Дата документу 20.02.2019 Справа № 320/8302/17
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 22-ц/807/963/19 Головуючий у 1-й інстанції: Редько О.В.
Є.У.№ 320/8302/17 Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2019 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

Головуючого: Кочеткової І.В.,

суддів: Маловічко С.В.,

Гончар М.С.,

секретар: Бєлова А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором купівлі-продажу товарів та послуг та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про розірвання договору та стягнення збитків,

за апеляційною скаргоюОСОБА_4 на рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 12 листопада 2018 року,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2017 року ОСОБА_3 звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому зазначав, що 13.05.2017 сторони уклали договір купівлі-продажу товарів та послуг, за умовами якого позивач зобов'язався здійснити поставку і передати у власність відповідачеві ОСОБА_4 три металопластикові вікна на загальну суму 6 564грн., а останній - прийняти і оплатити товар та послуги. При підписанні договору замовник сплатив 2 244грн., а решту коштів повинен був сплатити в день передачі готового виробу. Посилаючись на те, що у передбачені договором строки він здійснив доставку готової продукції, проте замовник відмовився підписати накладні та сплатити обумовлені договором кошти, просив суд на підставі ст.ст.526, 610, 612, 629 ЦК України стягнути з ОСОБА_4 4 320,00 грн. - заборгованості за договором, 7 257,60 грн. неустойки та відшкодувати судові витрати.

Заперечуючи проти позову, у січні 2018 ОСОБА_4 звернувся до суду із зустрічним позовом про розірвання договору та стягнення збитків, посилаючись на те, що на порушення умов договору виконавець свої зобов'язання не виконав, вікна не передав, аванс не повернув. Просив суд розірвати договір і стягнути з позивача збитки на суму 2 244 грн.

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 12 листопада 2018 року позов ОСОБА_3 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором купівлі-продажу товарів № 17а-168 від 13.05.2017 року у розмірі 4320 грн., неустойку у розмірі 7257,60 грн. та суму сплаченого судового збору у розмірі 650 грн.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про розірвання договору та стягнення збитків відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що виконавець послуг ОСОБА_3 належно виконав умови договору, у передбачені договором строки здійснив поставку вікон, проте замовник, прийнявши товар, відмовився оплатити їх вартість, а тому вся сума заборгованості підлягає стягненню в судовому порядку. У зв'язку із порушенням строків оплати товару з відповідача підлягає стягненню неустойка, передбачена п.2,3 договору у розмірі 1% від суми простроченого платежу за кожен день прострочення. Оскільки позивач виконав умови договору, передбачених законом підстав для його розірвання і стягнення на користь споживача авансу не має.

В апеляційній скарзі про скасування судового рішення і ухвалення нового про відмову у задоволенні позову ОСОБА_3, розірвання договору і стягнення на його користь збитків ОСОБА_4 зазначає, що суд допустився порушень норм матеріального і процесуального права.Вважає, що позивачем не доведений факт виконання умов договору, в основу судового рішення покладені неналежні і недопустимі докази. Звертає увагу суду на те, що розмір пені не може перевищувати подвійної облікової ставки НБУ.

В засідання апеляційного суду належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи сторони не з'явилися, повістки про виклик у судове засідання отримали завчасно; ОСОБА_3 - 29.01.2019, ОСОБА_4 - 25.01.2019, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення судових повісток, причини неявки суду не повідомили. За клопотанням ОСОБА_4 справу ухвалою суду від 31 січня 2019 року призначено до розгляду в режимі відео конференції, проведення якої доручено Мелітопольському міськрайонному суду, проте і до Мелітопольського міськрайонного суду сторони не з'явилися. Суд визнав причини неявки сторін у судове засідання неповажними і такими, що не перешкоджають розгляду справи по суті.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на такі обставини.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що 13.05.2017 між ФОП ОСОБА_3 та ОСОБА_4, був укладений договір № 17а-168 купівлі-продажу товарів та послуг, на суму 6244,00 грн., предметом якого була поставка та продаж трьох металопластикових вікон з підвіконнями і відливами протягом 10 днів (а.с.6-7).

Згідно п. 2.1. договору в момент його підписання споживач ОСОБА_4 сплатив ОСОБА_3 20 % загальної вартості договору, що складає 2244,00 грн.

Кінцевий розрахунок, відповідно до п. 2.2 договору, а саме: 4320,00 грн. повинен бути проведений в день передачі готового виробу покупцю ОСОБА_4

Відповідно до ст. ст. 901, 903 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням іншої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Як убачається із листа ТОВ «Завод Стеко» від 23.08.2018, на якому виготовлялися вікна, замовлення за № 226383 від 13.05.2017 було виготовлено та 22.05.2017 та доставлено кінцевому одержувачу за адресою: АДРЕСА_1, тобто за зазначеною в договорі адресою замовника (а.с. 76).

05.07.2017 ОСОБА_3 на адресу ОСОБА_4 було направлено претензію з вимогою в найкоротший термін погасити заборгованість у сумі 4320,00 грн., яку останній отримав 12.07.2017 (а.с.8,9).

Не отримавши відповіді на вказану претензію ОСОБА_3 одразу звернувся до суду з відповідним позовом за захистом свого порушеного права.

Надавши оцінку фактичним обставинам справи і зібраним у справі доказам за правилами ст.89 ЦПК України, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивачем виконані всі умови договору, оскільки у 10-денний строк фірмою виробником була здійснена доставка вікон за зазначеною у договорі адресою замовника, про що є підпис відповідача у листі доставки (а.с.10), у зв'язку із чим правомірно стягнення зі споживача заборгованість за договором на сумі 4 320,00 грн.

Доводи апеляційної скарги про те, що судове рішення ґрунтується на неналежних і недопустимих доказах, є безпідставними.

Надані позивачем в обґрунтування своїх позовних вимог письмові докази за формою і змістом відповідають вимогам, встановленим ст.ст.77, 79 ЦПК України.

Згідно п. 3.7. договору, якщо договором передбачено виконання послуг, продавець готує та передає покупцю акти виконаних робіт, протягом 5 ( п'яти) робочих днів після отримання актів виконаних робіт покупець зобов'язаний підписати його або дати письмово обґрунтовану відмову. Не підписання Покупцем акта виконаних робіт при відсутності мотивованої відмови є фактом визнання повного виконання Продавцем своїх зобов'язань за цим Договором та додатком до нього.

Відповідно до копії видаткової накладної № 284 від 22.05.2017, ОСОБА_4 відмовився від підписання накладних (а.с.11,12).

ОСОБА_4 не було надано письмової обґрунтованої відмови проти підписання видаткової накладної/акта виконаних робіт, а отже відповідно до п. 3.7. договору вважається, що він визнав повне виконання ОСОБА_3 своїх зобов'язань за цим договором та додатком до нього.

Зустрічний позов у цій справі ОСОБА_4 було пред'явлено майже через рік після укладення спірного договору і після звернення до нього з відповідним позовом виконавця послуг. Такі дії споживача фактично спрямовані не на захист свого порушеного права, а на уникнення від сплати заборгованості за договором.

Задовольняючи позов в частині стягнення пені на суму 7 257,6 грн., яка майже вдвічі перевищує суму основного боргу, суд першої інстанції виходи в з того, що згідно п. 2.3. договору у разі прострочення покупця останній сплачує неустойку у розмірі 1 % від суми заборгованості за кожен день прострочення.

Проте, в зазначеній частині рішення суду не ґрунтується на законі.

Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Як передбачено ст. 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи-споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

Відповідно до статті18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором.

Вимога про нарахування та сплату неустойки за договором купівлі-продажу товарів та послуг, яка є завищеною, не відповідає передбаченим у пункті шість статті 3, частині третій статті 509, частинах першій, другій статті 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати зі споживача надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов'язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором.

З огляду на приписи частини третьої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору.

Обмеження максимального розміру саме договірної неустойки (граничного розміру пені за порушення грошових зобов'язань) встановлено спеціальним законом, яким є Закон України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань», в преамбулі якого зазначено, що він регулює договірні правовідносини між платниками та одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань.

Згідно статті 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Статтею 3 передбачено, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Таким чином, граничний розмір пені, який не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, визначений спеціальним законом, положення якого не встановлюють обмежень щодо визначення сторонами в договорі розміру пені, а передбачають обмеження розміру пені, що підлягає стягненню.

За вказаних обставин оскаржуване рішення в частині стягнення неустойки підлягає зміні, а розмір пені - зменшенню до подвійної облікової ставки НБУ за період з 22.05 по 07.11.2017 , а саме: за період з 22.05. по 25.05.2017 (4 дні) за подвійною обліковою ставкою НБУ 13% - 12, 31 грн.; з 26.05 по 06.07.2017 (42 дні) за ставкою 12,5% - 124, 27 грн., з 07.07 по 02.08.2017 ( 27 днів) за ставкою 12,5% - 79, 89 грн., з 03.08 по 26.10.2017 (85 днів) за ставкою 12, 5% - 251, 51 грн.; з 27.10 по 07.11.2017 ( 11 днів) за ставкою 13,5% - 35, 15 грн., а всього пені на суму 503, 13 грн.

На підставі ст.141 ЦПК України понесені сторонами витрати зі сплати судового збору у суді першої і апеляційної інстанцій підлягають компенсації пропорційно задоволених вимог. При подачі позову ОСОБА_3 було сплачено 650 грн., його вимоги задоволені частково - із заявлених до стягнення 11 577,60 грн. фактично підлягає стягненню 4 823, 13 грн., отже сума компенсації на користь позивача становить 270, 95 грн. При подачі апеляційної скарги ОСОБА_4 було сплачено 975 грн., вимоги апеляційної скарги задоволенні частково, сума збору зменшена з 11 577,60 грн. до 4 823, 13 грн., отже він має право на компенсації у розмірі 568,82 грн. З урахуванням взаємозаліку з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 підлягають стягненню 297, 87 грн.

Керуючись ст. ст.367, 374, 376, 382 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 12 листопада 2018 року по цій справі змінити, зменшивши розмір неустойки з 7 257, 60 грн. до 503, 13 грн. (п'ятисот трьох грн.13 коп.), а загальний розмір стягнення з 11 577, 60 грн. до 4 823, 13 грн. ( чотирьох тисяч вісімсот двадцяти трьох гривень 13 коп.).

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 297, 87 коп. (двісті дев'яносто сім гривень 87 коп.) - компенсації судових витрат зі сплати судового збору у суді апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повний текст постанови складено і підписано 21 лютого 2019 року.

Головуючий:

Судді: