Номер провадження: 22-ц/813/176/19
Номер справи місцевого суду: 520/5794/18
Головуючий у першій інстанції Калініченко Л.В.
Доповідач Кравець Ю. І.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.02.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді - Кравця Ю.І.,

суддів: Журавльова О.Г., Комлевої О.С.,

з участю секретаря судового засідання - Ковязіної А.Д.,

представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3, представника відділу примусового виконання рішень Головного територіального управління юстиції в Одеській області - Мельниченко А.В.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження в залі суду в м. Одеса цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 26.06.2018 року, постановленому суддею Калініченко Л.В., у справі за поданням старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Головного територіального управління юстиції в Одеській області про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржнику ОСОБА_2,

встановив:

15.05.2018 року старший державний виконавець відділу примусового виконання рішень Головного територіального управління юстиції в Одеській області звернувся до суду із поданням про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_2, мотивуючи його тим, що на примусовому виконанні Головного територіального управління юстиції перебувають виконавчі провадження з примусового виконання: виконавчого листа №2-3598/11 від 18.12.2013 року, виданого Київським районним судом міста Одеси про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» у розмірі 708150,20 доларів США; виконавчого листа №520/7040/14-ц, виданого 05.12.2014 року Київським районним судом м. Одеси про стягнення з ОСОБА_2 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованості за кредитними договорами в розмірі 6337768,74 грн.; виконавчого листа №520/7040/14-ц, виданого 05.12.2014 року Київським районним судом м. Одеси про стягнення з ОСОБА_2 на користь ТОВ «ОТП Факторинг України» судових витрат в розмірі 3654,00 грн. Боржник обізнаний про наявність виконавчих проваджень, однак протягом тривалого часу рішення суду боржником не виконується дивлячись на те, що державним виконавцем вжито усіх передбачених чинним законодавством заходів примусового виконання рішень, боржник ухиляється від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 26.06.2018 року подання задоволено та заборонено ОСОБА_2 виїзд за межі території України до повного погашення заборгованості за виконавчими листами № 2-3598/11 від 18.12.2013року, №520/7040/14-ц від 05.12.2014 року та №520/7040/14-ц від 05.12.2014 року.

Не погоджуючись з ухвалою суду, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність та необґрунтованість ухвали суду просив ухвалу суду скасувати та прийняти постанову, якою відмовити у задоволенні подання.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 обґрунтовує тим, що під час розгляду подання 25.06.2018 року, ухвалою апеляційного суду Одеської області від 21.06.2013 року було відкрито провадження на рішення Київського районного суду м. Одеси від 08.11.2013 року, про що суддя не могла знати, так як сам ОСОБА_2 про це дізнався лише 03.07.2018 року і не міг надати цю інформацію до суду. Крім того ОСОБА_2 зазначає, що ТОВ «ОТП Факторинг України» не звертався до державного виконавця з проханням про тимчасове обмеження його у праві виїзду за межі України. Також ОСОБА_2 звертає увагу на те, що постанова про відкриття виконавчого провадження жодного разу виконавцем не була йому надана та надіслана, а тому у разі з'ясування факту неодержання боржником копії постанови про відкриття виконавчого провадження, державний виконавець не вправі вчиняти виконавчі дії.

Вважаючи апеляційну скаргу ОСОБА_2 безпідставною, ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії АТ «Ощадбанк» звернувся до суду апеляційної інстанції з відзивом на неї, у якій зазначив, що доводи апеляційної скарги є такими, що не можуть прийматись до уваги і просить відмовити у її задоволенні, а ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 25.06. 2018 року залишити без змін.

В судовому засідання представник апелянта доводи апеляційної скарги підтримав та наполягав на її задоволені.

Державний виконавець заперечував проти задоволення апеляційної скарги, зазначив, що на час ухвалення судового рішення та на даний момент на примусовому виконі знаходяться виконавчі провадження, які боржник добровільно виконувати відмовляється.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах подання та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Відповідно до ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Задовольняючи подання, суд першої інстанції встановив наступні обставини та дійшов таких висновків.

Судом встановлено, що в провадженні відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції в Одеській області перебувають виконавчі провадження: ВП №53729491 з примусового виконання виконавчого листа №2-3598/11, виданого 18.12.2013 року Київським районним судом м.Одеси про стягнення з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» заборгованості за кредитним договором №1925-н від 07.09.2007 року у розмірі 708150,20 доларів США, виконавче провадження ВП №50841622 з примусового виконання виконавчого листа №520/7040/14-ц, виданого 05.12.2014 року Київським районним судом м. Одеси про стягнення з ОСОБА_2 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованості за кредитними договорами №CM-SME506/169/2008 та № CM-SME506/176/2008 в розмірі 6337768,74 грн. та виконавче провадження ВП №50841686 з примусового виконання виконавчого листа №520/7040/14-ц, виданого 05.12.2014 року Київським районним судом м. Одеси про стягнення з ОСОБА_2 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» судових витрат в розмірі 3654,00 грн.

Державним виконавцем винесені постанови про відкриття вказаних виконавчих проваджень.

В рамках виконавчого провадження державним виконавцем надано запит та отримано повідомлення Державної фіскальної служби України, з якого вбачається, що за боржником наявний відкритий рахунок на який державним виконавцем накладено арешт, але коштів на рахунку не достатньо для задоволення вимог стягувачів.

Згідно відповіді Головного управління Держпродспоживслужби в Одеській області за боржником сільськогосподарська техніка не зареєстрована.

Відповідно до повідомлення Головного управління держпраці в Одеській області щодо зареєстрованих у ОСОБА_2 великовантажних та інших технологічних транспортних засобів, що не підлягають експлуатації у вулично-дорожній мережі загального користування; підіймальних споруд, парових та водогрійних котлів; посудин, що працюють під тиском; трубопроводів пари та гарячої води; об'єктів нафтогазового комплексу, в Головному управлінні відсутні.

Згідно відповіді Регіонального сервісного центру в Одеській області за боржником зареєстровано автотранспортні засоби, оскільки державному виконавцю не відомо їх місцезнаходження та боржником відомості щодо їх місця перебування до Відділу не надавались їх оголошено у розшук за постановою державного виконавця від 23.10.2017 року.

Згідно відповіді національної комісії з цінних паперів та фондового ринку боржник серед власників, які володіють значними пакетами акцій емітентів (10 відсотків і більше статутного капіталу), відсутні.

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна за боржником зареєстровано більше 5-ти об'єктів нерухомого майна, на які державним виконавцем накладено арешт, але в межах судової справи №520/4087/17 Київським районним судом м. Одеси забезпечено позов та ухвалами від 21.11.2017 року та 07.03.2018 року накладено арешт на належні боржникові об'єкти нерухомого майна, що унеможливлює звернення на них стягнення.

Як вбачається з матеріалів виконавчого провадження, боржник обізнаний про наявність у Відділі виконавчих проваджень та необхідність виконання рішень суду, боржник та його представники неодноразово звертались до Відділ із заявами, знайомились з матеріалами виконавчих проваджень, але боржником - ОСОБА_2 не вжито будь-яких заходів та не вчинено жодних дій, направлених на виконання рішень суду.

Із відповіді Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України вбачається, що боржник - ОСОБА_2 в період з 2014 по 2018 (включно) роки неодноразово, безперешкодно виїжджав за межі України.

Крім того, судом в судовому засіданні були оглянуті оригінали виконавчих проваджень та досліджена заява представника ОСОБА_2 - ОСОБА_6 про відкладення виконавчих дій щодо опису та арешту майна боржника за адресою: АДРЕСА_1, у зв'язку з перебуванням ОСОБА_2 у службовому відрядженні за кордоном.

Також представник ОСОБА_2 в судовому засіданні пояснила, що дійсно ОСОБА_2 має дохід від надання нерухомості в оренду.

У зв'язку з чим, судом встановлено, що ОСОБА_2 обізнаний про наявність виконавчих проваджень, перебуває у відряженнях за кордоном, отримує дохід, однак доказів того, що ОСОБА_2 здійснюється погашення заборгованості за вказаними виконавчими провадженнями, до суду не надано.

Згідно з ч. 1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно зі ст.3 ст.18 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право зокрема: 19) у разі ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи чи керівника боржника - юридичної особи за межі України до виконання зобов'язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів.

Відповідно до ч.4 ст.18 Закону України «Про виконавче провадження», вимоги виконавця щодо виконання рішень є обов'язковими на всій території України. Невиконання законних вимог виконавця тягне за собою відповідальність, передбачену законом.

Відповідно до ч. 4, 5, 6 ст.19 Закону України «Про виконавче провадження», сторони зобов'язані невідкладно, не пізніше наступного робочого дня після настання відповідних обставин, письмово повідомити виконавцю про повне чи часткове самостійне виконання рішення боржником, а також про виникнення обставин, що обумовлюють обов'язкове зупинення вчинення виконавчих дій, про встановлення відстрочки або розстрочки виконання, зміну способу і порядку виконання рішення, зміну місця проживання чи перебування (у тому числі зміну їх реєстрації) або місцезнаходження, а боржник - фізична особа - також про зміну місця роботи. Боржник зобов'язаний: 1) утримуватися від вчинення дій, що унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення; 2) допускати в установленому законом порядку виконавця до житла та іншого володіння, приміщень і сховищ, що належать йому або якими він користується, для проведення виконавчих дій; 3) за рішеннями майнового характеру подати виконавцю протягом п'яти робочих днів з дня відкриття виконавчого провадження декларацію про доходи та майно боржника, зокрема про майно, яким він володіє спільно з іншими особами, про рахунки у банках чи інших фінансових установах, про майно, що перебуває в заставі (іпотеці) або в інших осіб, чи про кошти та майно, належні йому від інших осіб, за формою, встановленою Міністерством юстиції України; 4) повідомити виконавцю про зміну відомостей, зазначених у декларації про доходи та майно боржника, не пізніше наступного робочого дня з дня виникнення відповідної обставини; 5) своєчасно з'являтися на вимогу виконавця; 6) надавати пояснення за фактами невиконання рішень або законних вимог виконавця чи іншого порушення вимог законодавства про виконавче провадження. Особи, які беруть участь у виконавчому провадженні, зобов'язані сумлінно користуватися усіма наданими їм правами з метою забезпечення своєчасного та в повному обсязі вчинення виконавчих дій.

Згідно з узагальненнями Верховного суду України від 01.02.2013 року «Про судову практику щодо вирішення питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України», наголошується на тому, що ухилення від виконання зобов'язань, покладених судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи), вжите у п.18 ч.3 ст.11 Закону України «Про виконавче провадження», позначає з об'єктивної сторони такі діяння (дії чи бездіяльність) особи боржника, які полягають у навмисному чи іншому свідомому невиконанні нею зазначених обов'язків. У зв'язку з цим і здійснюється примусове виконання. Це також є підставою для звернення з поданням до суду щодо вирішення питання про застосування до такої особи тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України, та на думку Верховного Суду України, особа, яка має невиконані зобов'язання, не може вважатися винною в ухиленні, поки не буде доведено протилежне.

Законом передбачено юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявність факту невиконання зобов'язань, а за ухилення від їх виконання. У зв'язку з цим з метою всебічного і повного з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин, суду належить з'ясувати, чи дійсно особа свідомо не виконувала належні до виконання зобов'язання в повному обсязі або частково.

Таким чином, законодавством не передбачене обов'язкове обмеження в праві виїзду за межі України за наявності невиконаних зобов'язань, а встановлена лише така можливість при наявності відповідних підстав. Задоволення такого подання можливе лише за умови доведення факту ухилення боржника від виконання зобов'язання.

Саме невиконання боржником самостійно зобов'язань протягом строку, про що вказує державний виконавець в постанові про відкриття виконавчого провадження, не може свідчити про ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням обов'язків.

На момент звернення до суду з поданням факт ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, повинен вже відбутися і бути об'єктивно наявним та вбачатися з матеріалів виконавчого провадження.

Відповідно до вимог статті 441 ЦПК України, тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення. Тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України застосовується в порядку, визначеному цим Кодексом для забезпечення позову, із особливостями, визначеними цією статтею. Суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням, на строк до повного виконання такого судового рішення. Ухвала про тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути постановлена за поданням державного або приватного виконавця, яким відкрито відповідне виконавче провадження.

Порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в'їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України, порядок розв'язання спорів у цій сфері регулює Закон України «Про порядок виїзду з України та в'їзду в Україну громадян України».

У відповідності до ст.6 Закону України «Про порядок виїзду з України та в'їзду в Україну громадян України» може бути тимчасово відмовлено у видачі закордонного паспорта або тимчасово обмежено у праві виїзду за кордон у разі ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням суду - до виконання зобов'язання.

Відповідно до ст.33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України за винятком обмежень, які встановлюються законом.

З урахуванням вищевикладеного, та з урахуванням того, що вказані рішення суду, за якими видано виконавчі листи, набрали законної сили, є обов'язковими для виконання, на підставі яких відкриті виконавчі провадження ВП №53729491, ВП №50841622, ВП №50841686, про які боржнику достеменно відомо, державним виконавцем вчинено достатньо дій в межах виконавчого провадження, проте рішення суду боржником свідомо не виконано, не зважаючи на це, боржник перебуває у відрядженнях за кордоном, тобто працює, передає нерухомість в оренду, з чого отримує прибуток, та з урахуванням усіх обставин в сукупності, районний суд вважав, що боржник саме ухиляється від виконання рішення суду.

Крім того суд зазначив, що пунктом 9 ч. 3 ст. 129 Конституції України визначено, що основними засадами судочинства є, зокрема, обов'язковість рішень суду

Згідно з ч.1 ст.18 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Судове рішення (постанова, ухвала) - це акт судової влади, що здійснює захист порушених або оскаржених прав громадян і організацій шляхом підтвердження наявності або відсутності правовідносин і розпорядженням відповідних дій в майбутньому.

Обов'язок виконувати судове рішення (постанову) випливає не з рішення (постанови) суду як такого, а із санкцій, передбачених нормами права, що були застосовані судом. Навіть у тих випадках, коли закон передбачає відповідальність за невиконання рішень, ця відповідальність має на меті примусити зобов'язану рішенням суду особу виконати розпорядження норми, що застосував суд.

Одними з властивостей судового рішення, що вступило в законну силу є: можливість примусового виконання судового рішення мимо волі зобов'язаної особи та обов'язковість, яка полягає в тому, що судове рішення, що вступило в законну силу, стає обов'язковим для всіх органів, підприємств, установ, організацій, посадових осіб і громадян і підлягають виконанню на всій території України. Рішення, що вступило в законну силу, є обов'язковим і підлягає точному виконанню. Усі державні органи, посадові особи й окремі громадяни, зобов'язані сприяти виконанню рішення суду, виконуючи вимоги державного виконавця.

Відповідно ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод Європейського суду з прав людини як джерела права.

У Законі України «Про виконавче провадження» поняття «виконавче провадження» розуміється як завершальна стадія судового провадження (стаття 1).

Наведене узгоджується з практикою ЄСПЛ щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка гарантує право на справедливий суд.

Так, у рішенні від 19.03.1997 року у справі «Горнсбі проти Греції» (Case of Hornsby v. Greece) ЄСПЛ зазначив, що для цілей статті 6 Конвенції виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду».

Право на справедливий суд було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави допускала невиконання остаточного та обов'язкового судового рішення на шкоду одній зі сторін. Обов'язковість виконання судових рішень, разом із іншими складовими права на справедливий суд, зокрема, такими як суб'єктивна неупередженість суду, принцип правової визначеності, заборона втручання законодавця у відправлення правосуддя розглядаються Судом в якості елементів верховенства права (Golder v. The United Kingdom, аpp. no. 4451/70).

Отже, виконання судових рішень - це заключна стадія цивільного процесу, а саме заключний етап у процесі реалізації захисту цивільних прав, а згідно з прецедентною практикою Європейського суду з прав людини для визначення розумного строку розгляду справи включається період з надходження до суду позовної заяви й закінчується виконанням рішення суду.

Отже виконання рішення суду є елементом справедливого судового розгляду, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

З урахуванням вищевикладеного та враховуючи, що забезпечення виконання рішення суду застосується як гарантія задоволення законних вимог стягувача, з метою упередження наміру щодо навмисного ухилення від виконання рішення суду саме шляхом виїзду за кордон, суд прийшов до висновку, що подання головного державного виконавця підлягає задоволенню, так як обґрунтоване та доведене.

Колегія суду погоджується з такими висновками районного суду. Оскільки, суд першої інстанції, з'ясувавши обставини справи та давши належну оцінку зібраним доказам, дійшов до обґрунтованого висновку про задоволення клопотання. Вказані висновки суду відповідають зібраним у справі доказам, яким судом дана належна оцінка, правильно визначена юридична природа правовідносин що виникли і закон, який їх регулює.

Доводи апеляційної скарги, що під час розгляду подання 25.06.2018 року, ухвалою апеляційного суду Одеської області було відкрито провадження на рішення Київського районного суду м. Одеси від 08.11.2013 року, колегія суддів відхиляє оскільки такі твердження не доведені належними доказами та не впливають суть розгляду справи. Крім того безпідставними є посилання на те, що ТОВ «ОТП Факторинг України» нібито не звертався до державного виконавця з проханням про тимчасове обмеження його у праві виїзду за межі України, оскільки вони не спростовують правильність висновків районного суду щодо необхідності забезпечення виконання виконавчих документів щодо стягнення на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» та держави.

Твердження боржника, що постанова про відкриття виконавчого провадження виконавцем не була йому надана, не може бути підставою для скасування судового рішення, оскільки судом достеменно встановлено, що боржник обізнаний про зобов'язання, про те добровільно їх не виконує.

Колегія суддів не звертає увагу на додаткові пояснення до апеляційної скарги, оскільки вони поданні з порушенням процесуальних строків та стосуються обставин що настали після ухвалення оскаржуваного рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги в повному обсязі, оскільки їх обґрунтування не мають правового значення для вирішення даного спору та правильність висновків районного суду щодо відмови у задоволенні позву не спростовують.

Отже, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальної частині оскаржуваного рішення.

Таким чином колегія суддів вважає, що суд першої інстанції розглянув справу відповідно до ст.13 ЦПК України: за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 375, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 26.06.2018 року - залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 19.02.2019 року.

Головуючий Ю.І.Кравець

Судді: О.Г.Журавльов

О.С.Комлева