Справа № 595/1596/18
Провадження № 2/595/35/2019
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.12.2019

Бучацький районний суд Тернопільської області

одноособово суддею Федорончуком В.Б.,

при секретарі Тарчинській Л.Я.,

з участю позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

відповідача ОСОБА_3 ,

законного представника відповідача ОСОБА_4 ,

представника відповідача Суп ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Бучач справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 та третьої особи органу опіки та піклування Бучацької районної державної адміністрації про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до неповнолітнього ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право на користування житлом по АДРЕСА_1 , мотивуючи тим, що відповідач з 2008 року в житловому будинку не проживає, однак залишається зареєстрованим в ньому, знятися з реєстраційного обліку не хоче, що перешкоджає позивачу користуватися належною йому власністю.

В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали і пояснили суду, що в належному позивачу житловому будинку, крім позивача та його сім`ї, зареєстрований внук ОСОБА_3 , який за даною адресою не проживає з 2008 року, витрат по утриманню будинку і його території не несе, плати за користування житловим приміщенням не вносить, тому він створює позивачу певні незручності, оскільки він не може реалізувати своє право на отримання житлових субсидій, не має змоги в повному обсязі володіти, користуватися та розпоряджатися своїм нерухомим майном. Відповідач на момент реєстрації в його будинку був малолітнім та проживав з матір`ю ОСОБА_6 , яка розірвала шлюб з батьком відповідача ОСОБА_4 , з яким проживає відповідач, а тому його слід визнати таким, що втратив право на користування жилим приміщенням.

Відповідач ОСОБА_3 позов заперечив та суду пояснив, що він зареєстрований за місцем проживання матері ОСОБА_6 в АДРЕСА_1 . Через непорозуміння між батьками він проживає з батьком ОСОБА_4 . Зараз він навчається в Львівському національному університеті імені Івана Франка на юридичному факультеті та тимчасово проживає в м. Львові по АДРЕСА_2 , проте іншого постійного місця проживання, окрім АДРЕСА_1 , у нього немає.

Представник відповідача ОСОБА_7 та законний представник відповідача ОСОБА_4 в судовому засіданні позов заперечили та суду пояснили, що позивачем не надано належних доказів про неможливість реалізації ним права на отримання житлових субсидій через реєстрацію у житловому будинку відповідача. Будинок в АДРЕСА_3 не введений в експлуатацію і не завершений будівництвом. Окрім цього, відповідач ОСОБА_3 є неповнолітнім, тому не може бути відповідачем по справі.

Представник служби у справах дітей Бучацької районної державної адміністрації в судове засіданні не з`явився та згідно поданої заяви позов підтримав.

Заслухавши осіб, які беруть участь у справі, дослідивши письмові докази, суд встановив такі обставини.

ОСОБА_1 є власником житлового будинку, який знаходиться по АДРЕСА_1 .

В даному будинку зареєстровані також відповідач ОСОБА_3 , його мати ОСОБА_6 та сестра ОСОБА_8 , що стверджується довідкою № 111 про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, виданою 09.09.2019 року Бучацькою міською радою Тернопільської області.

Неповнолітній ОСОБА_3 в житловому будинку по АДРЕСА_1 з 2008 року не проживає.

За змістом ч.ч. 4,5 ст.19 Сімейного кодексу України, при розгляді судом спорів щодо визнання дитини такою, що втратила право на користування житловим приміщенням обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

У своєму висновку №22-1554/01.01-22/04 від 19.11.2019 року орган опіки та піклування Бучацької районної державної адміністрації вказав, що з врахуванням того, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , забезпечений житлом та з 2010 року проживає в батьківській хаті, в АДРЕСА_3 , вважає за доцільне визнати неповнолітнього ОСОБА_3 , таким, що втратив право на користування житловим приміщення за адресою АДРЕСА_1 .

Належних доказів на підтвердження того, що житло в АДРЕСА_3 придатне для проживання та, що неповнолітній ОСОБА_3 там проживає, суду не надано, тому висновок органу опіки та піклування є недостатньо обгрунтованим.

При вирішенні позовних вимог позивача суд виходить з наступних вимог закону.

Згідно ст.47 Конституції України кожен має право на житло. Конституційне право на житло містить заборону примусового позбавлення житла, тобто кореспондується з обов`язком держави створювати умови для захисту цього права.

Основною гарантією реалізації конституційного права на житло є закріплення принципу, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до частини 2 статті 405 Цивільного Кодексу України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла.

Твердження позивача про несплату неповнолітнім відповідачем коштів за користування житлово-комунальними послугами не може бути підставою для визнання його таким, що втратив право на користування спірним житловим приміщенням, оскільки позивач за доведеності понесення ним таких витрат не позбавлений можливості ставити питання про їх відшкодування до батьків.

Частиною 4 ст.9 Житлового кодексу Української РСР визначено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Пункт 1 ст.8 Конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі, окрім інших прав, право на повагу до її житла, що охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Статтями 383 Цивільного кодексу України та 150 Житлового кодексу Української РСР передбачено право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Слід зазначити, що неповнолітня дитина не має права вільно та самостійно обирати місце свого проживання, і набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає.

Права неповнолітньої дитини є похідними від права батьків (або одного з них). Причини не проживання неповнолітньої дитини за місцем реєстрації не залежать від волі дитини, а тому неможливо встановити їх характер (поважні або неповажні) окремо для неповнолітньої дитини, незалежно від причин відсутності батьків.

Неповнолітня дитина не є самостійним суб`єктом житлових правовідносин, а набуття або втрата права користування житлом дитиною залежить від набуття або втрати такого права її батьками.

Статтею 18 Закону України «Про охорону дитинства» визначено право дитини на житло. Відповідно до вимог цього Закону держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку.

Відповідно до ч.2 ст.18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Згідно ст.11 Закону України «Про охорону дитинства» сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

У відповідності до ст.6 СК України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття.

Згідно до ч.2 ст.3 СК України дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає.

Статтею 3 Конвенції «Про права дитини», схваленої резолюцією Генеральної Асамблеї ООН 44/25 від 20 листопада 1989 року та ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-12, встановлено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Системний аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що неповнолітня дитина не має права вільно та самостійно обирати місце свого проживання, і набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає.

Належних та допустимих доказів на підтвердження того, що неповнолітній ОСОБА_3 проживає в АДРЕСА_3 , набув право власності або право постійного користування іншим житлом та, що через його реєстрацію у житловому будинку по АДРЕСА_1 позивач не може реалізувати своє право на отримання житлових субсидій, останній суду не надав.

У відповідності із ч.1 ст.47 ЦПК України здатність здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов`язки в суді (цивільна процесуальна дієздатність) мають фізичні особи, які досягли повноліття, а також юридичні особи.

Отже, неповнолітня дитина не може бути самостійним відповідачем за позовом про визнання її такою, що втратила права користування житлом, та зберігає або втрачає таке право автоматично разом з батьками.

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про безпідставність вимоги ОСОБА_1 про визнання неповнолітнього ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житловим приміщенням в АДРЕСА_1 , тому у задоволенні позову слід відмовити.

Керуючись ст. 47 Конституції України, ст.ст. 12,13,47,76,81,89,263-265,268 Цивільного процесуального кодексу України, ст.ст. 3,6,19,160 СК України, ст.ст.9,150 Житлового кодексу Української РСР, ст.ст.383,405 ЦК України, суд

В И Р І Ш И В:

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_3 та третьої особи органу опіки та піклування Бучацької районної державної адміністрації про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, відмовити.

На рішення може бути подана апеляційна скарга до Тернопільського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду, то зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Дата складення повного тексту рішення - 08 січня 2020 року.

Суддя: В. Б. Федорончук