Постанова

Іменем України

14 лютого 2019 року

м. Київ

справа № 159/2298/16-ц

провадження № 61-5664св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Висоцької В. С. (суддя-доповідач), Пророка В. В., Фаловської І. М.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - Поворська туберкульозна лікарня обласного територіального медичного протитуберкульозного об'єднання Волинської обласної державної адміністрації,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 27 липня

2016 року у складі судді Василюк О. С. та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 06 грудня 2017 року у складі колегії суддів:

Матвійчук Л. В., Федонюк С. Ю., Киці С. І.,

ВСТАНОВИВ :

У червні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до Поворської туберкульозної лікарні обласного територіального медичного протитуберкульозного об'єднання Волинської облдержадміністрації (далі - Поворська туберкульозна лікарня), в якому просила визнати відмову у прийнятті її на роботу незаконною та зобов'язати керівника Поворської туберкульозної лікарні обласного територіального медичного протитуберкульозного об'єднання прийняти її на роботу на посаду завідувача відділенням і укласти з нею трудовий договір.

Позов мотивовано тим, що 07 травня 2016 року позивач звернулася до в.о. головного лікаря Поворської туберкульозної лікарні з метою працевлаштування на посаду завідувача відділенням лікарні. Спочатку керівник погодився прийняти її на роботу, але повідомив із посиланням на те, що повинен погодити це питання у м. Луцьку. 20 травня 2016 року в усній формі їй відмовлено у прийнятті на роботу, а для одержання вмотивованої відмови запропоновано звернутися з письмовою заявою.

26 травня 2016 року позивач вдруге звернулася до в.о. головного лікаря з метою працевлаштування, він погодився прийняти її на роботу з 01 червня 2016 року, видав направлення для проходження медичного огляду, та запропонував після проходження медогляду виходити на роботу.

Разом з тим, після проходження медичного огляду 01 червня 2016 року в.о. головного лікаря не допустив її до роботи.

Позивач посилалась на те, що відмова у прийнятті на роботу є незаконною, оскільки вона має відповідну кваліфікацію та досвід роботи більше 10 років на посаді завідувача відділенням, ця посада у Поворській туберкульозній лікарні є вакантною, що є підставою для зобов'язання керівника прийняти її на посаду завідувача відділенням, шляхом укладення трудового договору.

Суди розглядали справу неодноразово.

Рішенням Ковельського міськрайонного суду від 27 липня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відмова головного лікаря у прийнятті на роботу позивача, зроблена в межах його компетенції згідно посадової інструкції, з врахуванням обґрунтованості у виробничій потребі посади завідувача туберкульозної лікарні, а також необхідністю майбутнього скорочення ліжкового фонду і скорочення особового складу працівників установи. Дана відмова не пов'язана з наявністю у позивача дитини віком до трьох років. Отже, відмова у прийнятті на роботу є правомірною, у зв'язку з чим позов задоволенню не підлягає.

Рішенням апеляційного суду Волинської області від 30 вересня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано, позов ОСОБА_4 задоволено.

Визнано незаконною відмову у прийнятті на роботу ОСОБА_4

Зобов'язано керівника Поворської туберкульозної лікарні обласного територіального медичного протитуберкульозного об'єднання Волинської облдержадміністрації укласти трудовий договір про прийняття ОСОБА_4 на посаду завідувача відділення Поворської туберкульозної лікарні обласного територіального медичного протитуберкульозного об'єднання Волинської облдержадміністрації з дня набрання рішенням законної сили.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 вересня 2017 року Касаційну скаргу Поворської туберкульозної лікарні обласного територіального медичного протитуберкульозного об'єднання Волинської облдержадміністрації задоволено частково. Рішення апеляційного суду скасовано з передачею справи до цього ж суду на новий розгляд.

За результатами нового апеляційного розгляду, ухвалою апеляційного суду Волинської області від 06 грудня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено. Рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що ОСОБА_4 не належить до кола осіб, з якими відповідач зобов'язаний був укласти трудовий договір (запрошення на роботу в порядку переведення, молоді спеціалісти, котрих в установленому законом порядку направлено на роботу в дану організацію, тощо). Тобто, перелік обов'язку роботодавця укласти трудовий договір з працівником за правилами КЗпП України є вичерпним і такого обов'язку відповідач не порушував. Із дискримінаційною ознакою відмова у прийнятті на роботу ОСОБА_4 не пов'язана. Суд першої інстанції, встановивши, що рішення роботодавцем про відмову позивачу у прийнятті на роботу прийнято у зв'язку з відсутністю виробничої потреби у прийнятті на роботу завідувача відділенням Поворської туберкульозної лікарні, обґрунтовано відмовив в задоволенні позову.

У касаційній скарзі, ОСОБА_4, не погоджуючись з рішеннями судів попередніх інстанцій та посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, просить скасувати ухвалені у справі рішення та задовольнити позов.

Касаційна скарга мотивована тим, що доводи відповідача про відсутність виробничої потреби у прийнятті на посаду завідувача відділенням спростовуються штатним розписом, у якому передбачена така посада, яка є вакантною. Згідно з пунктами 2.17, 2.18, 2.2.8, 3.7 Посадової інструкції головного лікаря Поворської туберкульозної лікарні, головний лікар складає, подає на затвердження штатний розпис, однак у даному випадку зміни до штатного розкладу не внесені, рішення про скорочення штату працівників компетентним органом не було прийняте.

При ухваленні рішень, судами неправильно застосованонорми матеріального права, не враховано вимог Постанови Кабінету міністрів України від 03 квітня 1993 року №245 «Про роботу працівників державних підприємств, установ і організацій» та Положення про умови роботи за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій затверджених наказом Мінпраці, Мінюсту та Мінфіну від 28 червня 1993 року №43.

Оскільки головний лікар Юрчик Р. В. відноситься до категорії керівників та згідно його посадової інструкції не лікує хворих, а у лікарні інших лікарів, які б лікували хворих не було, суди безпідставно не звернули уваги на вказані обставини та відмовили у позові.

У відзиві на касаційну скаргу відповідач не погодився з доводами позивача та просив залишити ухвалені у справі рішення судів без змін, посилаючись на їх законність і обґрунтованість.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Установлено, що у травні 2016 року позивач ОСОБА_4 звернулася до в.о. головного лікаря Поворської туберкульозної лікарні спочатку в усній формі, а згодом - подавши письмову заяву, з проханням про прийняття на посаду завідувача відділенням цього медичного закладу.

Згідно штатного розпису Поворської туберкульозної лікарні, затвердженого начальником управління охорони здоров'я Волинської облдержадміністрації, станом на дату розгляду справи судами у лікарні передбачено посаду завідувача відділенням, і встановлено, що ця посада є вакантною. Також передбачені неповні ставки лікарів - фтизіатрів.

Згідно повідомлення від 27 травня 2016 року в.о. головного лікаря Поворської туберкульозної лікарні, ОСОБА_4, відмовлено у прийнятті на роботу на посаду завідувача відділенням у зв'язку з відсутністю виробничої потреби та необхідності подальшого працевлаштування випускників навчальних закладів, підготовка яких здійснюється за державним замовленням.

За результатами перевірки звернення ОСОБА_4, спільною комісією управління охорони здоров'я облдержадміністрації та обласного територіального медичного протитуберкульозного об'єднання було проведено перевірку обґрунтованості відмови у прийнятті на роботу на посаду завідувача - ОСОБА_4 та встановлено, що на стаціонарному лікуванні перебуває 26 пацієнтів, вся медична документація ведеться належним чином, лікування проводиться відповідно до протоколу, головний лікар виконує роботу лікаря-фтизіатра за сумісництвом на 0,5 ставки.

У зв'язку з наведеним, спільною комісією зроблено висновок про відсутність виробничої потреби у прийнятті ОСОБА_4 на посаду завідувача відділенням Поворської туберкульозної лікарні.

Згідно зі статтею 22 КЗпП України забороняється необґрунтовано відмова у прийнятті на роботу.

Стаття 22 КЗпП України передбачає наявність двох окремих складів правопорушень трудового законодавства при відмові у прийнятті на роботу, а саме: необґрунтована відмова у прийнятті на роботу і відмова у прийнятті на роботу за ознаками дискримінації особи у випадках, як прямо передбачених частиною другою статті 22 КЗпП України, так і в інших нормах трудового права.

Відповідно до положень статті 21 КЗпП України укладення трудового договору, як і будь-якої іншої двосторонньої угоди, потребує згоди не тільки працівника, а й власника або уповноваженого ним органу. Зазначеним забезпечується оптимальне узгодження інтересів роботодавця і особи, яка бажає укласти трудовий договір, інакше роботодавець буде позбавлений можливості у повному обсязі виконувати свої функціональні обов'язки щодо підбору та розміщення кадрів і нести відповідальність за той обсяг роботи, за який він відповідає за законом.

ОСОБА_4 не належить до кола осіб, з якими відповідач зобов'язаний був укласти трудовий договір (запрошення на роботу в порядку переведення, молоді спеціалісти, котрих в установленому законом порядку направлено на роботу в дану організацію, тощо). При цьому, факт необхідності працевлаштування в Поворську тублікарню інтернів ОСОБА_9 та ОСОБА_10 на посади лікарів-фтизіатрів підтверджується наказами Управлінні охорони здоров'я у Волинській облдержадміністрації від 31 липня 2015 року та 03 серпня 2015 року.

Відмова у прийнятті на роботу ОСОБА_4 не пов'язана з дискримінаційною ознакою, а прийнято роботодавцем у зв'язку з відсутністю виробничої потреби у прийнятті на роботу завідувача відділенням Поворської туберкульозної лікарні, у зв'язку із чим порушення відповідачем вимог статті 22 КЗпП України не вбачається.

Встановивши вказані обставини, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку, що рішення про відмову у прийнятті на роботу позивача, прийнято головним лікарем в межах компетенції та відповідно до положень трудового законодавства, у зв'язку з чим правові підстави для задоволення позову відсутні.

Посилання ОСОБА_4 на її відповідність за рівнем кваліфікації, досвіду роботи та станом здоров'я вимогам, які передбачені для зайняття посади завідувача відділенням Поворської туберкульозної лікарні, наявність цієї посади у штатному розписі, її вакантність та відсутність інших претендентів на її зайняття на момент звернення ОСОБА_4 із заявою про прийняття на роботу не є підставою для зобов'язання відповідача укласти з нею трудовий договір, який, відповідно до положень статті 21 КЗпП України потребує не лише згоди працівника, а й власника або уповноваженого ним органу.

Доводи касаційної скарги позивача про невідповідність вимогам нормативно-правових актів виконання головним лікарем роботи лікаря фтизіатра по сумісництву на 0,5 ставки не спростовують висновків судів про відсутність правових підстав для задоволення позову, не приймаються колегією суддів до уваги, оскільки не стосуються предмету спору.

Колегія суддів перевірила доводи касаційної скарги на предмет законності судових рішень виключно в межах заявлених в суді першої інстанції вимог та які безпосередньо стосуються правильності застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв'язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів та встановлення обставин, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанції - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 27 липня

2016 року та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 06 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. С. Висоцька

В. В. Пророк

І. М. Фаловська