РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 вересня 2019 року м. Рівне

Справа № 570/4557/18

Провадження № 22-ц/4815/1201/19

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Бондаренко Н.В. (суддя-доповідач), Шимківа С.С., Хилевича С.В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 ,

відповідач - ОСОБА_3 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Приватне акціонерне товариство "Українська Страхова Компанія "Княжа Вієнна Іншуранс Груп"

розглянув у порядку письмового провадження без виклику учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Рівненського районного суду Рівненської області в складі судді Гнатущенко Ю.В. від 3 липня 2019 року, проголошене в 9 год. 17 хв. в м. Рівне, дата складання повного судового рішення - 8 липня 2019 року,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 вернувся в суд з позовом до ОСОБА_3 про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки.

Позов мотивує тим, що 23.01.2018 року, близько 18 год. 30 хв. водій ОСОБА_3 , керуючи автомобілем марки «Renault Kengo», р.н. НОМЕР_1 , який знаходився в технічно справному стані, рухаючись на ближньому світлі фар по вул. Незалежності смт. Клевань, Рівненського району Рівненської області з невстановленою швидкістю зі сторони вул. Б.Хмельницького в напрямку вул. Залізнична в смт. Клевань Рівненського району Рівненської області, здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_2 , який раптово вийшов на проїзну частину, із-за задньої частини громадського транспорту та намагався перетнути її зліва направо по ходу руху автомобіля марки «Renault Kengo», р.н. НОМЕР_1 .

Внаслідок вказаної дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_2 отримав тілесні ушкодження у вигляді: закритого перелому обох кісток правої гомілки в середній третині, які відносять до середнього ступеня тяжкості тілесних ушкоджень по критерію довготривалості розладу здоров`я.

За даним факту внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань №0000114 за ч.1 ст.286 КК України.

Зазначає, що за час лікування в КЗ "Рівненська обласна дитяча лікарня" Рівненської обласної ради з 24.01.2018 року по 7.02.2018 року на лікування ОСОБА_2 було понесені значні матеріальні витрати на ліки та реабілітацію в розмірі 23 451,29 грн.

З наведених підстав просив суд стягнути з ОСОБА_3 23 451,29 грн. витрат на лікування.

Ухвалою Рівненського районного суду Рівненської області від 30 січня 2019 року за заявою представника відповідача залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору на стороні відповідача ПрАТ "УСК "Княжа Вієнна Іншуранс Груп".

Рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 3 липня 2019 року позов ОСОБА_1 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ПрАТ "УСК "Княжа Вієнна Іншуранс Груп" на стороні відповідача про відшкодування шкоди задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 23451 грн. 29 коп. на відшкодування матеріальної шкоди - витрат на лікування ОСОБА_2 за шкоду завдану джерелом підвищеної небезпеки. Вирішено питання про судові витрати.

Рішення мотивовано тим, що відповідач ОСОБА_3 , як особа, яка здійснювала діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, несе відповідальність за шкоду, яка є наслідок дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності його вини у її заподіянні.

Також, суд дійшов висновку, що доказів на підтвердження того, що дорожньо-транспортна подія кваліфікована страховиком як страховий випадок, а також притягнення відповідача до адміністративної чи кримінальної відповідальності, що вказувало б, у свою чергу, на наявність передумов для настання цивільно-правової відповідальності відповідно до Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", матеріали справи не містять.

У поданій на вказане рішення суду апеляційній скарзі ОСОБА_3 покликається на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справ, та порушення норм матеріального права.

Зазначає, що оскільки дорожньо-транспортна пригода сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, то в силу ст. 6 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" дана подія є страховим випадком.

Таким чином, враховуючи, що його цивільна-правова відповідальність була застрахована у ПрАТ "УСК "Княжа Вієнна Іншуранс Груп" саме страховик має відшкодовувати, спричинену позивачу, шкоду.

Вважає, що покладення обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності.

Просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвали нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Відзив на апеляційну скаргу не поданий.

Згідно із ч. 1ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Судом встановлено, що 23.01.2018 року близько 18 год. 30 хв., водій ОСОБА_3 , який відповідно до Правил дорожнього руху, що затверджені постановою КМУ від 10.10.2001 року №1306 повинен був діяти згідно з вимогами п.12.3 (у разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди), керуючи автомобілем Renault Kengo, р.н. НОМЕР_1 , який знаходився в технічно справному стані, рухаючись на ближньому світлі фар по вул. Незалежності смт. Клевань, Рівненського району Рівненської області зі швидкістю 45 км/год, що не перевищує максимально допустиму швидкість руху для даної ділянки руху зі сторони вул. Б. Хмельницького, в напрямку вул. Залізнична в смт.Клевань Рівненського району Рівненської області, здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_2 , який раптово вийшов на проїзну частину, із-за задньої частини громадського транспорту та намагався перетнути її зліва направо по ходу руху автомобіля Renault Kengo, р.н. НОМЕР_1 .

У результаті вказаної ДТП ОСОБА_2 отримав тілесні ушкодження у вигляді закритого перелому обох кісток правої гомілки в середній третині, які відносяться до середнього ступеня тяжкості тілесних ушкоджень по критерію довго тривалості розладу здоров`я.

Зазначені обставини встановлені постановою старшого слідчого Рівненського відділення поліції Рівненського ВП ГУНП в Рівненській області капітана поліції Дулевича А.І. від 10.12.2018 року, якою кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань від 23.01.2018 року № 0000114 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України, закрито у зв`язку з відсутністю в діянні водія ОСОБА_3 об`єктивної сторони складу кримінального правопорушення.

На момент ДТП цивільно-правова відповідальність ОСОБА_3 була застрахована у ПрАТ "УСК "Княжа Вієнна Іншуранс Груп" згідно поліса №АК/1374610 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Ліміт відповідальності за шкоду, заподіяну життю і здоров`ю становить 200 000 грн. (а.с.40)

Відповідно до частини першої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Підстави і порядок відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки передбачено статтею 1187 ЦК України, згідно частини першої якої джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Частиною другої статті встановлено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до частини п`ятої статті 1187 ЦК України особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Аналіз наведеної норми права дає підстави для висновку, що на відповідача покладено обов`язок довести, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, спричинена внаслідок дії непереборної сили або умислу потерпілого, тобто не з вини відповідача.

Разом із тим шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, завжди є неправомірною та передбачає безвинну відповідальність власника такого джерела.

Однак, відповідачем не надано суду жодних доказів, що шкоду було завдано внаслідок непереборної сили чи умислу потерпілого.

Таким чином, за загальним правилом обов`язок відшкодувати завдану шкоду джерелом підвищеної небезпеки покладається на володільця такого джерела.

З врахуванням викладеного слід прийти до висновку, що закриття кримінального провадження відносно ОСОБА_3 у зв`язку з відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення не звільняє останнього як власника і володільця джерела підвищеної небезпеки від цивільно-правової відповідальності за шкоду, завдану ушкодженням здоров`я ОСОБА_2 внаслідок дії цього джерела підвищеної небезпеки.

Однак, правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо законом передбачено такий обов`язок.

Так, відповідно до статті 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

До сфери обов`язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів".

Метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності зазначений Закон визначає забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників (стаття 3 Закону № 1961-IV).

Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (ст. 5 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів").

Відповідно до положень частини першої статті 22 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" при настанні страхового випадку страховик або МТСБУ відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна в результаті ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Статтею шостою вказаного Закону визначено, що страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

Відповідно до статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Відтак, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів").

Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц.

Отже, законом встановлено порядок відшкодування шкоди у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди.

Цей страховик хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" порядку.

Згідно п. 32.1 ст. 32 цього ж Закону страховик не відшкодовує шкоду, заподіяну при експлуатації забезпеченого транспортного засобу, але за спричинення якої не виникає цивільно-правової відповідальності відповідно до закону.

Оскільки, ОСОБА_3 , цивільно-правова відповідальність якого була застрахована ПрАТ "УСК "Княжа Вієнна Іншуранс Груп", повинен нести цивільно-правову відповідальність як власник і володілець джерела підвищеної небезпеки за шкоду, завдану ушкодженням здоров`я потерпілого внаслідок дії цього джерела підвищеної небезпеки, то норми п. 32.1 ст. 32 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" в даному випадку застосуванню не підлягають і в силу вимог чинного законодавства саме на страховику лежить обов`язок сплатити страхове відшкодування шкоди в межах лімітів відповідальності страховика.

У пункті 16 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 1.03.2013 року "Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки" судам роз`яснено, що непред`явлення вимог до страховика за наявності підстав для стягнення завданої шкоди саме зі страховика є підставою для відмови в позові до завдавача шкоди у відповідному розмірі.

Однак, при ухвалені рішення суд першої інстанції на вказане уваги не звернув та дійшов помилкового висновку про наявність підстав про стягнення з ОСОБА_3 на користь позивача шкоди завданої здоров`ю внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

Враховуючи викладене, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Відповідно до ч.1 та ч.13ст.141 ЦПК України судові витрати, понесені по оплаті судового збору при подачі позову та апеляційної скарги підлягають розподілу між сторонами пропорційно розміру задоволених вимог.

Пунктом другим частини першої статті 5 ЗУ «Про судовий збір» передбачено, що звільнені від сплати судового збору позивачі - у справах про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також смертю фізичної особи;

Відповідно до ч.7 ст. 141 ЦПК України якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Таким чином, оскільки позов залишений без задоволення, а позивач звільнений від сплати судового збору, то судові витрати, понесені відповідачем по сплаті судового збору при подачі апеляційної скарги у сумі 1056 грн. мають бути компенсовані за рахунок держави.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375,376, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, ст.ст. 999, 1166, 1187, 1194 ЦК України, ст.ст. 3, 6, 22 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 3 липня 2019 року скасувати.

В позові ОСОБА_1 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, Приватне акціонерне товариство "УСК "Княжа Вієнна Іншуранс Груп" про відшкодування шкоди відмовити.

Управлінню Державної казначейської служби України у м. Рівне повернути ОСОБА_3 кошти по сплаті судового збору в сумі 1056 (одна тисяча п`ятдесят шість) грн., які були сплачені ним на рахунок отримувача УДКСУ у Рівненській області №0030, код отримувача 38012714, банк отримувача: 899998, згідно квитанції №10 від 30 липня 2019 року.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення. Касаційна скарга може бути подана до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.У разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 3 вересня 2019 року.

Судді: Бондаренко Н.В.

Шимків С.С.

Хилевич С.В.