ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 вересня 2019 року

м. Харків

справа № 644/7597/18

провадження № 22-ц/818/3574/19

Харківський апеляційний суду складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого: Коваленко І.П.,

суддів: Овсяннікової А.І., Сащенка І.С.,

за участі секретаря: Дмитренко А.Ю.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: ОСОБА_2 ,

третя особа: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Кошель Тетяна Владиславівна

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Кошель Тетяна Владиславівна про визнання договору дарування квартири недійсним, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 16 травня 2019 року, ухвалене суддею Горпинич О.В., -

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Кошель Тетяна Владиславівна про визнання договору дарування квартири недійсним.

Позов мотивовано тим, що йому на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого 04 січня 2013 року відділом приватизації житлового фонду Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Виконавчого комітету Харківської міської ради за реєстраційним № 8-13-317589-Ц2, зареєстрованого в Державному реєстрі прав 10 січня 2013 року належала на праві власності квартира АДРЕСА_1 . В березні 2013 року знайома його дружини просила його про те, щоб він склав на її ім`я заповіт на належну йому квартиру. Він погодився і 12 березня 2013 року в офісі у нотаріуса Кошель Т.В., він та ОСОБА_2 підписали нотаріальний документ, як він розумів - заповіт - з умовою того, що ОСОБА_2 буде надавати йому матеріальну допомогу. Позивач продовжував бути зареєстрованим та мешкати в належній йому квартирі. ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його дружина. Доглядати за ним нема кому, а самому йому важко фізично вправлятися у хатніх справах, у зв`язку з чим він, влітку 2016 року, звернувся до адміністрації пансіонату для людей похилого віку в м. Харкові з метою укладання договору пожиттєвого утримання, але після перевірки певних обставин йому відповіли, що договір укласти неможливо, тому що квартира АДРЕСА_1 не йому, а ОСОБА_2 Тільки тоді він дізнався, що 12 березня 2013 року він уклав договір дарування. Після цього він особисто відвідував ОСОБА_2 з проханням в будь-який спосіб повернути йому квартиру, але вона спочатку обіцяла це зробити, а потім сказала, що під залог цієї квартири вона в банку взяла кредит та повернути квартиру не може. Позивач вважав необхідним визнати договір дарування квартири АДРЕСА_1 недійсним, виходячи з наступного. Він вважав, що оформлює не договір дарування, а заповіт. Подарувати своє єдине житло, він не міг, оскільки у нього більше нічого цінного, ніж житло - немає. Крім того, він є інвалідом 1 групи за зором і потребує постійної сторонньої допомоги. Оскільки майже незрячий, та договір дарування сам прочитати не може, та йому в голос нотаріус не зачитував, про те, що там написано, на час підписання договору йому було невідомо. Він помилявся щодо самої природи правочину. Також вважав, що ОСОБА_2 не прийняла дар, оскільки залишився в спірній квартирі зареєстрованим та проживати. ОСОБА_2 не зареєструвалася в квартирі та не вселялася, речей її там також немає.

В зв`язку з цим просив суд визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 від 12 березня 2013 року, реєстраційний номер № 1085, укладений між ним та ОСОБА_2 , як такий, що вчинений під впливом помилки та застосувати наслідки недійсності правочину.

Також позивачем надано заяву про поновлення строку звернення до суду з вимогою про захист свого цивільного права. В обґрунтування заяви зазначалося, що оспорюваний договір дарування було укладено 12 березня 2013 року, позивач був впевнений, що ним укладено заповіт на користь ОСОБА_2 , оскільки він є інвалідом 1 групи за зором і потребує постійної сторонньої допомоги. ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його дружина. Доглядати за ним нема кому, а самому йому дуже важно фізично вправлятися у хатніх справах. Літом 2016 року він звернувся до адміністрації пансіонату для людей похилого віку в м. Харкові з метою укласти з ними договір пожиттєвого утримання, але після перевірки певних обставин йому відповіли, що договір укласти неможливо, тому що квартира АДРЕСА_1 не йому, а ОСОБА_2 , тому що він подарував цю квартиру. Тільки тоді він дізнався, що 12.03.2013 року він уклав договір дарування. На підставі викладеного, позивач просив поновити встановлений законом для захисту своїх порушених прав, оскільки цей термін пропущений з поважної причини.

В судовому засіданні суду першої інстанції позивач та його представник заявлені вимоги підтримали та просили їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилася.

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 16 травня 2019 року поновлено ОСОБА_1 строк на звернення до суду із позовними вимогами про визнання договору дарування квартири недійсним та застосування наслідків недійсності правочину, причини його пропуску визнані поважними.

Визнано договір дарування квартири АДРЕСА_1 від 12 березня 2013 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського МНО Кошель Т.В., за реєстраційним №1085 недійсним.

Застосовано до договору дарування квартири АДРЕСА_1 від 12 березня 2013 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідченого приватним нотаріусом Харківського МНО Кошель Т.В. за реєстраційним №1085) наслідки недійсності правочину, а саме: повернуто у власність попереднього власника ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави витрати зі сплати судового збору в сумі 704,80грн.

Не погодившись із зазначеним рішенням ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить про скасування рішення та ухвалення нового, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити у повному обсязі.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Колегія суддів, вислухавши суддю - доповідача, пояснення з`явившихся осіб, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що виходив із доведеності заявлених позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Судовим розглядом встановлено та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, що ОСОБА_1 на праві власності на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого 04 січня 2013 року Відділом приватизації житлового фонду Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Виконавчого комітету Харківської міської ради за реєстраційним № 8-13-317589-Ц2, зареєстрованого в Державному реєстрі прав 10 січня 2013 року, належала квартиру АДРЕСА_1 .

12 березня 2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Кошель Т.В., за реєстровим №1085, згідно умов якого ОСОБА_1 передав безплатно (подарував) ОСОБА_2 вищевказану квартиру.

Згідно положень ч.1 ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Відповідно до ч.2 ст.719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття (ч.1 ст.722 ЦК України).

У ст.203 ЦК України визначені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Згідно ч.3 цієї статті волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Частиною 1 ст.215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першої-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, установлених законом (ч.1ст.229 ЦК України).

З роз`яснень, які викладені в п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 6 листопада 2009 року «Про практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», убачається, правочин вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка, допущена внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Виходячи зі змісту ст.ст. 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не тільки про предмет договору, ай досягли згоди про всі його істотні умови.

У позовній заяві ОСОБА_1 зазначає, що при укладенні договору дарування ним було допущено помилку щодо справжньої природи правочину, прав та обов`язків, які виникнуть після його укладення між ним та відповідачем. Дана квартира є єдиним його місцем мешкання та реєстрації, вона належить йому на праві власності та іншого нерухомого майна він не має.

Згідно ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як свідчать матеріали справи, ОСОБА_1 на час укладання оспорюваного договору було 81 рік.

З 2007 року він знаходиться на обліку у лікаря-окуліста, про свідчать копії довідок клінічної лікарні ім. проф. Гіршмана Л.Л.

Згідно довідки до акту огляду медико-соціальною експертною комісії серія 10 ААВ № 632576 від 25.09.2013 року ОСОБА_1 . встановлена з 03 вересня 2013 року 2 група інвалідності (безстроково). Причина інвалідності загальне захворювання зір.

З 20 лютого 2017 року ОСОБА_1 встановлена 1 група інвалідності. Причина інвалідності загальне захворювання зір (довідка до акту огляду медико-соціальною експертною комісією) серія 12 ААА № 135997.

Після підписання договору та до теперішнього часу ОСОБА_1 продовжив проживати та бути та зареєстрованим у спірній квартирі. Особовий рахунок відкритий на його ім`я та комунальні послуги за 2018 рік сплачувалися саме ним.

Відповідно до інформаційної довідки з Реєстру територіальної громади міста Харкова, відповідач ОСОБА_2 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 .

Окрім того, спірна квартира на протязі багатьох років є єдиним та постійним місцем проживання позивача.

Вказані обставини свідчать, що укладаючи договір дарування сторони не мали на меті фактичне виконання цього договору дарування, оскільки позивач продовжував проживати у спірній квартирі, а відповідач не прийняла фактично квартиру у власність.

ОСОБА_1 , будучи людиною похилого віку, яка за станом здоров`я потребує стороннього догляду та матеріальної допомоги, погоджувався на передачу нерухомого майна у власність відповідача лише на підставі заповіту.

Таким чином, укладаючи спірний договір, помилявся щодо саме правової природи правочину, прав та обов`язків, які виникнуть після його укладення між ним і відповідачем.

В судовому засіданні апеляційної інстанції ОСОБА_2 пояснила, що спірну квартиру в дар вона отримала після того, як надавала позивачу певну юридичну допомогу щодо вирішення в судах його спорів стосовно цієї квартири. Вона розуміла, що така винагорода є неспівмірною, однак, враховуючи наполегливість позивача, погодилась на укладання такого договору.

Враховуючи вищенаведене колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку стосовно того, що договір дарування підлягає визнанню недійсним, оскільки під час його укладення у позивача було відсутнє волевиявлення безоплатної передачі майна у власність ОСОБА_2 , а визнаний недійсним правочин не створює для сторін тих прав і обов`язків, які вони мають встановлювати, а породжує наслідки, передбачені законом, тому право власності позивача на житлове приміщення підлягає відновленню.

Що стосується позовної давності, то колегія суддів вважає, що суд першої інстанції також дійшов обґрунтованого висновку стосовно того, що строк звернення до суду пропущений з поважних причин, а тому підлягає поновленню.

За правилами статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

У розумінні статті 256 ЦК України позовна давність є часовою межею подання особою позову, тобто звернення з вимогою про прийняття рішення про захист конкретного порушено права.

Матеріали справи свідчать, що позивач звернувся до суду із цим позовом у жовтні 2018 року, тоді як дізнався тільки в літку 2016 року, що ним було укладено договір дарування і саме з цим пов`язує момент свого порушеного права.

У зв`язку з чим колегія суддів вважає, що строк звернення до суду пропущений з поважних причин, а тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо його поновлення.

Оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду, яке ухвалене з дотримання вимог закону.

Згідно положень ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 374 ч.1п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 16 травня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повну постанову складено 06 вересня 2019 року.

Головуючий - І.П. Коваленко

Судді - А.І. Овсяннікова

І. С. Сащенко