ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

іменем України

04 вересня 2019 року

м. Харків

справа № 643/7215/16

провадження № 22ц/818/2908/19

Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Котелевець А.В.,

суддів - Піддубного Р.М., Тичкової О.Ю.,

за участю секретаря Огар І.В.,

імена (найменування) сторін:

позивач ОСОБА_1 ,

представник позивача ОСОБА_2 ,

відповідач ОСОБА_3 ,

відповідач Харківська міська рада,

відповідач Виконавчий комітет Харківської міської ради,

відповідач ОСОБА_4 ,

представник ОСОБА_4 ОСОБА_5 ,

відповідач ОСОБА_6 ,

відповідач ОСОБА_6 ,

відповідач - ОСОБА_7 ,

представник ОСОБА_7 ОСОБА_8 ,

відповідач ОСОБА_9 ,

відповідач ОСОБА_10 ,

третя особа Комунальне підприємство «Жилкомсервіс»,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 представника ОСОБА_1 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 14 березня 2019 року в складі судді Сугачової О.О.,

у с т а н о в и в:

В червні 2016 року ОСОБА_1 звернувся у суд із позовом до ОСОБА_3 , Харківської міської ради (далі ХМР), Виконавчого комітету ХМР, ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , третя особа - Комунальне підприємство «Жилкомсервіс» (далі КП «Жилкомсервіс») про встановлення факту проживання та визнання особи такою, що має право користування житловим приміщенням.

Позовна заява, з урахуванням уточнень, мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його дід ОСОБА_11 , з яким він проживав в кв. АДРЕСА_1 з 25 лютого 2015 року до дня смерті. Він сплачував разом з дідом житлово-комунальні послуги, надавав діду матеріальну допомогу, вони разом вели домашнє господарство та готували їжу, після смерті діда він продовжує оплачувати житлово-комунальні послуги самостійно.

Оскільки він спільно проживав з ОСОБА_11 , померлим ІНФОРМАЦІЯ_1 , і вони вели спільне господарство, то в розумінні чинного законодавства він є членом його сім`ї.

Зазначає, що 30 червня 2016 року його позов було забезпечено шляхом заборони КП «Жилкомсервіс» до вирішення справи по суті вчиняти будь-які дії, спрямовані на передачу у власність, в тому числі шляхом приватизації, та надання права користування житловим приміщенням, та видачу ордера про вселення або надання інших речових прав будь-яким особам стосовно цієї квартири. Однак рішенням Виконавчого комітету ХМР від 28 квітня 2016 року № 284 кв. АДРЕСА_1 була надана ОСОБА_4 на склад сім`ї з 6 осіб з правом перебування на квартирному обліку. 28 жовтня 2016 року за його відсутності невідомі особи самовільно вселилися в житло, у зв`язку з чим він звернувся із заявою до правоохоронних органів.

Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_1 просив встановити факт, що він вселився як член сім`ї до діда, постійно проживав разом з ним та вів спільне господарство; визнати його таким, що набув право користування житловим приміщенням, а саме кв. АДРЕСА_1 ; визнати недійсним рішення Виконавчого комітету ХМР від 28 квітня 2016 року № 284 про видачу ордера на житлове приміщення № НОМЕР_1 від 12 травня 2016 року; визнати ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 такими, що не мають права користуватися кв. АДРЕСА_1 .

03 листопада 2016 року ОСОБА_12 представник ХМР подав до суду заперечення на позовну заяву, в яких просив відмовити в задоволенні позовних вимог.

Заперечення мотивовані тим, що на даний час власником кв. АДРЕСА_1 є територіальна громада в особі ХМР. Вказана квартира рішенням Виконавчого комітету ХМР від 28 квітня 2016 року № 284 була надана ОСОБА_4 на склад сім`ї з 6 осіб з правом перебування на квартирному обліку. За період з 25 лютого 2015 року по 19 жовтня 2015 року ОСОБА_11 , який не був визнаний наймачем спірної квартири, не звертався до КП «Жилкомсервіс» з питанням реєстрації ОСОБА_1 в указаному житлі. Проживання позивача разом з дідом не підтверджено належними та допустимими доказами.

12 квітня 2017 року ОСОБА_13 представник ОСОБА_4 подав до суду заперечення на позовну заяву, в яких просив відмовити в задоволенні позовних вимог. Заперечення мотивовані недоведеністю позовних вимог.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 14 березня 2019 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_11 за життя не надавав згоду на реєстрацію місця проживання позивача у спірній квартирі, а факт реєстрації місця проживання ОСОБА_1 за іншою адресою в період його проживання однією сім`єю з дідом з 25 лютого 2015 року до часу смерті останнього унеможливлює визнання його таким, що набув права користування вказаним житлом. Вимоги про визнання недійсним рішення Виконавчого комітету ХМР від 28 квітня 2016 року № 284 про видачу ордера на житлове приміщення № НОМЕР_1 від 12 травня 2016 року та визнання ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 такими, що не мають права користуватися кв. АДРЕСА_1 , суд вважав не підтвердженими належними та допустимими доказами.

23 квітня 2019 року ОСОБА_2 представник ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу. Посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалити нову постанову про задоволення позову в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що обставини проживання позивача разом з дідом до дня його смерті в кв. АДРЕСА_1 визнані відповідачем ОСОБА_3 та встановлені рішенням Московського районного суду м. Харкова від 21 березня 2016 року. Докази поновлення ОСОБА_4 на квартирному обліку в матеріалах справи відсутні, а ордер на спірне житло видано без належних підстав, з порушенням порядку, не використано у встановлений строк, а строк його дії незаконно продовжено на період з 21 червня 2016 року по 21 липня 2016 року.

01 липня 2019 року ОСОБА_8 представник ОСОБА_7 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Відзив мотивовано тим, що твердження позивача про сплату комунальних послуг не відповідає дійсності, оскільки на його запити комунальні служби повідомили про те, що за період з лютого по жовтень 2015 року сплата цих послуг не відбувалась. Строк дії ордеру було продовжено обгрунтовано, відповідною посадовою особою та без жодних порушень норм діючого законодавства. Крім того, зазначає, що рішення ухвалено з урахуванням правової позиції, що міститься в постанові Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі №199/10302/14-ц.

02 липня 2019 року та 19 липня 2019 року ОСОБА_5 представник ОСОБА_4 та ОСОБА_14 представник ХМР подали відзиви на апеляційну скаргу, в яких просили залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Відзиви мотивовано тим, що висновки суду першої інстанції по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення норм матеріального та процесуального права.

Інші відповідачі, третя особа рішення суду першої інстанції не оскаржили, правом на відзив на апеляційну скаргу не скористались.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення (пункт 1 частини 1 статті 374 ЦПК України).

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України в межах доводів і вимог апеляційної скарги - судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Матеріали справи свідчать, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_11 дід позивача.

За життя ОСОБА_11 проживав та з 02 червня 1998 року був зареєстрований в кв. АДРЕСА_1 . Згідно з Довідкою з місця проживання про склад сім`ї та прописку особовий рахунок був відкритий на ім`я дружини померлого ОСОБА_11 ОСОБА_15 . Крім того, в даній квартирі був зареєстрований та проживав їх син ОСОБА_16 .

ОСОБА_15 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 22 червня 2016 року позов ОСОБА_11 був задоволений. ОСОБА_16 визнаний таким, що втратив право користування житловим приміщенням кв. АДРЕСА_1 .

Рішенням Виконавчого комітету ХМР від 28 квітня 2016 року № 284 двокімнатна кв. АДРЕСА_2 надана ОСОБА_4 на сім`ю з 6 осіб (вона, сини ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_9 , дочка ОСОБА_10 , онук ОСОБА_9 ) зі збереженням права перебувати на квартирному обліку.

13 квітня 2016 року право власності на спірне житло зареєстровано за територіальною громадою м. Харкова в особі Харківської міської ради, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01, номер запису про право власності 14211701.

На підставі рішення Виконавчого комітету ХМР від 28 квітня 2016 року № 284 було видано ордер на жиле приміщення № НОМЕР_1 .

06 червня 2016 року ОСОБА_1 звернувся до КП «Жилкомсервіс» з заявою про укладення договору найму. 10 липня 2016 року КП «Жилкомсервіс» повідомило позивачу про неможливість укладення з ним договору найму житлового приміщення за адерсою: АДРЕСА_3 ., оскільки наймач цього житла ОСОБА_15 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 (а. с. 11, 14-16, 20, 44-45, 69, т. 1).

Звертаючись до суду з позовом, позивач, крім іншого, зазначив, що він проживав в кв. АДРЕСА_1 з 25 лютого 2015 року разом з дідом до дня його смерті, сплачував разом з дідом житлово-комунальні послуги, надавав діду матеріальну допомогу, вони разом вели домашнє господарство та готували їжу, після смерті діда він продовжує оплачувати житлово-комунальні послуги самостійно.

Разом з тим, законності підстав для проживання в спірному житлі ОСОБА_1 не довів.

Відповідно до частин першої та другої статті 61, статей 64 та 65 ЖК Української РСР користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем громадянином, на ім`я якого видано ордер.

Члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач і члени його сім`ї.

Наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним житлове приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їхніх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно.

Особи, що вселилися в житлове приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування житловим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування житловим приміщенням.

Аналіз наведених норм закону свідчить про те, що право користування жилим приміщенням нарівні з наймачем виникає у тих осіб, які вселилися як члени сім`ї наймача в установленому законом порядку.

Вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий установлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи зареєстровані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. При цьому, як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 15 постанови від 01 листопада 1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Однак відсутність письмової згоди членів сім`ї наймача на вселення сама по собі не свідчить про те, що особи, які вселилися, не набули права користування житловим приміщенням, якщо за обставинами справи безспірно встановлено, що вони висловили таку згоду (пункт 9 постанови Пленум Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 (зі змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України від 25 травня 1998 року № 15) «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України»).

Відповідно до правової позиції, яка міститься в постанові Верховного Суду України від 11 липня 2012 року в справі № 6-60цс-12, у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов`язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім`ї наймача (частини перша та друга статті 64 ЖК Української РСР). Крім того, особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселення між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (частина друга статті 65 ЖК Української РСР).

Судом встановлено, що ОСОБА_1 в спірній квартирі не зареєстрований.

В період з 25 лютого 2015 року по 19 жовтня 2015 року померлий ОСОБА_11 не звертався з заявами про надання згоди на реєстрацію позивача в спірній квартирі.

Із відповідей, наданих на запит ОСОБА_8 представника ОСОБА_7 , вбачається, що за адресою спірного житла нарахування послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкової території за період з 01 лютого 2015 року по 19 жовтня 2015 року не відбувалось; станом на 01 червня 2019 року заборгованість за послуги з вивезення побутових відходів складає 1 058 грн. 37 коп., за період з 01 лютого 2015 року по 19 жовтня 2015 року грошових коштів на особовий рахунок не надходило, сума нарахування плати за послуги за період з 01 лютого 2015 року по 19 жовтня 2015 року з урахуванням пільг та проведених перерахунків, яка підлягає сплаті, складає 169 грн. 79 коп.; станом на 01 червня 2019 року заборгованість за послуги з теплопостачання становить 51 415 грн. 71 коп.; за період з 01 липня 2015 року по 31 травня 2019 року оператором ГРМ не надавались дані про фактичний обсяг спожитого природного газу, отже за період діяльності Товариство з обмеженою відповідальністю «Харківгаз Збут» жодних нарахувань за вказаною адресою не проводило (а. с. 108, 113, 116 т. 3).

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (стаття 375 ЦПК України).

Доводи апеляційної скарги про преюдиційність для спірних правовідносин рішення Московського районного суду м. Харкова від 21 березня 2016 року не можуть бути прийняті до уваги з огляду на таке.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 21 березня 2016 року задоволено позов ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_1 ОСОБА_1 визнаний таким, що втратив право користування житловим приміщенням кв. АДРЕСА_4 .

Як на підставу позову позивачі посилались на те, що ОСОБА_1 добровільно забрав свої речі та став проживати разом з дідом ОСОБА_11 , який мав намір зареєструвати онука за адресою кв. АДРЕСА_1 та приватизувати житло.

Разом з тим, відомості про те, що ОСОБА_1 був зареєстрований в спірній квартирі і що його дід взагалі ставив таке питання, матеріали справи не містять. Не надано таких доказі і суду апеляційної інстанції.

Та обставина, що рішенням Московського районного суду м. Харкова від 21 березня 2016 року позивач визнаний таким, що втратив право користування житловим приміщенням кв. АДРЕСА_4 не свідчить про дотримання передбачених законом підстав для набуття ОСОБА_1 права користування спірним житлом.

Інші доводи апеляційної скарги на висновки суду не впливають, зводяться до необхідно переоцінки доказів, яким судом першої інстанції дана належна оцінка.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Оскільки апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст. ст. 367, 374 ч. 1 п. 1, 375, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 представника ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 14 березня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повне судове рішення складено 05 вересня 2019 року.

Головуючий А.В.Котелевець

Судді Р.М.Піддубний

О.Ю.Тичкова