ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«12» лютого 2019 року

м. Харків

справа № 639/7643/17-ц

провадження № 22ц/818/1367/19

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В. (суддя-доповідач),

суддів - Бровченка І.О., Колтунової А.І.

за участю секретаря - Ігнатової Т.В.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1, представники позивача - ОСОБА_2, ОСОБА_3,

відповідач - Публічне акціонерне товариство «МТБ Банк», представник відповідача - Нікітіна О.В.,

третя особа - ОСОБА_5

розглянув у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргуОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 13 грудня 2018 року в складі судді Грінчук О.П.

в с т а н о в и в:

У грудні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «МТБ Банк», третя особа: ОСОБА_5 про визнання кредитного договору недійсним, який у подальшому уточнив.

Позовна заява мотивована тим, що 05 серпня 2008 року між банком та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №00025/ FКН, згідно якого він одержав грошові кошти у вигляді не поновлюваної кредитної лінії на суму 248 384,19 доларів США на наступні цілі: на споживчі потреби у сумі 202 880,00 доларів США, а також у сумі 45 504,19 доларів США на сплату страхових платежів, зі сплатою за користування кредитом 12,9 % річних з кінцевим терміном повернення до 04 серпня 2028 року.

У забезпечення зобов'язань за вказаним кредитним договором між банком та ОСОБА_5 05 серпня 2008 року укладено договір поруки №00194-СКН.

Вказав, що кредитний договір суперечить нормам чинного законодавства, а саме банком не вказано ні сукупної вартості кредиту, ні абсолютного подорожчання кредиту, ні переплат по кредиту, ні реальної процентної ставки.

Зазначив, що при укладанні кредитного договору відповідачем порушені вимоги законодавства про захист прав споживачів та правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, згідно яких банки зобов'язані перед укладанням кредитного договору надати споживачу в письмовій формі інформацію про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту.

Вказав, що жодної письмової інформації про умови кредитування чи будь-якої іншої інформації від банку до укладання договору він не отримував.

Зазначив, що кредитний договір укладено з використанням нечесної підприємницької практики, споживач не був попереджений про всі особливості даного договору, не надано повної достовірної інформації щодо умов кредитування та включено до договору несправедливі умови.

Просив визнати кредитний договір №00025/ FКН від 05 серпня 2008 року недійсним з моменту його укладання та застосувати наслідки недійсності правочину, стягнути з відповідача судові витрати.

Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 13 грудня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 через своїх представників подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду - скасувати і ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги, вирішити питання щодо судових витрат.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, порушено та неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Вважав, що суд не надав належної оцінки доказам у справі, не звернув увагу на те, що сума наданого кредиту встановлена невірно, оскільки позичальником отримано не 248 384,19 доларів США, а лише 202 880,00 доларів США; що додаткові угоди та їх умови не є предметом спору у справі та не впливають на виконання договору, зокрема, обов'язку банку щодо надання інформації про умови договору; що умови кредитування та орієнтовний розрахунок сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки та інших фінансових зобов'язань позичальника, з якими його ознайомлено до укладення договору, надавали інформацію щодо умов кредитування для купівлі приміщення та не мають нічого спільного з укладеним в подальшому кредитним договором; що кредитний договір підписаний на кожній сторінці лише позичальником, підпис поручителя поставлений лише на останній сторінці як дружини позичальника, додатки до договору підписано лише позичальником на останній сторінці, поручитель з ними не ознайомлена; що наданий йому графік погашення кредиту не є інформативним, та розрахунок сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки та інших фінансових зобов'язань позичальника ним підписано, проте його копію він не отримував; крім того, його текст виконано значно меншим шрифтом, що унеможливлює його прочитання; що судом необґрунтовано не взято до уваги висновок судової економічної експертизи на підставі того, що експертом не надано оцінку додаткам та додатковим угодам до договору, оскільки вони не є предметом даного спору та не можуть вплинути на розрахунок розміру реальної процентної ставки; що визначена банком реальна процентна ставка складає 13,84%, що є меншим, ніж відповідна реальна процентна ставка, розрахована експертом у розмірі 14,00%; що посилання суду на пропуск позичальником строку позовної давності є безпідставним, оскільки він дізнався про порушення його прав лише після складення експертом відповідного висновку.

11 лютого 2019 року від Публічного акціонерного товариства "МТБ Банк"надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він вважав рішення суду законним, а апеляційну скаргу - необгрунтованою При цьому, посилався на те, що 22 липня 2008 року ОСОБА_1 ознайомлено з програмою Умов кредитування «Рефінансування іпотеки» з визначенням умов кредитування, процентної ставки, комісії за видачу кредиту, переваг та недоліків отримання кредиту, інших умов (прогнозний розрахунок витрат по оформленню договору, список документів, необхідних для оформлення кредиту, що підтверджено його власноручним підписом. Разом з тим на підставі попередніх даних щодо суми кредиту, порядку погашення кредиту, попередньої номінальної процентної ставки, орієнтовної вартості предмета застави та інших попередніх орієнтованих даних працівниками банку здійснено орієнтований розрахунок сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки та інших фінансових зобов'язань позичальника, з яким ОСОБА_1 ознайомився, що підтверджується його власноручним підписом. Про те, що на момент укладення договору сторони досягли згоди щодо всіх істотних умов договору і бажали виникнення цивільних прав та обов'язків свідчить не тільки факт підписання сторонами спірного договору, а й його часткове виконання (надання банком та часткове повернення позичальником кредиту та відсотків за користування кредитними коштами).

11 лютого 2019 року від представників ОСОБА_1 надійшла відповідь на відзив на апеляційну скаргу, в якій фактично виклали доводи апеляційної скарги.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з'явившихся учасників справи, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення, рішення суду - залишити без змін.

Рішення суду першої інстанції, з висновком якого погоджується судова колегія, мотивовано тим, що підстави для визнання кредитного договору недійсним відсутні, оскільки сторони досягли згоди щодо істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, їх волевиявлення було вільним і відповідало внутрішній волі.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 05 серпня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Морський транспортний банк», правонаступником якого є відповідач, та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №00025/ FКН, за умовами якого банк зобов'язується надати позичальнику грошові кошти шляхом перерахування з позичкового рахунку на поточний рахунок позичальника з 05 серпня 2008 року і терміном погашення по 04 серпня 2028 року включно, у вигляді непоновлюваної кредитної лінії у сумі 248 384,19 доларів США на наступні цілі: на споживчі потреби у сумі 202 880,00 доларів США, а також у сумі 45 504,19 доларів США на сплату страхових платежів у випадках та в порядку, передбачених пунктами 2.1.3, 2.2.7 даного договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 12,9% річних за фактичний період користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом та зі сплатою комісії за надання кредиту у розмірі 0,5% від суми наданого кредиту, що сплачується у момент надання кредиту у гривні за курсом Національного Банку України на дату нарахування, незалежно від валюти кредиту.

Видача коштів на споживчі потреби за кредитом відбувається двома траншами: перший 05 серпня 2008 року у сумі 69 604,27 доларів США, другий - за умови передачі в іпотеку в ОАО «МТБ» нежитлових приміщень 1-го поверху №2-1-:-2-8 в житловому будинку літ. «А-6» загальною площею 85,1 кв. м., розташованого за адресою: м. Харків, вулиця Фрунзе, № 11 у сумі - 133 275,73 доларів США.

Позичальник зобов'язується на умовах, в розмірі та строки, встановлені в цьому договорі, повернути банку кредит, сплатити відсотки за користування кредитом, а також сплатити комісії, пені та штрафи, що передбачені умовами договору, а також здійснювати погашення заборгованості за цим договором.

За змістом пункту 6.8. кредитного договору всі додатки до даного договору є його невід'ємними частинами, зокрема, додаток №1 - графік погашення кредиту та додаток №2 - розрахунок сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки та інших фінансових зобов'язань позичальника.

Кредитний договір підписано позичальником на кожній сторінці.

05 серпня 2008 року ОСОБА_1 підписано додаток №1 до кредитного договору від 05 серпня 2008 року - графік погашення кредиту, згідно якого йому надано кредит у розмірі 202 880,00 доларів США з відсотковою ставкою 12,9% річних строком до 04 серпня 2028 року зі щомісячним платежем у розмірі 889,82 доларів США.

У забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 05 серпня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Морський транспортний банк» та ОСОБА_5 укладено договір поруки №00194-СКН, відповідно до якого поручитель відповідає перед кредитором за зобов'язаннями, що випливають з кредитного договору, солідарно з боржником і в повному обсязі.

До укладення кредитного договору 22 липня 2008 року ОСОБА_1 ознайомлений з умовами кредитування «Рефінансування іпотеки», про що свідчить його підпис. За умови максимального строку кредитування до 20 років відсоткова ставка в доларах США складає 11,9%, комісія за надання кредиту встановлена у розмірі від 0,5 % від суми кредиту, також передбачені недоліки та переваги отримання кредиту, його забезпечення, страхування.

Згідно орієнтовного розрахунку сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки та інших фінансових зобов'язань від 22 липня 2008 року позичальнику надається кредит у розмірі 210 000,00 доларів США на 240 місяців з процентною ставкою 11,9% річних.

Проте, зазначений розрахунок сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки та інших фінансових зобов'язань є лише орієнтовним, попередньо розрахований банком на підставі даних потенційного клієнта.

Ознайомившись з орієнтовним розрахунком сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки та інших фінансових зобов'язань, позивач добровільно погодився на укладення кредитного договору на умовах, погоджених сторонами.

З анкети-заяви ОСОБА_1 від 22 липня 2008 року вбачається, що він просив надати кредит у розмірі 210 000,00 доларів США строком на 240 місяців з метою рефінансування, купівлі приміщення зі ставкою 11,9% річних.

28 травня 2009 року між банком та ОСОБА_1 укладено додаткову угоду №1 до кредитного договору, згідно якої заборгованість позичальника перед банком за основним боргом за кредитним договором становить 202 877,30 доларів США.

Згідно додаткової угоди №1 від 28 травня 2009 року сторони домовились викласти пункт 1.1. кредитного договору в наступній редакції: а) в період користування кредитом з 01 травня 2009 року по 31 жовтня 2009 року включно відсотки становлять у розмірі 10,00% річних за фактичний період користування; б) в період користування кредитом з 01 листопада 2009 року по 31 жовтня 2010 року включно у розмірі 14,35% річних за фактичний період користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом; в) в період користування кредитом з 01 листопада 2010 року по 04 серпня 2028 року включно у розмірі 12,9% річних за фактичний період користування кредитом на суму залишку за кредитом та зі сплатою комісії за надання кредиту у розмірі 0,5% від суми наданого кредиту, що сплачується у момент надання кредиту у гривні за курсом Національного Банку України на дату нарахування, незалежно від валюти кредиту, та зі сплатою комісії за дострокове погашення кредиту в розмірі недоотриманого банком доходу, виходячи з процентної ставки 12,9% річних, що сплачується у гривні за курсом Національного Банку України на дату нарахування, незалежно від валюти кредиту.

З додатку №1 до додаткової угоди №1 від 28 травня 2009 року до кредитного договору - розрахунку сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки та інших фінансових зобов'язань позичальника вбачається, що позичальнику надано кредит у розмірі 202 880,00 доларів США строком на 240 місяців з процентною ставкою 12,9% річних. Розрахунок підписано ОСОБА_1

16 листопада 2009 року між банком та ОСОБА_1 укладено додаткову угоду №2 до кредитного договору, згідно якої заборгованість позичальника перед банком за основним боргом за кредитним договором становить 202 876,94 доларів США.

Відповідно до додаткової угоди №2 повернення кредиту здійснюється ОСОБА_1 зі сплатою відсотків наступним чином: з 05 серпня 2008 року по 30 квітня 2009 року включно у розмірі 12,9 % річних за фактичний період користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом; з 01 травня 2009 року по 24 жовтня 2009 року включно у розмірі 10,00 % річних за фактичний період користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом; з 25 жовтня 2009 року по 19 квітня 2010 року включно у розмірі 15,8 % річних за фактичний період користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом; з 20 квітня 2010 року до закінчення строку дії кредитного договору у розмірі 12,9 % річних за фактичний період користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом.

З додатку №1 до додаткової угоди №2 від 16 листопада 2009 року до кредитного договору - графіка погашення кредиту вбачається, що ОСОБА_1 надано кредит у розмірі 202 880,00 доларів США зі сплатою 12,9% відсотків річних з умовами погашення шляхом сплати щомісячних платежів. Графік підписано позичальником.

Як вбачається з додатку №2 до додаткової угоди №2 до кредитного договору - розрахунку сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки та інших фінансових зобов'язань позичальника, позичальнику надано кредит у розмірі 202 880,00 доларів США строком на 240 місяців з процентною ставкою 12,9% річних. Розрахунок підписано ОСОБА_1

Згідно висновку судової економічної експертизи №3709 від 25 квітня 2018 року, проведеної у даній справі, експертом надано наступні відповіді на поставлені питання: своєчасність та належність повідомлення ОСОБА_1 про умови кредитування за кредитним договором передбачає оцінку дій посадових осіб банку та не відноситься до компетенції експертів-економістів; в кредитному договорі №№00025/FКН від 05 серпня 2008 року розмір реальної процентної ставки не визначено; розрахована експертом відповідно до умов договору реальна процентна ставка складає 14,00%, розрахована експертом відповідно до умов договору реальна процентна ставка не відповідає процентній ставці, встановленій банком у кредитному договорі; відповідно до проведених розрахунків показники сукупної вартості кредиту в розмірі 202 880,00 доларів США за кредитним договором становлять: абсолютне значення подорожчання кредиту - 266 879,01 доларів США, сукупна вартість кредиту - 468 744,62 доларів США.

Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірах та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

За змістом статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною першою статті 627 ЦК України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За положеннями статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (частина перша статті 638 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

За загальним правилом статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу, в силу яких особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, а сам зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Частиною першою статті 230 ЦК України передбачено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. За змістом зазначеної норми закону правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину.

Згідно пункту 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Оскільки споживач є вразливою стороною договірних відносин, законодавець визначився з посиленим захистом споживачів шляхом прийняття Закону України «Про захист прав споживачів».

Як зазначено у рішенні Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 держава, встановлюючи законами України засади створення і функціонування грошового та кредитного ринків (пункт 1 частини другої статті 92 Конституції України), має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і охоронюваними законом правами та інтересами споживачів їх кредитних послуг.

Держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб'єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору. Тим самим держава одночасно охороняє добросовісного продавця товарів (робіт, послуг) від можливих зловживань з боку споживачів.

Положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

Після укладення договору між сторонами виникають зобов'язальні правовідносини.

Таку правову позицію висловив Верховний Суд України у постанові по справі № 6-1341цс15 від 02 грудня 2015 року.

Відповідно до частини 1 статті 11 вказаного Закону (у редакції, чинній на час укладення договору) договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Пунктом 2 статті 11 вказаного Закону передбачено, що перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Недотримання зазначених вимог відповідно до частини 6 статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» є підставою для визнання правочину недійсним, як такого, що укладений з використанням нечесної підприємницької практики.

За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема, про встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Згідно з частинами 1, 2, 5, 6, 7 статті 18 вказаного Закону продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. У разі, коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення також підлягають зміні; або договір може бути визнаним недійсним у цілому. Положення, що було визнано недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Якщо до положення вносяться зміни, такі зміни вважаються чинними з моменту їх внесення.

Аналізуючи положення статті 18 цього Закону, для кваліфікації умов договору як несправедливих необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини 1 статті 3, частина 3 статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві, а у випадку визнання окремого положення договору несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір.

Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним в цілому.

Відповідний правовий висновок викладено Верховним Судом України у постанові у справі № 6-40цс13.

Згідно з пунктом 2.1 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного Банку України № 168 від 10 травня 2007 року, чинних на момент укладення спірного договору, банки зобов'язані перед укладенням кредитного договору надати споживачу в письмовій формі інформацію про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту, зазначивши таке: а) найменування та місцезнаходження банку - юридичної особи та його структурного підрозділу; б) умови кредитування, зокрема: можливу суму кредиту; строк, на який кредит може бути одержаний; мету, для якої кредит може бути використаний; форми та види його забезпечення; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, у тому числі між зобов'язаннями споживача; тип процентної ставки (фіксована, плаваюча тощо); переваги та недоліки пропонованих схем кредитування; в) орієнтовну сукупну вартість кредиту з урахуванням: процентної ставки за кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту (у тому числі на користь третіх осіб - страховиків, оцінювачів, реєстраторів, нотаріусів тощо); варіантів погашення кредиту, уключаючи кількість платежів, їх періодичність та обсяги; можливості та умов дострокового повернення кредиту; г) інші умови, передбачені законодавством.

Відповідно до пункту 2.5 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, банки зобов`язані розробити форму (бюлетень, довідка, повідомлення, тощо) надання споживачу достовірної інформації про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту перед укладенням кредитного договору.

Відповідно до пункту 3.1 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, банки зобов'язані в кредитному договорі або в додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, зазначаючи при цьому значення процентної ставки та порядок обчислення процентних доходів відповідно до вибраного банком методу згідно з вимогами нормативно-правових актів Національного банку України.

На банки покладається також обов'язок зазначати в кредитному договорі сукупну вартість кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг та інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту, а також зазначити її в процентному значенні та в грошовому виразі у валюті платежу за кредитним договором, у вигляді реальної процентної ставки, яка точно дисконтує всі майбутні грошові платежі споживача за кредитом до чистої суми виданого кредиту (пункт 3.3 Правил).

Обравши способом захисту своїх прав визнання кредитного договору недійсним з підстав, передбачених статтею 230 ЦК України та статтями 11, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», позивач зобов'язаний довести правову та фактичну підстави своїх позовних вимог.

Такий правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 16 січня 2019 року, справа № 161/8351/16-ц, провадження № 61-22691св18, від 24 жовтня 2018 року, справа № 750/2336/15-ц, провадження № 61-9373св18, від 05 вересня 2018 року, справа № 520/4538/14-ц, провадження № 61-31258св18.

Під час укладення оспорюваного договору сторони в порядку статті 638 ЦК України узгодили всі істотні умови даного правочину.

Зі змісту оспорюваного договору вбачається, що в ньому зазначені всі істотні умови для такого виду договору відповідно до вимог чинного на час виникнення спірних правовідносин законодавства, зокрема, частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів».

Так, з кредитного договору вбачається, що в ньому зазначені: сума кредиту, нарахування та сплати відсотків, порядок сплати заборгованості тощо. Позивач був ознайомлений з текстом договору та додатками до нього, про що свідчить його підпис на кожній сторінці.

Отже, спірний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі. Позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог або заперечень щодо умов спірного договору.

Доводи апеляційної скарги про наявність умислу в діях відповідача і як наслідок введення позивача в оману щодо умов спірного договору є необґрунтованими, оскільки позивачем такий умисел не доведено.

Жодних належних та допустимих доказів, які б підтвердили, що під час укладення кредитного договору з боку банку існувало свідоме приховування реального розміру відсоткової ставки та сукупної вартості кредитного договору, і такими діями відповідача позивача було введено в оману, позивачем не надано.

Посилання на ті обставини, що банком не була надана позивачу повна та достовірна інформація щодо умов кредитування і сукупної вартості кредиту у частині, що стосується реальної кредитної процентної ставки, за відсутності достовірних даних для визнання решти умов договору несправедливими, відсутності даних щодо нечесної підприємницької практики чи введення позивача в оману, не можуть бути підставою для визнання договору недійсним в цілому, за умови відсутності обставин, які можна було б кваліфікувати як несправедливі умови, і які могли мати наслідком недійсність договору в цілому.

До укладення кредитного договору 22 липня 2008 року ОСОБА_1 ознайомлений з умовами кредитування «Рефінансування іпотеки» та з орієнтовним розрахунком сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки та інших фінансових зобов'язань.

Посилання ОСОБА_1 щодо того, що умови кредитування та орієнтовний розрахунок сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки та інших фінансових зобов'язань позичальника, з якими його ознайомлено до укладення договору, надавали інформацію щодо умов кредитування для купівлі приміщення та не мають нічого спільного з укладеним в подальшому кредитним договором, спростовуються матеріалами справи, оскільки як вбачається з анкети-заяви позичальника метою отримання кредиту є саме купівля приміщення.

При укладенні договору позичальник ознайомлений з графіком погашення кредиту та розрахунком сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки та інших фінансових зобов'язань позичальника, які є невід'ємними частинами кредитного договору, про що свідчать його підписи. Жодних заперечень чи зауважень під час підписання вказаних документів позичальником не висловлено.

Отже, матеріали справи та встановлені судом обставини не дають підстав вважати, що дії відповідача при укладанні спірного кредитного договору суперечили волевиявленню позивача, а також про наявність у таких діях умислу з боку банку, який був спрямований на введення споживача в оману.

Матеріали справи не містять доказів на спростування презумпції правомірності правочину у цілому, зокрема, не спростовано, що під час укладення кредитного договору позивач діяв свідомо та вільно, враховуючи власні інтереси, добровільно погодився з його умовами, визначивши при цьому характер правочину і всі його істотні умови.

Доводи ОСОБА_1 щодо того, що сума наданого кредиту встановлена невірно, оскільки позичальником отримано не 248 384,19 доларів США, а лише 202 880,00 доларів США, є безпідставними.

Як вбачається зі змісту оспорюваного кредитного договору позичальнику надано кредит у вигляді непоновлюваної кредитної лінії у сумі 248 384,19 доларів США на наступні цілі: на споживчі потреби у сумі 202 880,00 доларів США, а також у сумі 45 504,19 доларів США на сплату страхових платежів.

Видача коштів на споживчі потреби за кредитом відбувалася двома траншами: перший - 05 серпня 2008 року у сумі 69 604,27 доларів США, другий - за умови передачі в іпотеку в ОАО «МТБ» нежитлових приміщень 1-го поверху №2-1-:-2-8 в житловому будинку літ. «А-6» загальною площею 85,1 кв. м., розташованого за адресою: м. Харків, вулиця Фрунзе, № 11 у сумі 133 275,73 доларів США.

Відповідні дані щодо надання позичальнику кредиту у розмірі 202 880,00 доларів США відображені у додатках до кредитного договору, графіках погашення кредиту; тобто, кредитна лінія відкрита у сумі 248 384,19 доларів США, а позичальником отримано - 202 880,00 доларів США на споживчі потреби, що не заперечується банком.

Доводи апеляційної скарги щодо того, що судом необґрунтовано не взято до уваги висновок судової економічної експертизи, є також безпідставними, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 03 березня 2018 року від судового експерта Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз імені Засл. Проф. М.С. Бокаріуса надійшло клопотання про надання додаткових матеріалів, необхідних для проведення судової економічної експертизи №3709, згідно якого експерт просив надати копії усіх додаткових угод до кредитного договору від 05 серпня 2008 року, інформацію щодо усіх платежів (погашення кредиту, відсотків, страхові платежі, комісії тощо), пов'язаних з отриманням та обслуговуванням кредиту відповідно до кредитного договору від 05 серпня 2008 року (з доданням відповідних підтверджуючих документів), інші документи, що мають відношення до поставлених питань.

З висновку судової економічної експертизи №3709 від 25 квітня 2018 року вбачається, що заявлене експертом клопотання про надання додаткових матеріалів, необхідних для проведення експертизи, не задоволено, експертиза проведена в обсязі наданих матеріалів.

Клопотання позивача про долучення до матеріалів справи копії кредитного договору та додаткових угод до нього надійшло до суду першої інстанції 10 травня 2018 року, тобто вже після надання висновку експертизи.

Таким чином, під час складання висновку експерта не враховано додаткові угоди до кредитного договору, які містять положення про зміну процентної ставки за кредитом.

Разом з тим, як вбачається з відповіді експерта на друге питання, в кредитному договорі №№00025/FКН від 05 серпня 2008 року розмір реальної процентної ставки не визначено. Проте, у відповідях на наступні питання експерт зазначає, що розрахована ним відповідно до умов договору реальна процентна ставка складає 14,00% та не відповідає процентній ставці, встановленій банком у кредитному договорі, хоча враховуючи відповідь на друге питання щодо не визначення у договорі розміру реальної процентної ставки, відповідь на третє та четверте питання експертизи виключається.

Крім того, під час розрахунку щомісячного платежу експертом не враховано, що позичальнику згідно анкети-заяви та додатків до кредитного договору надано відстрочку з погашення заборгованості за кредитом строком на 1 рік.

Отже, за таких умов зазначений висновок експерта не може бути визнаний належним доказом у справі.

Проте, клопотань щодо проведення додаткової або повторної експертизи від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надходило.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог по суті, суд першої інстанції правильно виходив з того, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами факт порушення банком умов кредитування, тому немає правових підстав для визнання кредитного договору №00025/ FКН від 05 серпня 2008 року недійсним з моменту його укладання та застосування наслідків його недійсності. При цьому судова колегія зазначає, що посилання суду в мотивувальній частині на застосування строку позовної давності є зайвим, проте, на правильність висновку суду про відмову в задоволенні позову не впливає і не є підставою для скасування правильного по суті рішення.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів.

Докази та обставини, на які посилається ОСОБА_1 та його представники в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, питання щодо перерозподілу судових витрат не вирішується,

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст.374, ст.375, ст. ст. 381-384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 13 грудня 2018 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В.Бурлака

Судді І.О.Бровченко

А.І. Колтунова

Повний текст постанови складено 15 лютого 2019 року.