Провадження № 2/522/3666/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 лютого 2019 року Приморський районний суд міста Одеси в складі:

головуючого - судді Чернявської Л.М.,

при секретарі судового засідання Іскрич В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в місті Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, про визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна дійсним, про визнання нерухомого майна спільною сумісною власністю подружжя і його поділ та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя та стягнення на її користь Ѕ частини витрат по погашенню кредиту за сумісну власність,

ВСТАНОВИВ:

29 вересня 2014 року до Приморського районного суду міста Одеси звернувся ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2,ОСОБА_3, ОСОБА_4 в якому просив визнати дійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, зареєстрований Одеською універсальною товарною біржею „ Вітязь під № 97-157 від 28.10.1997р., визнати цю квартиру та інше нерухоме майно набуте за час шлюбу з ОСОБА_4, спільною сумісною власністю подружжя, а також просив поділити спільне майно подружжя між ним та ОСОБА_4 у натурі.

Свої вимоги ОСОБА_1 обґрунтував тим, що за час перебування у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 вони придбали у спільну сумісну власність кілька квартир. Оскільки усі договори купівлі - продажу квартир оформлялися та реєструвалися на ОСОБА_4, після розлучення між ними виник спір стосовно прав ОСОБА_1 на це нерухоме майно та його поділ. Крім того одна з квартир за адресою: АДРЕСА_2 була придбана за договором купівлі - продажу зареєстрованим Одеською універсальною біржею «Вітязь», який не було нотаріально посвідчено. Через це, одночасно із вирішенням спору про поділ спільного майна подружжя виникла необхідність вирішення у судовому порядку також питання щодо дійсності цього біржового договору.

Після неодноразових уточнень позову, змін розміру позовних вимог, позивач ОСОБА_1 остаточно просить суд визнати дійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, зареєстрований Одеською універсальною товарною біржею «Вітязь» під № 97-157 від 28.10.1997р., визнати цю квартиру а також квартиру АДРЕСА_3 обєктами спільної сумісної власності подружжя, поділити спільну сумісну власність подружжя в натурі шляхом виділення квартири АДРЕСА_1 йому у власність, а квартиру АДРЕСА_3 виділити у власність ОСОБА_4, у звязку з чим право спільної сумісної власності подружжя припинити та стягнути на його користь з ОСОБА_4 різницю у вартості двох квартир в сумі 232 000 грн. та понесені ним судові витрати.

Провадження у справі відкрито 14 жовтня 2014 року.

23 лютого 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 в якому, не заперечуючи проти задоволення позовних вимог ОСОБА_1 в частині визнання дійсним договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, визнання цієї квартири та інших придбаних за час шлюбу на її імя квартир, обєктами спільної сумісної власності подружжя просила поділити спільне майно подружжя у натурі згідно свого варіанту поділу.

Після уточнень зустрічного позову ОСОБА_4, не заперечуючи проти задоволення позовних вимог ОСОБА_1 в частині визнання дійсним договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, визнання цієї квартири та квартири АДРЕСА_3 обєктами спільної сумісної власності подружжя, остаточно просить суд визнати за нею та ОСОБА_1 право приватної власності на 1/2 частину у кожній із спірних квартир без реального поділу цього майна у натурі. Крім цього ОСОБА_4 доповнила свій зустрічний позов вимогами про стягнення з ОСОБА_1 на її користь Ѕ частини витрат по погашенню кредиту за сумісну власність в загальному розмірі 596943 грн., еквівалент 21 000 доларів США, а також понесених нею судових витрат.

30 травня 2016 року по справі призначено судову будівельно-технічну експертизу для з?ясування ринкової вартості спірних квартир.

Відповідно до висновку №2940 судової будівельно-технічної експертизи від 23.02.2017 року складено експертом ОНДІСЕ: 1) розділити квартиру АДРЕСА_4 на дві самостійні частини в частках 1/2 і 1/2, кожна з яких могла б самостійно функціонувати і відповідати вимогам ДБН В.2.2.-15-2005 «Житлові будинки» - технічно неможливо. Ринкова вартість 1/2 частини квартири обчислена методом аналогів продажів складає ~ 13 644 Доларів США, що відповідає 368 000 грн. Наведена вартість не враховує ПДВ; розділити квартиру АДРЕСА_5 на дві самостійні частини в частках 1/2 і 1/2, кожна з яких могла б самостійно функціонувати і відповідати вимогам ДБН В.2.2.-15-2005 «Житлові будинки» - технічно неможливо. Ринкова вартість 1/2 частини квартири обчислена методом аналогів продажів складає 22 261 Доларів США, що відповідає 600 000 грн. Наведена вартість не враховує ПДВ; 2) ринкова вартість квартири АДРЕСА_6, обчислена методом аналогів продажів складає 27 288 Доларів США , що відповідає 736 000 грн. Наведена вартість не враховує ПДВ; ринкова вартість квартири АДРЕСА_7, обчислена методом аналогів продажів складає 44521 Доларів США, що відповідає 1200000 грн. Наведена вартість не враховує ПДВ.

Відповідно до Закону України від 03 жовтня 2017 року N 2147-VIII Цивільний процесуальний Кодекс викладено у новій редакції, який набрав чинності з 15.12.2017 року. Згідно п. 9 ч.1 Перехідних Положень (розділ ХІІІ) справи, провадження яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу (Законом України від 03 жовтня 2017 року N 2147-VIII), розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

14 грудня 2018 року представником ОСОБА_1 подано відзив на зустрічну позовну заяву, в кому представник просив відмовити у задоволенні зустрічного позову повністю.

Представник позивача за первинним позовом ОСОБА_1 адвокат ОСОБА_5 подав до суду клопотання про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги ОСОБА_1 підтримав та просить їх задовольнити, у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 просить відмовити з підстав викладених у відзиві на зустрічний позов.

Відповідачі за первинним позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 в судове засідання не зявилися, про час і місце розгляду справи сповіщалися належним чином, про причини неявки суд не повідомили, відзиву на позов до суду не надали.

Відповідач за первинним позовом та позивач за зустрічним позовом ОСОБА_4 в судове засідання не зявилась, до суду надійшло клопотання про розгляд справи за її відсутності, свої зустрічні позовні вимоги вона підтримала та просить їх задовольнити, у задоволенні первинного позову ОСОБА_1 в частині вимог стосовно поділу спільного майна подружжя у натурі, просить відмовити.

Суд розглянув справу за відсутності сторін, на підставі наявних в матеріалах справи доказів.

Дослідивши матеріали справи суд приходить до наступного.

Судом встановлено, що сторони справи ОСОБА_1 та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі з 17.02.1995 року, який розірвано рішенням Київського районного суду м. Одеси від 02.11.2012 року у цивільній справі № 512/12177/2012.

У період шлюбу подружжя придбало нерухоме майно яке є предметом даного спору: квартиру за адресою: АДРЕСА_8 на підставі договору купівлі-продажу зареєстрованого Одеською універсальною товарною біржею „ Вітязь під № 97-157 від 28.10.1997 р. та квартиру за адресою: АДРЕСА_9 на підставі договору купівлі-продажу, реєстровий № 8191, посвідченого приватним нотаріусом Одеського нотаріального округу ОСОБА_6 28.12.2001 року.

В обох договорах купівлі-продажу покупцем квартир визначена ОСОБА_4

Із змісту договору купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_8, зареєстрованого Одеською універсальною товарною біржею «Вітязь» під № 97-157 від 28.10.1997р. вбачається, що покупець і продавці повністю виконали умови договору купівлі - продажу, покупець повністю розрахувався за придбану нерухомість до підписання договору, про що свідчить п.6 Договору.

На підставі цього біржового договору право власності покупця було зареєстровано в КП «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради», реєстраційний № 248 пр. стр. 128 - р. № 521 від 28.10.1997р.

Із наданих суду доказів вбачається, що ОСОБА_1 та ОСОБА_4 домовлялися з ОСОБА_2, яка також діяла в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1, посвідчити договір купівлі-продажу квартири нотаріально, однак та від нотаріального посвідчення договору ухилилася пославшись на відсутність вільного часу на очікування у черзі в нотаріальній конторі.

Жодних заперечень стосовно цих обставин, з боку відповідача ОСОБА_2 суду не надано. ОСОБА_4 також ці обставини не заперечує.

Відповідно до діючого на час укладання зазначеного договору купівлі-продажу квартири закону Закону України «Про товарні біржі», а саме ст. 15, не підлягали нотаріальному посвідченню угоди, які зареєстровані на біржі, якщо вони являють собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущенних до обігу на товарній біржі.

Положення Інструкції «Про порядок Державної реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна, які перебувають у власності юридичних і фізичних осіб» передбачали підставу для державної реєстрації договори купівлі-продажу і міни, зареєстровані товарною біржею.

Разом з тим, відповідно до чинного на час укладання зазначеного договору купівлі-продажу квартири ЦК УРСР (1963 року), а саме ст. 227, договір купівлі-продажу житлового будинку підлягав нотаріальному посвідченню, якщо хоча б однією із сторін є громадянин. Наслідком недотримання цієї вимоги була визначена недійсність договору ( ч. 1 ст. 47 цього Кодексу).

Таким чином, не зважаючи на реєстрації права власності на придбане майно на підставі біржового договору в КП «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради, реалізація цього права для покупця значною мірою є ускладненою внаслідок колізії законів.

Відповідно до ч. 2 ст. 47 ЦК УРСР 1963 року, якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається.

З урахуванням встановлених обставин суд вважає можливим застосувати до спірних правовідносин зазначені норми права та визнати договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_2, яка діяла в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстрований Одеською універсальною товарною біржею «Вітязь» під № 97-157 від 28.10.1997р., дійсним.

Крім того, відповідно до ст. 22 Кодексу про шлюб та сімю України, майно набуте подружжям за час шлюбу належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Ті самі норми містить ст. 60 Сімейного Кодексу України.

Відповідно до ч.1 ст. 69 СК України дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до ч.1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Як вбачається із первинного та зустрічного позову, обидві сторони визнають квартири придбані у шлюбі обєктами спільної сумісної власності подружжя, отже спірним по суті є тільки питання поділу цього майна.

Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_10 є однокімнатною, загальною площею 29,5 кв.м., розділити її на дві самостійні частини в частках 1/2 і 1/2 неможливо, при цьому її дійсна ринкова вартість складає 736 000 грн.

Інша спірна квартира АДРЕСА_11 є трикімнатною, загальною площею 62,53 кв.м., розділити її на дві самостійні частини в частках 1/2 і 1/2 неможливо, при цьому її дійсна ринкова вартість складає 1 200 000 грн.

Таким чином обсяг спільного майна сторін спору в зазначених квартирах становить 1 936 000 грн., частка кожного з них відповідно складає по 1/2 вартістю 968 000 грн., про те кожна із спірних квартир представляє собою окрему неподільну нерухому річ.

Наведені обставини підтверджені висновком судової будівельно-технічної експертизи № 2940 від 23.02.2017 року.

Відповідно до ч.1 ст. 71 СК України, майно, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси чоловіка, дружини, дітей та інші обставини що мають істотне значення.

Відповідно до ч.2 ст. 71 СК України, неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Відтак суд приходить до висновку, що у відповідності до наведених норм сімейного права кожній із сторін справи слід виділити у натурі по одній неподільній нерухомій речі, ОСОБА_1 - квартиру АДРЕСА_12, ОСОБА_4 - квартиру АДРЕСА_11.

При цьому суд бере до уваги, що квартира АДРЕСА_13 у ОСОБА_1 є його єдиним житлом в якому він одноособово проживає на протязі останніх 6 років, утримує та сплачує комунальні платежі.

На відміну від ОСОБА_1, ОСОБА_4 має інше окреме житло, разом з тим вона посилається на те, що квартира АДРЕСА_11 одноособово використовується нею у господарській діяльності, що є єдиним джерелом її доходів.

Згідно мотивувальної частини висновку судової будівельно-технічної експертизи № 2940 від 23.02.2017р., квартира АДРЕСА_11 розташована на цокольному поверсі 2-х поверхового будинку дореволюційної забудови міста.

Поміж трьох жилих кімнат ця квартира має коридор, кухню, туалет та два підсобних приміщення, із інженерного обладнання має господарсько-питний водопровід, центральну каналізацію, газопостачання, природну вентиляцію, електроосвітлення і в цілому знаходиться в доброму технічному стані.

У звязку з присудженням ОСОБА_1 у натурі частини спільно набутого нерухомого майна меньшої вартості, з відповідачки ОСОБА_4 на його користь підлягає стягненню різниця у вартості обох квартир, яка складає 232 000 гривень.

В свою чергу, поділ судом спірного майна у натурі виключає можливість задоволення зустрічних позовних вимог ОСОБА_4 в частині визнання за нею та ОСОБА_1 права приватної власності на 1/2 частину у кожній із спірних квартир без реального поділу цього майна у натурі.

Стосовно зустрічних позовних вимог ОСОБА_4 про стягнення з ОСОБА_1, Ѕ частини витрат із погашення кредиту за сумісну власність в сумі 596 943 грн., еквівалент 21 000 доларів США та відповідно судових витрат в сумі сплаченого судового збору, суд виходить із наступного.

Так, під час шлюбу з ОСОБА_1 21.11.2006р. ОСОБА_4 уклала з ПАТ «УкрСиббанк» договір споживчого кредиту № 0.

На отриманий кредит в сумі 165 000 доларів США, вона та ОСОБА_1 придбали у спільну сумісну власність квартиру за адресою: АДРЕСА_14.

В подальшому ця квартира ними була продана, за рахунок виручених від продажу коштів ОСОБА_4 та ОСОБА_1 повністю розрахувалися з ПАТ «УкрСиббанк» за своїми кредитними зобовязаннями.

Проте, після розлучення з ОСОБА_1 ОСОБА_4 певний час самостійно несла тягар по спільним кредитним зобовязанням перед банком, за якими в період з 20.01.2012 р. по 24.04.2014 р. сплатила банку 42 472 доларів США, відтак просить суд стягнути з ОСОБА_1 компенсацію Ѕ частини цих витрат.

Доданими до зустрічного позову копіями квитанцій, в період з 20.01.2012 р. по 24.04.2014 р. підтверджено здійснення ОСОБА_4 28 платежів з погашення кредиту на загальну суму 347 793,29 грн., еквівалент 41 736,059 доларів США та 2 страхових платежів на загальну суму 6020 грн., еквівалент 735,50 доларів США.

Вирішуючи спір у визначеній частині суд звертає увагу на те, що шлюб між сторонами рішенням Київського районного суду м. Одеси було розірвано 02.11.2012 року, отже виплати в період з 20.01.2012 р. по 25.10.2012 р., а саме 13 платежів з погашення кредиту на загальну суму 19 952,55 доларів США були зроблені ще під час зареєстрованого шлюбу з ОСОБА_1

При цьому в зустрічному позові ОСОБА_4 визнає, що самостійно несла тягар по спільним кредитним зобовязанням після розірвання шлюбу, тобто після 02.11.2012 р.

Того, що заявлені виплати по кредиту під час знаходження у зареєстрованому шлюбі вона здійснювала за рахунок своїх особистих коштів а не із спільних сімейних доходів з ОСОБА_1, ОСОБА_4 суду не довела, відтак в цій частині її зустрічні позовні вимоги суд вважає необґрунтованими.

Щодо виплат здійснених ОСОБА_4 після розірвання шлюбу, то згідно наданих нею квитанцій вони мали місце починаючи з 23.11.2012р. та по 24.04.2014р. на загальну суму 22 478,95 доларів США.

Заперечуючи проти задоволення зустрічного позову в частині стягнення Ѕ частини цих виплат, у наданому суду письмовому відзиві від 14.12.2018р., ОСОБА_1 заявив про застосування до спірних правовідносин позовної давності.

Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч.1 ст. 257 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Вирішуючи питання про застосування до спірних правовідносин позовної давності суд виходить з того, що після розірвання шлюбу ОСОБА_4 свідомо прийняла на себе тягар спільних кредитних зобовязань за сумісну власність, однак звернулася з вимогами про стягнення з ОСОБА_1 1/2 частини сплаченої у цей період суми кредитних платежів тільки 06.11.2018 р.

Як наслідок, в цій частині вимог ОСОБА_4 пропущений встановлений законом загальний строк позовної давності, який виходячи із початку перебігу з дати останнього платежу 24.04.2014 р. повністю сплив 24.04.2017 р.

Заяви про поновлення пропущеного строку позовної давності від ОСОБА_4 до суду не надходило.

Відповідно ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідно до ч.1-2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, інші судові витрати, повязані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст. 47 ЦК УРСР 1963 року, ст. 15, 16, 267 ЦК України, ст. 22 Кодексу про шлюб та сімю України, ст. 60, 69-71 СК України ст.ст. 76-83, 89, 141, 258-259, 263-265, 273 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати укладеним договір купівлі-продажу від 28.10.1997 року, між ОСОБА_2, яка діяла від свого імені, а також в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 (Продавець) та ОСОБА_4 (Покупець) квартири АДРЕСА_15, зареєстрований на Одеській універсальній товарній біржі «Вітязь» під № 97-157.

Визнати право спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_16 та квартиру АДРЕСА_17.

Майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_1, адреса: АДРЕСА_18) та ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2, адреса: АДРЕСА_19) поділити між ними внатурі.

Виділити ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_13, загальною площею 29,5 кв.м., житловою площею 16,0 кв.м., вартістю 736 000 грн.

Виділити ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_3, загальною площею 62,53 кв.м., житловою площею 33,08 кв.м., вартістю 1 200 000 грн. та визнати за ОСОБА_4 право приватної власності на цю квартиру.

Стягнути з ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_1, адреса: АДРЕСА_18) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2, адреса: АДРЕСА_19) грошові кошти у якості грошової компенсації різниці вартості майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя в сумі 232 000 (двісті тридцять дві тисячі) гривень.

Право спільної сумісної власності ОСОБА_4 та ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_20 та квартиру АДРЕСА_21, припинити.

Визнати за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2, адреса: АДРЕСА_19) право власності на квартиру АДРЕСА_22, загальною площею 29,5 кв.м., житловою площею 16,0 кв.м..

Стягнути з ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_1, адреса: АДРЕСА_18) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2, адреса: АДРЕСА_19) понесені судові витрати 3654 (три тисячі шістсот пятдесят чотири) гривні сплаченої суми судового збору за подання позову та 7927 (сім тисяч девятсот двадцять сім) гривень 20 коп. сплаченої суми вартості експертного висновку.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обовязки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга на рішення суду подається до Одеського апеляційного суду через Приморський районний суд м. Одеси протягом тридцяти днів з дня з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 21 лютого 2019 року.

Суддя Л.М. Чернявська 13.02.2019