Постанова

Іменем України

18 лютого 2019 року

м. Київ

справа № 759/14551/16-ц

провадження № 61-29071св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), ЛеськоА. О., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

представник позивача - ОСОБА_5,

відповідачі: Київська міська рада, виконавчий орган Київської міської ради Київської міської державної адміністрації,

третя особа - Головне територіальне управління юстиції у м. Києві,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_4 на рішення Апеляційного суду міста Києва від 24 липня 2017 року в складі колегії суддів: Волошиної В. М., Панченко М. М., Слюсар Т. А.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У жовтні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Київської міської ради, виконавчого органу Київської міської ради Київської міської державної адміністрації, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Головного територіального управління юстиції у м. Києві, про встановлення факту спільного проживання однією сім'єю та визнання права власності на спадкове майно.

Позовна заява мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько ОСОБА_6, який з 06 вересня 1985 року перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_7, якій належала на праві власності квартира АДРЕСА_2 та яка померла в травні 2016 року.

Після смерті ОСОБА_7 відкрилась спадщина на квартиру АДРЕСА_2.

Інших спадкоємців, крім позивача, у ОСОБА_7 не було, він фактично проживав однією сім'єю з нею, вів спільне господарство ще з батьком (за його життя) з червня 2010 року. За життя ОСОБА_7 заповіту не склала. Похованням ОСОБА_7 займався позивач. Після смерті ОСОБА_7 він звернувся у визначені строки до нотаріальної контори, проте йому було відмовлено у оформленні спадщини.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_4 просив визнати факт проживання його однією сім'єю з ОСОБА_7 з червня 2010 року до травня 2016 року та визнати за ним право власності в порядку спадкування за законом на квартиру АДРЕСА_2.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 13 березня 2017 року в складі судді Шум Л. М. позов задоволено.

Установлено факт проживання з червня 2010 року до ІНФОРМАЦІЯ_2 як пасинка та мачухи ОСОБА_4 з ОСОБА_7, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2.

Визнано за ОСОБА_4 право власності в порядку спадкування за законом на квартиру АДРЕСА_2.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що єдиним спадкоємцем ОСОБА_7, яка своїх дітей не мала, є її пасинок - позивач. У шлюбі з іншими особами ОСОБА_7 не перебувала. Позивач до цього часу проживає у спірній квартирі, утримує її та сплачує комунальні послуги, тому можливо визнати за ним право власності на спірне житло в порядку спадкування за законом.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 24 липня 2017 року рішення Святошинського районного суду м. Києва від 13 березня 2017 року скасовано, у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що крім пояснень свідків на обґрунтування позову позивач не надав ніяких довідок відповідних житлових органів, які б свідчили про те, що позивач з 2010 року до дня смерті ОСОБА_7 проживав за місцем проживання спадкодавця, комунальні платежі нараховувалися на дві особи, вони вели спільне господарство, мали спільні витрати, купували майно для спільного користування тощо.

У касаційній скарзі, поданій у серпні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_4 просить рішення суду апеляційної інстанції скасувати, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції неправильно застосував статтю 1264 ЦК України, що призвело до ухвалення незаконного рішення.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Суд установив, що ОСОБА_7 померла ІНФОРМАЦІЯ_2, заповіту не залишила.

Після смерті ОСОБА_7 відкрилась спадщина на належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_2.

При поданні позивачем заяви до Дванадцятої київської державної нотаріальної контори про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_7, нотаріус йому повідомив, що оскільки він не є спадкоємцем 1, 2, 3 черг за законом, з метою підтвердження його права на спадщину за законом в порядку 4 черги необхідно в судовому порядку підтвердити факт спільного проживання однією сім'єю зі спадкодавцем ОСОБА_7 не менше 5 років та таким чином встановити факт наявності в нього права на спадкове майно за законом.

На час своєї смерті ОСОБА_7 проживала та була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2.

Відповідно до частини другої статті 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Пунктом 6 рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 передбачено, що до членів сім'ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв'язках. Обов'язковою умовою для визнання їх членами сім'ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт тощо.

Відповідно до статей 1217, 1258 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово.

Згідно зі статтею 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини.

При вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно врахувати правила частини другої статті 3 СК України про те, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Зазначений п'ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім'єю до набрання чинності цим Кодексом.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції обґрунтував своє рішення лише показаннями свідків та документами про поховання спадкодавця.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у позові, зазначав, що пояснення представника позивача та показання свідків є неналежними доказами у справі про проживання однією сім'єю спадкодавця та позивача.

Із матеріалів справи відомо, що ОСОБА_4 з 21 січня 1989 року перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_8 та має з дружиною спільне житло за адресою: АДРЕСА_1, в якій зареєстрований з 14 січня 1986 року. За цією ж адресою проживає їхня донька. Ці обставини спростовують факт проживання позивача за адресою спадкодавця.

Крім пояснень свідків на обґрунтування позову позивач не надав ніяких довідок відповідних житлових органів, які б свідчили про те, що позивач з 2010 року до дня смерті ОСОБА_7 проживав за місцем проживання спадкодавця.

Матеріали справи не містять письмових доказів про сплату комунальних платежів, ведення спільного господарства, наявності спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, ремонт житла тощо.

Виходячи з наведеного, суд апеляційної інстанції вважав, що суд першої інстанції не врахував фактичних обставин справи, вимог закону, не надав оцінки всім доказам у справі і дійшов помилкового висновку про задоволення позову, оскільки суперечливі висновки свідків, витрати коштів на поховання не можуть свідчити про факт проживання однією сім'єю та ведення спільного господарства, існування спільного побуту та взаємних прав і обов'язків між позивачем та ОСОБА_7 не менше як п'ять років, з чим погоджується суд касаційної інстанції.

Доводи касаційної скарги на законність рішення суду апеляційної інстанції не впливають та зводяться до переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції згідно зі статтею 400 ЦПК України.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду апеляційної інстанції - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду м. Києва від 24 липня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: С. Ю. Мартєв

А.О. Лесько

С.П. Штелик