Дата документу 13.02.2019 Справа № 310/8079/17
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний номер 310/8079/17 Головуючий у 1-й інстанції Черткова Н.І.
Провадження №22-ц/807/325/19 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 лютого 2019 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.

суддів: Бєлки В.Ю.,

Воробйової І.А.

за участю секретаря судового засідання Семенчук О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 - представника ОСОБА_4, яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_5 на рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 17 травня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_4, яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_5 до ОСОБА_6, третя особа - Бердянська державна нотаріальна контора про визнання заповіту недійсним,-

В С Т А Н О В И Л А :

У листопаді 2017 року ОСОБА_4, яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_5 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_6, третя особа - Бердянська державна нотаріальна контора про визнання заповіту недійсним.

В обґрунтування позову зазначала, ІНФОРМАЦІЯ_5 року померла ОСОБА_7, бабуся ОСОБА_5, про що позивач дізнався в вересні 2017 року, коли отримав відповідь Бердянського відділу поліції. ОСОБА_5, діючі через свого представника та за згоди матері ОСОБА_4, надіслав до Бердянської державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини після померлої ОСОБА_7

22.09.2017 року представник ОСОБА_5 по довіреності ОСОБА_3, звернувся до Бердянської державної нотаріальної контори з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину. Державним нотаріусом було винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 22.09.2017 року, якою у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом було відмовлено у зв'язку з існуванням заповіту, який покійна ОСОБА_7 склала 15.02.2017 року на ім'я ОСОБА_6

Позивач вважає, що заповіт слід визнати недійсним, оскільки ОСОБА_5 спілкувався зі своєю бабусею та підтримував з нею родинні стосунки. 06.03.2014 року було постановлено рішення Бердянським міськрайонним судом Запорізької області у справі №310/4481/13-ц за позовом ОСОБА_4 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_5 до ОСОБА_7 про визнання права власності на Ѕ частку домоволодіння по АДРЕСА_1. Підставою для подання до суду була відсутність правових документів на домоволодіння, а не погані стосунки між онуком, невісткою та бабусею.

На підставі викладеного, позивач просила суд, визнати недійсним заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Бердянського міського нотаріального округу Порохнею О.В. 15.02.2017 року зареєстрований за №106, згідно якого ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_1 заповідача все належне їй на день смерті майно на користь ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2 та стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_5 сплачений судовий збір у розмірі 640 грн.

Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 17 травня 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду, ОСОБА_3 - представника ОСОБА_4, яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

ОСОБА_6 в особі представника ОСОБА_9 надала суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просить рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Згідно п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість:

1) керує ходом судового процесу;

2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;

3) роз'яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;

4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;

5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов'язків.

Рішення суду першої інтонації відповідає вищезазначеним вимогам.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з недоведеності та необґрунтованості заявлених позивачем вимог. Судом не встановлено, що померла ОСОБА_7 під час складання заповіту - 15.02.2017 року не розуміла значення своїх дій і не могла керувати ними.

Колегія судді погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

За змістом ст.ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що ОСОБА_7 померла ІНФОРМАЦІЯ_5 року. Відповідно до заповіту від 15.02.2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Бердянського міського нотаріального округу Запорізької області Порохнею О.В., зареєстрованого в реєстрі за № 106 ОСОБА_7 заповідала все своє майно, де б воно не знаходилося і з чого б воно не складалось та взагалі все те, що їй належало і на що воно мала права, а також належні їй майнові права ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3.

У зв'язку зі хворобою ніг та похилим віком ОСОБА_7 заповіт був підписаний в хірургічному відділенні КУ БМР « Бердянське територіальне медичне об»єднання (Бердянська міська лікарня).

Раніше посвідчений приватним нотаріусом Бердянського міського нотаріального округу Запорізької області ОСОБА_10 за реєстром № 4167 від імені ОСОБА_7 заповіт був відмінений вищезазначеним заповітом на підставі ст.. 1257 ЦК України.

Неповнолітній ОСОБА_5, який діяв від імені матері ОСОБА_4, будучи онуком спадкодавця - ОСОБА_7, є заінтересованою особою і належить до кола осіб, які можуть оспорити заповіт.

ОСОБА_5 було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті померлої ІНФОРМАЦІЯ_5 року ОСОБА_7, оскільки він не має права на спадкування після смерті його баби - ОСОБА_7.

Відповідно до ст. 225 ЦК України, правочин, який дієздатна фізична особа вчинила в момент, коли вони не усвідомлювала значення своїх дій та ( або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Згідно п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року № 9 для визначення наявності стану особи, передбаченого ст. 225 ЦК України, на момент укладення правочину, суд відповідно до ст. 105 ЦПК України суд зобов'язаний за клопотанням, хоча б однієї зі сторін призначити судову-психіатричну експертизу.

Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів.

Суд першої інстанції на підставі показань свідків дійшов вірного висновку про те, що складання заповіту на ОСОБА_6 було вільним рішенням ОСОБА_7 і ОСОБА_6 ніякого впливу на неї не здійснювала.

Крім того, з показань свідків судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_7 мала погані стосунки з онуком та невісткою, вони взагалі не бажали з нею спілкуватися.

Проте, з наданих пояснень свідків встановлено, що ОСОБА_6 і ОСОБА_7 мали дуже дружні стосунки багато років.

Згідно висновку амбулаторної посмертної судово-психіатричної експертизи № 88 від 02.03.2018 року, проведеної Комунальною установою «Обласна клінична психіатрична лікарня» Запорізької обласної ради ОСОБА_7, 1937 року на період складання заповіту, 15.02.2017 року виявляла ознаки психічного розладу у вигляді органічного астенічного розладу помірно вираженого ступеню змішаного генезу (судинного- дисциркуляторна енцефалопатія, артеріальна гіпертензія, атеросклероз та токсичного - гангрена нижньої кінцівки, сепсис).

Ступінь психічних розладів, що мали місце у ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_4, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_5 року, на період складання заповіту був таким, що істотно впливав (обмежував) на її здатність розуміти значення своїх дій і керувати ними.

Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити перш за все, на підставі доказів, які свідчать про внутрішній психічний стан особи в момент вчинення правочину.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що проведеною у справі експертизою не зроблено висновку про абсолютну неспроможність ОСОБА_7 в момент складання заповіту розуміти значення своїх дій та керувати ними. Експертами лише зазначено, що ОСОБА_7 виявляла ознаки психічного розладу у вигляді судинно-дисциркуляторної енцефалопатії, артеріальної гіпертензії та атеросклерозу, що взагалі притаманно особам похилого віку та внаслідок інтоксикації, викликаної основним її діагнозом - гангрени нижньої кінцівки і як слідство, вона обмежено могла розуміти значення своїх дій та керувати ними, що само по собі, не є підставою для визнання заповіту недійсним з підстав, передбачених ст. 225 ЦК України.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що за час свого життя ОСОБА_7 недієздатною особою не визнавалася. На обліку в комунальній установі «Бердянський психоневрологічний диспансер» ЗОР ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_4 не перебувала.

У справі «Бочаров проти України» зазначено, суд, при оцінці доказів, керується критерієм доведення «позарозумним сумнівом». Проте таке доведення може випливати із співіснування вагомих, чітких та узгоджених між собою висновків або подібних , неспростованих презумпцій щодо фактів.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачем не надано доказів, на підставі яких суд міг би зробити висновок про наявність законних підстав для задоволення позову.

Таким чином, рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, висновки суду є обґрунтованими, передбачених законом підстав для його скасування при апеляційному розгляді не встановлено.

На підставі наведеного, висновки суду першої інстанції є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судом не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права.

Доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення скаржником норм процесуального закону.

Відповідно до ч.3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Випадки для звільнення від доказування, передбачені ст. 82 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Відповідно ж до ст. 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

З огляду на наведене вбачається, що судом з дотриманням вимог ст. ст. 89,263 ЦПК України дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлений характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про відсутність правових підстав для задоволення позову.

На підставі вищенаведеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - представника ОСОБА_4, яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 17 травня 2018 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 20 лютого 2019 року.

Головуючий

Судді: