621/1632/18
2/621/109/19

РІШЕННЯ
іменем України
19 лютого 2019 року м. Зміїв
Зміївський районний суд Харківської області у складі:
головуючого Бібіка О.В.
з участю секретаря Горобець Н.М.
за участю: представника позивача - ОСОБА_1
представника відповідача - ОСОБА_2
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк", ОСОБА_4 про визнання умов договору несправедливими та недійсними, визнання недійсним кредитного договору,
05.07.2018 ОСОБА_3 звернувся до суду з позовною заявою до ПАТ КБ "Приватбанк", ОСОБА_4 з вимогами:
1. визнати умови кредитного договору від 21.12.2007 № 56/А-07 несправедливими та, з підстав, визначених ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" (у редакції, що була чинна на момент укладення оспорюваного кредитного договору), недійсними, а саме:
- п. 2.2.12 - щодо необхідності погодження із банком отримання кредитів в інших банках;
- п. 2.3.1 - щодо права банку на вимогу всієї суми кредиту при будь-якому незначному порушенні умов кредитного договору в тому числі незгодою позичальника зі зміною розміру процентної ставки. Відсоткова ставка може бути змінена фактично в будь-який час та за будь-яких умов, оскільки кредитний договір надає відповідачу права застосувати ці умови на власний розсуд;
- п. 2.3.3 - щодо права банку у будь-який час в односторонньому порядку змінити умови договору;
- п. 6.1-6.7 - щодо умов договору, які містять положення, за якими наявна відповідальність за невиконання умов договору лише для позивача за відсутності відповідальності за порушення умов договору з боку відповідача;
2. визнати в цілому недійсним кредитний договір від 21.12.2007 № 56/А-07, укладений між ПАТ КБ "Приватбанк" та ОСОБА_4 відповідно до ч. 6 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів";
3. визнати недійсним кредитний договір від 21.12.2007 № 56/А-07, укладений між ПАТ КБ "Приватбанк" та ОСОБА_4 відповідно до ст. ст. 203, 215 ЦК України та зважаючи на приписи ст. ст. 61, 65, 71 СК України.
В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_3 зазначив, що 21.12.2007 між ПАТ "Приватбанк" та ОСОБА_4 укладено кредитний договір №56/А-07, згідно з умовами якого банк надав позичальнику кредитні кошти в сумі 420 000, 00 доларів США зі строком повернення 20.12.2012 зі сплатою 14 % річних.
У забезпечення виконання умов кредитного договору між позивачем та банком укладений договір поруки від 21.12.2007.
На цей час банк свої зобов'язання за кредитним договором виконав та надав грошові кошти в строки та в порядку, визначені договором.
Проте, після настання в Україні фінансово-економічної кризи, боржник не мав можливості продовжувати належним чином виконувати умови кредитного договору, внаслідок чого утворилася заборгованість у великому розмірі.
З 2008 року по 2015 рік курс долара США значно збільшився, внаслідок чого фактичне кредитне навантаження значно збільшилося.
Під час отримання кредитних коштів, курс гривні до долара США становив 505,00 грн. за 100 доларів США. Вже у 2008 році таке співвідношення становило 8 до 1, а у 2014 таке співвідношення становило вже 15 до 1, у 2015 році - 23 до 1.
Так, отримавши 420000 доларів США під 14% річних на 5 років, боржник мав сплатити 294000,00 доларів США як проценти за користування кредитом, що на 2007 рік становило близько 1470000,00 грн. Крім того, сума кредиту становила в гривневому еквіваленті 2100000,00 грн. Таким чином, загальна сума платежів за кредитним договором, що мала бути здійснена боржником у гривневому еквіваленті станом на час укладення кредитного договору становить 3570000,00 грн.
Однак у 2013 році ця сума вже становила 2352000,00 (проценти) та 3360000,00 грн. (кредит), а у 2015 році - 6762000,00 грн. та 9660000,00 грн. відповідно.
З огляду на це, зазначений кредитний договір є несправедливим та таким, що укладений на вкрай невигідних для боржника умовах.
Кредитний договір укладено без дотримання вимог Закону України "Про захист прав споживачів" та постанови Правління Нацбанку України від 10.05.2007 №168 "Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту".
Так, боржнику не було надано достовірну інформацію про орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість всіх супутніх послуг, у тому числі з урахуванням можливих валютних коливань, а також інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту.
Банком було допущене істотне порушення прав боржника, як споживача фінансових послуг у зв'язку з тим, що боржник був позбавлений можливості належним чином оцінити властивості такої послуги та можливі негативні для позивача наслідки, що можуть настати внаслідок її отримання.
Кредитний договір містить несправедливу та дискримінаційну умову щодо права банку на припинення видачі кредиту через обставини, які не зазначені на момент укладення договору.
Крім того, кредитний договір порушує вимоги ст. 626 ЦК України, оскільки передбачає лише наявність прав лише у відповідача, не встановлюючи їх для позивача, та навпаки, вказаним договором встановлено відповідальність за невиконання умов договору лише для позивача за відсутності відповідальності за порушення умов договору з боку відповідача.
Отже, такі умови є несправедливими.
Також, дискримінаційними та несправедливими є умови кредитного договору щодо права банку на вимогу всієї суми кредиту при будь-якому незначному порушенні умов договору, у тому числі незгодою позичальника зі зміною розміру процентної ставки.
На боржника покладено жорсткі умови відповідальності.
Односторонньою та несправедливою є положення кредитного договору щодо відповідальності сторін за невиконання чи неналежне виконання взятих на себе зобов'язань.
За умовами договору відсоткова ставка може бути змінена фактично в будь-який час та за будь-яких умов, оскільки кредитний договір надає банку право застосувати ці умови на власний розсуд, що не відповідає принципам добросовісності та справедливості.
Кредитний договір не містить умов щодо попередження споживача про валютні ризики, які він може понести під час виконання зобов'язань, однак зазначено, що з підписанням цього договору позичальник підтверджує те, що він ознайомлений з умовами кредитування, а також про сукупну вартість кредиту, що не відповідає дійсності.
Як вбачається з умов кредитного договору, ним передбачено зобов'язання позичальника нести витрати за банківські та супутні послуги.
Вказане суперечить п. 3.6 постанови Правління Нацбанку України від 10.05.2007 №168 "Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту".
ОСОБА_3 вважає, що визнання несправедливими та недійсними вказаних умов кредитного договору має наслідком суттєву зміну й інших положень договору та підставою для визнання кредитного договору недійсним з підстав, визначених ст. ст. 203, 215 ЦК України.
Крім того, вказав на підставу визнання кредитного договору недійсним - відсутність згоди подружжя на його укладення, що суперечить вимогам ст. ст. 61, 65, 73 СК України.
Ухвалою від 27.07.2018 відкрито провадження в справі, призначено розгляд в загальному провадженні.
Ухвалою від 30.08.2018 закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті.
30.08.2018 від представника відповідача ПАТ КБ "Приватбанк" ОСОБА_2 надійшов відзив на позовну заяву ОСОБА_3, де зазначено, що ПАТ КБ "Приватбанк" заперечує проти позову в повному обсязі.
В обґрунтування заперечень зазначено, що відповідно до кредитного договору №56/А-07 від 21.12.2007 ОСОБА_4 отримала кредит у розмірі 420000,00 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 14% на рік на суму залишку заборгованості з кінцевим терміном повернення 20.12.2012 року. У зв'язку з неналежним виконанням зобов'язань ОСОБА_4 утворилася заборгованість у розмірі 4209290,00 грн. 95 коп. (еквівалент 530805,92 доларів США) яка заочним рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 05.09.2011 року стягнута з ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_5 на користь банку.
Банк жодним чином не вводив в оману при укладенні договору, позичальник самостійно, з власної волі та ініціативи звернувся до ПАТ КБ "Приватбанк" з проханням надати кредит.
Перед укладенням договору позичальника було ознайомлено з усіма істотними умовами договору відповідно до Закону України "Про захист прав споживачів" про що свідчить підпис позивача позивача у кредитному договорі, з яким позичальник ознайомився перед укладанням.
Банк виконав всі зобов'язання за кредитним договором, сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору після чого на добровільній основі підписали його.
Посилання позивача на те, що при видачі кредиту було порушено Закон України "Про захист прав споживачів" є безпідставними.
При укладенні договору позивач не був обмежений у можливості отримати кредит як в іноземній, так і в національній валютах. Валюту кредитування у вигляді долару США позивач обрав на власний розсуд.
Незмінність курсу гривні до іноземних валют законодавчо не закріплена.
Укладаючи спірний кредитний договір в іноземній валюті, сторони приймали на себе певні ризики, на випадок зміни валютного курсу та в момент укладення договору не мали будь-яких законних підстав вважати, що зміна встановленого валютного курсу не настане.
Позивачем не доведено, що сторони при укладенні кредитного договору були впевнені в тому, що така зміна обставин не настане.
Доводи позивача про недійсність оспорюваного договору з тих підстав, що він укладений в іноземній валюті не узгоджуються з вимогами чинного законодавства.
Правових підстав для визнання кредитного договору недійсним не має.
Щодо отримання згоди на укладення кредитного договору у чоловіка позичальниці, то відповідна згода була отримана від позивача, про що свідчить його особистий підпис, як окремо в документі під назвою "згода", так і в договорі поруки.
Оскільки позовна заява є необґрунтованою, зазначені обставини є безпідставними, просить відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.
Крім того, 30.08.2018 від представника відповідача надійшла заява про застосування строків позовної давності, в обґрунтування якої зазначено, що перебіг позовної давності для позивача розпочався з дня укладення договору, ще в 2007 році, жодних перешкод в отриманні інформації з моменту укладення договору з боку банку не чинилося. Тому, є підстави для застосування строків позовної давності та відмови у задоволенні позову.
У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 наполягав на задоволенні позовних вимог, посилаючись на обставини, викладені у позові.
Представник відповідача ПАТ КБ "Приватбанк" ОСОБА_2 просив відмовити у задоволенні позову.
Відповідач ОСОБА_4 подала заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги визнала.
Суд, вислухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, оцінивши наявні в справі письмові докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні, вирішуючи справу, виходить з такого.
Судом встановлено, що між Приватбанком та ОСОБА_4 21.12.2007 було укладеного кредитний договір №56/А-07. Відповідно до умов якого ОСОБА_4 отримала від банку в кредит 420 000,00 доларів США на придбання нерухомості, зі сплатою 14,00 % річних, та строком повернення кредиту до 20.12.2012 (а. с. 9-11, 12).
Відповідачем ПАТ КБ "Приватбанк" надано копію письмової згоди ОСОБА_3 на укладення його дружиною Кредитного договору №56/А-07 від 21.12.2007. (а. с. 39).
З метою забезпечення виконання умов кредитного договору №56/А-07 між банком та ОСОБА_3 21.12.2007 було укладено договір поруки. Згідно умов договору поруки ОСОБА_3 зобов'язався солідарно відповідати перед кредитором у повному обсязі за виконання зобов'язань ОСОБА_4 (а. с. 13).
В п. 1.4 Договору поруки зазначено, що поручитель з умовами Кредитного договору ознайомлений. (а. с. 13).
У зв'язку з неналежним виконанням позичальником обов'язків за кредитним договором №56/А-07 від 21.12.2007, заочним рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 05.09.2011, стягнуто солідарно зі ОСОБА_4, ОСОБА_6 та ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ "Приватбанк" заборгованість в сумі 4209290,95 грн. (а. с. 42-43).
Статтею 15 ЦК України, визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Статтею 16 ЦК України визначено способи захист цивільних прав та інтересів судом.
Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. (ст. 257 ЦК України).
Відповідно до ч. 259 ЦК України, позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін.
Як вбачається з п. 5.1 Договору поруки, сторони прийшли до згоди, що строк, в межах якого сторони можуть звернутися до суду з вимогою про порушення права або законного інтересу за цим договором, встановлюється протягом у 5 (п'ять) років.
Згідно із ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.
Із зазначеного договору поруки та згоди ОСОБА_3 на укладення кредитного договору №56/А-07 вбачається, що ОСОБА_3 міг дізнатися про порушення своїх прав щодо укладення кредитного договору між банком та дружиною ОСОБА_4 саме в день його підписання - 21.12.2007.
Разом з тим, з позовом про оспорювання вказаного кредитного договору з підстав не надання ним згоди на його укладання та невідповідності його умов вимогам Закону позивач звертається до суду лише 05.07.2018. Тобто з пропуском строку позовної давності, визначеного у договорі за домовленістю сторін. Із заявами про поновлення пропущеного строку на звернення з даним позовом до суду ні позивач ні його представник не звертались, як і не навели поважності причин такого пропуску.
Відповідно до ч. 2-5 ст. 267 ЦК України, заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.
Оскільки позивачем пропущено строк позовної давності на звернення з даним позовом до суду, не наведено причин поважності пропуску такого строку. Із заявами про його поновлення ні позивач ні її представник до суду не звертались, а відповідач просить про застосування наслідків спливу строку позовної давності, то суд приходить до висновку про застосування наслідків спливу строку позовної давності та відмову у задоволенні позову.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір слід віднести на рахунок держави.
На підставі викладено та керуючись ст. 3-5, 7- 13, 17, 43, 49, 60, 76-81, 211, 223, 258, 263, 264, 265, 268, 352 ЦПК України, -
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк", ОСОБА_4 про визнання умов кредитного договору №56/А-07, укладеного 21.12.2007 між ПАТ КБ "Приватбанк" та ОСОБА_4, викладених у п.п. 2.2.12, 2.3.1, 2.3.3, 6.1-6.7, несправедливими та недійсними, визнання недійсним кредитного договору №56/А-07, укладеного 21.12.2007 між ПАТ КБ "Приватбанк" та ОСОБА_4 - відмовити у повному обсязі.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення суду може бути оскаржено повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення або у порядку частини 2 ст. 354 ЦПК України.
Повний текст рішення складено 20.02.2019.
Головуючий: