РЕНІЙСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Провадження № 2/510/642/19

Справа № 510/311/19

28.08.2019року м. Рені Одеської області

Ренійський районний суд Одеської області у складі

Головуючого судді Гончарової-Парфьонової О.О.

При секретарі Міхайліченко В.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Рені Одеської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Ренійської міської ради Одеської області, ОСОБА_2 про визнання рішення Ренійської міської ради незаконним, скасування державної реєстрації речового права на земельну ділянку,

встановив:

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів про визнання рішення Ренійської міської ради незаконним, скасування державної реєстрації речового права на земельну ділянку, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що з 1992 року він є фактичним користувачем земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , на вказаній земельній ділянці розташований житловий будинок, відносно якого, на протязі більш п`яті років, ідуть судові спори.

22 жовтня 2014 року рішенням Ренійського районного суду Одеської області було визнано право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , за ОСОБА_3 , донькою ОСОБА_2

03 листопада 2015 року постановою Апеляційного суду Одеської області вказане вище рішення було скасовано.

08 червня 2017 року рішенням Ренійського районного суду Одеської області було визнано право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , за ОСОБА_2

11 жовтня 2018 року рішенням Апеляційного суду Одеської області вказане вище рішення також було скасовано.

Станом на сьогоднішній день право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 ні за ким не зареєстровано. У провадженні Ренійського районного суду Одеської області перебуває цивільна справа за №510/483/17, суддя Бошков І.Д., за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та Ренійської міської ради Одеської області про визнання права власності в порядку набувальної давності, предметом спору є вказаний будинок.

21 січня 2019 року позивачу стало відомо, що 09 жовтня 2017 року ОСОБА_3 від імені ОСОБА_2 уклала договір № 252-17т з ПП «Тайзер ЕКСПО Україна», відповідно до якого юридична особа взяла на себе зобов`язання виготовити технічну документацію проекту землевідводу стосовно земельної ділянки по АДРЕСА_1 .

21 грудня 2017 року рішенням Ренійської міської ради № 406-VІІ було затверджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі, розташованої у АДРЕСА_1 , надано безоплатно у власність ОСОБА_2 земельну ділянку, цільове призначення якої - для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) загальною площею 0,0608 га, кадастровий номер :02:001:0237 , яка розташована у АДРЕСА_1 .

Однак, позивач стверджує, що ОСОБА_2 вже багато років не є фактичним користувачем вказаної земельної ділянки. Оскільки в 1990 році житловий будинок АДРЕСА_1 було включено до списку будинків, які підлягають зносу, у зв`язку з вилученням земельної ділянки для громадських потреб, а сім`я, яка там проживала, мала бути виселена.

01 вересня 1992 року ОСОБА_2 погодився з вилученням земельної ділянки та зносом житла і отримав право на благоустроєне житло в побудованому житловому будинку та на грошову компенсацію за знос житлового будинку, надвірних будівель та зелених насаджень. Дане ствердження підтверджується письмовою згодою, що була надана до Ренійської міської ради, відповідно до якої заявники клопотали про надання трьом членам сім`ї (чоловік, дружина, донька) квартири жилою площею відповідно до законодавства, у зверненні було зазначено, що син - ОСОБА_1 залишиться мешкати у будинку до зносу з подальшим виділенням йому житла згідно законодавства.

18 вересня 1992 року рішенням Ренійської міської ради № 372 ОСОБА_2 було надано квартиру АДРЕСА_2 жилою площею 27,8 кв.м, склад сім`ї - чоловік ОСОБА_2 , дружина - ОСОБА_4 , донька ОСОБА_3. Після отримання цього рішення вказані особи добровільно виселились з житлового будинка АДРЕСА_1 та почали мешкати у новій квартирі.

Саме з цього часу позивач вступив в самостійне управління та володіння житловим будинком.

23 травня 1996 року розпорядженням виконавчого комітету Ренійської міської ради квартира АДРЕСА_2 була передана у власність ОСОБА_2 та ОСОБА_4

24 травня 1996 року вони отримали свідоцтво на право власності на дану квартиру.

Таким чином, позивач вважає, що в зв`язку з вилученням земельної ділянки право користування відносно земельної ділянки у ОСОБА_2 припинилося.

05 квітня 2016 року позивачем до Ренійської міської ради було надано дві заяви за № 384 та № 384/2 відповідно до яких ОСОБА_1 клопотав про те, щоб Ренійська міська рада не розглядала заяв ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про приватизацію землі з підстав того, що вказані особи не є користувачами земельної ділянки.

Позивач вважає, що його права були грубо порушені, у наслідок передачі земельної ділянки безоплатно у власність ОСОБА_2 .

Позивач у судове засідання з`явився, позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити, встановити факт незаконного набуття права власності на земельну ділянку ОСОБА_2 , визнати незаконним та скасувати рішення Ренійської міської ради Одеської області від 21 грудня 2017 року за № 406-VІІ про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі та безоплатну її передачу у власність ОСОБА_2 , скасувати державну реєстрацію речового права на вказану земельну ділянку за ОСОБА_2

Представник позивача - адвокат Вальченко В.В. у судове засідання з`явився позов підтримав в повному обсязі та просив його задовольнити.

Представник відповідача Ренійської міської ради - Самбурський О.Б. у судове засідання з`явився, пред`явлені позовні вимоги не визнав у повному обсязі та заперечував проти задоволення позову.

Крім того, до суду надійшов відзив Ренійської міської ради, у якому вказано, що позивачем не надано доказів того, що він є фактичним користувачем земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 з 1992 року. Діючим законодавством України не визначено такого терміну, як «фактичний користувач земельної ділянки», а також не визначені його права та обов`язки. Крім того позивачем не надано доказів того, що земельна ділянка надавалася йому в користування.

Також, ОСОБА_6 зазначив, що рішення Ренійської міської ради № 406-VII від 21 грудня 2017 року є законним, оскільки прийняте в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією України та законами України. Оскільки Ренійська міська рада не мала передбачених законом підстав для відмови у затвердженні технічної документації та передачі земельної ділянки ОСОБА_2 у власність або залишення заяви без розгляду.

Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце проведення судового засідання сповіщався належним чином.

Представник ОСОБА_2 - адвокат Штирбулов Є.С. у судове засідання з`явився, позов не визнав, проти його задоволення заперечував, вказавши що вимоги позивача є безпідставними та не підлягають задоволенню.

Крім того, до суду надійшов відзив ОСОБА_2 на позовну заяву, у якому зазначено, що позивач разом з іншими членами родини, а саме ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3. , був зареєстрований у будинку АДРЕСА_1 , та мешкав у даному будинку з 1992 року разом з усіма. Твердження позивача стосовно того, що в 1992 році відповідач з дружиною та донькою переїхали на іншу адресу не відповідає дійсності, оскільки всі члени родини мешкали в будинку, так як відпала необхідність в його знесені. ОСОБА_2 доглядав за будинком та земельною ділянкою.

Після смерті матері позивача 25 вересня 2012 року відносини між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 почали руйнуватися, позивач почав чинити відповідачу та його донці перешкоди в користуванні земельною ділянкою та будинком, а тому відповідач був змушений звертатися до поліції з заявами щодо противоправних дій позивача.

Спочатку відповідач почав проживати в квартири АДРЕСА_2 , однак у зв`язку з погіршенням стану здоров`я переїхав жити до своєї доньки.

Відповідач також вказує, що проживання позивача у вказаному будинку не є безперервним, оскільки в період з 2000 до 2004 року ОСОБА_1 разом з попередньою дружиною ОСОБА_7 винаймав житло в АДРЕСА_3 , а тому у вказаний період він не мешкав у будинку, який розташований на спірній земельній ділянці.

Також відповідач наполягає, що при прийнятті рішення № 406-VII від 21 грудня 2017 року Ренійська міська рада діяла в межах своїх повноважень, передбачених законодавством, а підстав для відмови в наданні земельної ділянки у власність не було, оскільки на той час будинок був зареєстрований в установленому законом порядку, а ОСОБА_2 був зазначений як власник вказаного будинку.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши думку позивача, його представника та представників відповідачів, суд вважає, що у задоволенні позову має бути відмовлено.

Дійсно, як встановлено у судовому засіданні, відповідно до договору на право забудови та безстрокове користування земельною ділянкою від 15 грудня 1954 року ОСОБА_2 було надано право забудови земельної ділянки для житлового будинку.

Таким чином у 1954 році відповідачу було надано у користування земельну ділянку в АДРЕСА_1 , що в своє чергу підтверджує те, що ОСОБА_2 є законним землекористувачем спірної земельної ділянки з вказаного періоду.

16 жовтня 1991 року був складений акт про закінчення будівництва та вводу в експлуатацію індивідуального будинку в АДРЕСА_1 . Забудовником вказано ОСОБА_2 .

Рішенням міськвиконкому від 31 жовтня 1991 року № 288 «Про затвердження акту вводу в експлуатацію житлового будинку по АДРЕСА_1 » акт від 16 жовтня 1991 року про закінчення будівництва та вводу в експлуатацію індивідуального домоволодіння гр. ОСОБА_2 по АДРЕСА_1 житловою площею - 36,50 кв.м. було затверджено.

У судовому засіданні представник ОСОБА_2 не заперечував проти того факту, що житловий будинок АДРЕСА_1 було включено до списку будинків, які підлягають зносу, та проти того, що 18 вересня 1992 року рішенням Ренійської міської ради № 372 ОСОБА_2 було надано квартиру АДРЕСА_2 жилою площею 27,8 кв.м, у складі сім`ї - чоловік ОСОБА_2 , дружина - ОСОБА_4 , донька ОСОБА_3. Однак, він зазначив, що, оскільки, з часом відпала необхідність в знесені вказаного будинку, сім`я залишилась проживати в ньому, земля з користування ОСОБА_2 не вилучалася.

Рішенням Ренійського районного суду Одеської області від 22 жовтня 2014 року було визнано право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , за ОСОБА_3 , донькою ОСОБА_2 .

Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 03 листопада 2015 року вказане рішення суду першої інстанції було скасовано та в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про визнання права власності на нерухоме майно відмовлено.

Рішенням Ренійського районного суду Одеської області від 08 червня 2017 року було скасовано державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 на житловий будинок, розташований по АДРЕСА_1 , проведену реєстраційною службою Ренійського районного управління юстиції в Одеській області 04 лютого 2015 року, згідно рішення Ренійського районного суду Одеської області від 22 жовтня 2014 року № 510/1578/14, та зобов`язано зареєструвати за ОСОБА_2 право власності на житловий будинок, розташований по АДРЕСА_1 , який складається в цілому з літ. А - житловий будинок, загальною площею 61 кв. м., житлова - 36,5 кв. м., підсобна - 24,50 кв. м., літ. Б - літня кухня, літ. б - льох, літ. В, Г, Ж, З - сарай, літ. И - вбиральня, огорожа - 1-3, 5, спорудження - 4.

Вказане рішення суду набрало законної сили 19 червня 2017 року.

Пунктом 5 ч. 2 ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація прав проводиться на підставі рішень судів, що набрали законної сили.

06 липня 2017 року відповідно до рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 36010297 від 06 липня 2017 року за ОСОБА_2 було зареєстровано право власності на житловий будинок АДРЕСА_1

09 жовтня 2017 року ОСОБА_3 від імені ОСОБА_2 уклала договір № 252-17т з ПП «Тайзер ЕКСПО Україна», відповідно до якого юридична особа взяла на себе зобов`язання виготовити технічну документацію проекту землевідводу стосовно земельної ділянки по АДРЕСА_1 .

Відповідно до ч. 6 ст. 118 ЗК України, громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри.

Частиною 1 ст. 122 ЗК України передбачено, що сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

21 грудня 2017 року рішенням Ренійської міської ради № 406-V-ІІ було затверджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), що передається у власність гр. України ОСОБА_2 для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) у м . Рені ; надано безоплатно у власність гр. України ОСОБА_2 земельну ділянку для будівництва та обслуговування жилого будинку господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) загальною площею 0,0608 га, в тому числі: капітальна - 0,0133 га, прибудинкова територія - 0,0246 га, ріллі - 0,0229 га, кадастровий номер :02:001:0237 , яка розташована у АДРЕСА_1 .

Передання земельних ділянок у приватну власність і постійне користування громадянам та юридичним особам здійснюється із земель державної або комунальної власності за рішенням органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених ЗК України.

Відповідно до ч. 7 ст. 118 ЗК України, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

У статті 3 Конституції України визначено, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності й господарювання. Вона також закріплює рівність перед законом усіх без винятку суб`єктів права власності та гарантує кожному захист його прав і свобод (ст. 13 конституції України).

Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Зазначені положення конституції України безпосередньо втілені у земельному законодавстві. Так, згідно з п. ґ ст. 5 ЗК України до основних принципів земельного законодавства належить забезпечення гарантій прав на землю. Під терміном «гарантія» розуміються спрямовані дії на забезпечення прав на володіння, користування та розпорядження землею всіх без винятку суб`єктів, які є учасниками земельних правовідносин.

Підставою виникнення права власності на землю є юридичний факт, з яким закон пов`язує виникнення такого права. До юридичних фактів, на підставі яких виникає, наприклад, право приватної власності на землю, належать: рішення органу влади про передачу земельної ділянки громадянинові у приватну власність; цивільно-правова угода; успадкування земельної ділянки та інше.

Відповідно до вимог частини 1 статті 153 Земельного кодексу України власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим кодексом або іншими законами України.

З огляду на вищенаведене, враховуючі той факт, що в грудні 2017 року ОСОБА_2 був законим власником житлового будинку АДРЕСА_1 , суд приходить до висновку, що рішення Ренійської міської ради № 406-VІІ від 21 грудня 2017 року було прийнято з додержанням всіх вимог діючого законодавства, підстав для відмови у наданні земельної ділянки у власність відповідачу не було, а тому вказане рішення є законним та не підлягає скасуванню.

У матеріалах справи не міститься доказів того, що спірна земельна ділянка було вилучена з користування ОСОБА_2 .

Виходячи з матеріалів справи, судом встановлено, що лише 20 лютого 2018 року ОСОБА_1 було подано апеляційну скаргу на рішення Ренійського районного суду Одеської області від 08 червня 2017 року.

Постановою Апеляційного суду Одеської області від 11 жовтня 2018 року вказане вище рішення також було скасовано, у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Станом на сьогоднішній день право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 ні за ким не зареєстровано. У провадженні Ренійського районного суду Одеської області перебуває цивільна справа за №510/483/17, суддя Бошков І.Д., за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та Ренійської міської ради Одеської області про визнання права власності в порядку набувальної давності, предметом спору є будинок АДРЕСА_1 .

Однак ухвалою від 14 березня 2019 року провадження у вказаній справі зупинено до набрання законної сили судовим рішенням по цивільній справі 510/311/19 за позовом ОСОБА_1 до Ренійської міської ради Одеської області, ОСОБА_2 про визнання рішення Ренійської міської ради незаконним, скасування державної реєстрації речового права на земельну ділянку.

Що стосується ствердження позивача стосовно того, що він з 1992 року є фактичним користувачем земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , то суд зазначає наступне.

Земельне законодавство землекористувачами визначає суб`єктів (фізичних та юридичних осіб), що правомірно набули право користування земельною ділянкою у вигляді права постійного користування та/або права оренди, а об`єктами землекористування - земельні ділянки приватної, комунальної та державної власності.

Відповідно до п. 14.1.73 ст. 14 Податкового кодексу України, землекористувачі - юридичні та фізичні особи (резиденти і нерезиденти), яким відповідно до закону надані у користування земельні ділянки державної та комунальної власності, у тому числі на умовах оренди.

Однак, в супереч вищенаведеному, позивачем не надано жодного доказу того, що йому була виділена у користування спірна земельна ділянка.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Стаття 79 ЦПК України вказує на достовірність доказів, тобто на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Судом було встановлено, що ОСОБА_1 дійсно зареєстрований та проживає у житловому будинку АДРЕСА_1 . Однак, він не власником вказаного будинку, а факт проживання у будинку не відноситься до встановлених законодавством підстав вважати позивача землекористувачем спірної земельної ділянки.

На підставі викладеного суд вважає, що позов є не доведеним, а тому у його задоволенні потрібно відмовити.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 7, 10, 12, 13, 18, 81, 89, 133, 141, 259, 263-265, 268, 352, 354, 355 ЦПК України, -

вирішив:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Ренійської міської ради Одеської області, ОСОБА_2 про визнання рішення Ренійської міської ради незаконним, скасування державної реєстрації речового права на земельну ділянку - залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя О.О. Гончарова-Парфьонова