Постанова

Іменем України

23 січня 2019 року

м. Київ

справа № 2-152/11

провадження № 61-9530св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідачі: ОСОБА_2, реєстраційна служба Дніпропетровського міського управління юстиції,

треті особи: Дніпропетровська міська рада, виконавчий комітет Бабушкінського району м. Дніпропетровська, Дніпропетровське міське управління земельних ресурсів,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Бабушкінського районного суду

м. Дніпропетровська від 29 січня 2015 року судді Кудрявцевої Т. О. та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 вересня 2015 року у складі колегії суддів: Каратаєвої Л. О., Кочкової Н. О., Григорченка Е. І.,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 1999 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та виконавчого комітету Бабушкінської районної ради м. Дніпропетровська про усунення перешкод у користуванні спільним проїздом та скасування рішення виконавчого комітету Бабушкінської районної ради

м. Дніпропетровська № 259 від 28 квітня 1998 року.

Позовні вимоги ОСОБА_1 уточнювала неодноразово.

Позовна заява мотивована тим, що вона з 23 січня 1996 року є власником будинку АДРЕСА_1 Заїзд до належного їй будинку здійснюється лише по проїзду загального користування, впродовж якого розташовані будинки АДРЕСА_2 межує із вказаним проїздом. Зазначала, що ОСОБА_2 безпідставно включає у свої правовстановлюючі документи самовільно зайнятий ним проїзд, на якому побудований гараж, який належить останньому.

У свідоцтві про право на спадщину від 20 січня 1998 року на ім'я

ОСОБА_3 вірно вказано, що успадкована земельна ділянка домоволодіння

№ АДРЕСА_3 має площу 400 кв. м, проте невірно зазначено, що на площі 400 кв. м розташований гараж літ. «В», який самочинно побудований за межами земельної ділянки площею 400 кв. м, а саме на території загального проїзду до її домоволодіння АДРЕСА_4

Зазначала, що рішення Бабушкінської районної ради народних депутатів

м. Дніпропетровська від 03 червня 1983 року № 693 було надано дозвіл ОСОБА_6 на будівництво гаража літ. «Б» на ділянці площею 400 кв. м

по АДРЕСА_5 на підставі договору Жовтневого районного комунального господарства м. Дніпропетровська від 07 червня 1956 року про надання у користування земельної ділянки для будівництва житлового будинку на праві власності, з кількістю кімнат від однієї до п'яти включно на площі

400 кв. м. Заявка (схема на гараж) мала виправлення розмірів ділянки

з 16 м х 25 м на 18,75 м х 24,5 м; гараж «Б» перейменований на «Д»; підроблену заявку до рішення Бабушкінської районної ради народних депутатів

м. Дніпропетровська № 693 від 03 червня 1983 року на гараж «Б» відповідач надав на самочинний гараж «В» на проїзді, яка суперечить зазначеному рішенню № 693. Протоколом комісії Бабушкінського району по земельним спорам

від 22 квітня 1998 року було встановлено, що гараж «В» побудований на проїзді і відповідачу необхідно його звільнити до меж земельної ділянки, що відведена рішенням виконавчого комітету Дніпропетровської Жовтневої районної ради депутатів трудящих від 08 травня 1956 року № 717 - 16 м х 25 м (400 кв. м).

Посилалась на те, що рішенням Бабушкінського районного суду

м. Дніпропетровська від 21 лютого 2000 року було визнано незаконним та

таким, що підлягає скасуванню рішення Бабушкінської районної ради

м. Дніпропетровська № 259 від 28 квітня 1998 року «Про приєднання земельної ділянки до домоволодіння АДРЕСА_5 та яке було скасовано рішенням виконавчого комітету Бабушкінської районної ради

м. Дніпропетровська № 200 від 17 березня 2000 року «Про відміну рішення райвиконкому № 259 від 28 квітня 1998 року «Про приєднання земельної ділянки до домоволодіння АДРЕСА_5». Проте, ОСОБА_2 продовжує використовувати вказані незаконні рішення виконавчого комітету для оформлення своїх правовстановлюючих документів. Акт державної технічної комісії про готовність житлового будинку АДРЕСА_5 до експлуатації (після реконструкції) від 20 червня 2003 року та рішення виконавчого комітету Бабушкінської районної ради м. Дніпропетровська № 403 від 20 червня 2003 року «Про затвердження акта приймання жилого будинку та господарської будівлі у домоволодінні по АДРЕСА_5

гр. ОСОБА_3.» не містять ніякої інформації про гараж «В» за межами домоволодіння НОМЕР_2 на проїзді, а вказаний гараж-сарай «Д» розташований на земельній ділянці площею 400 кв. м у домоволодінні НОМЕР_2 відповідно до зазначеного рішення виконкому № 693 від 03 червня 1983 року про побудову гаража у домоволодінні.

Зазначала про те, що 06 листопада 2003 року ОСОБА_3 було видано свідоцтво про право власності, на домоволодіння в м. Дніпропетровську

по АДРЕСА_5 у якому підставою для його видачі вказані свідоцтво про право на спадщину за законом від 20 січня 1998 року, в якому зазначені недостовірні дані про гараж «В», який розташований на проїзді за межами успадкованої земельної ділянки площею 400 кв. м; у рішенні виконавчого комітету Бабушкінської районної ради м. Дніпропетровська № 403 від 20 червня 2003 року «Про затвердження акта приймання жилого будинку та господарської будівлі у домоволодінні по АДРЕСА_5 гр. ОСОБА_3.» вказані невірні відомості про земельну ділянку домоволодіння НОМЕР_2, а саме зазначено площу 457 кв. м замість площі 400 кв. м.

Вважала, що свідоцтво про право на спадкування за законом після смерті

ОСОБА_3 на домоволодіння АДРЕСА_5 у

м. Дніпропетровську від 07 грудня 2013 року було видано ОСОБА_2 безпідставно, а саме на підставі підробленого свідоцтва про право власності

від 06 листопада 2003 року, оскільки було незаконно включено в свідоцтво про право на спадщину самовільно зайнятий проїзд загального користування та самовільно побудований на цьому проїзді гараж «В».

Також зазначала, що внаслідок самовільного зайняття ОСОБА_2 частини проїзду загального користування, він значно звузився, що перешкоджає їй користуватися ним для заїзду до її домоволодіння. Вказаними діями ОСОБА_2 їй заподіяна матеріальна та моральна шкода.

Ураховуючи зазначене та уточнені позовні вимоги, ОСОБА_1 просила суд визнати незаконним та скасувати свідоцтво про право власності, видане реєстраційною службою Дніпропетровського міського управління юстиції,

№ 24698581 від 25 липня 2014 року, про реєстрацію за ОСОБА_2

права власності на земельну ділянку, яка розташована за адресою:

АДРЕСА_5, кадастровий номер НОМЕР_3; зобов'язати реєстраційну службу Дніпропетровського міського управління юстиції виключити з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис № 6447931 від 10 липня 2014 року про реєстрацію за ОСОБА_2 права власності на земельну ділянку за адресою:

АДРЕСА_5, кадастровий номер НОМЕР_3; скасувати свідоцтво про право власності

ОСОБА_3 на домоволодіння від 06 листопада 2003 року,

визнати незаконним запис у рішенні Бабушкінської районної ради

м. Дніпропетровська № 403 від 20 червня 2003 року «Про затвердження акта приймання жилого будинку та господарської будівлі у домоволодінні

по АДРЕСА_5 гр. ОСОБА_3.» «Домоволодіння

по АДРЕСА_5 на земельній ділянці площею 457 кв. м», замість площі 400 кв. м; визнати незаконним та скасувати свідоцтво про право на спадщину за законом від 07 грудня 2013 року, видане на ім'я ОСОБА_2; зобов'язати ОСОБА_2 усунути їй перешкоди в користуванні земельною ділянкою загального користування - тупиковим проїздом, необхідною для експлуатації та обслуговування домоволодіння АДРЕСА_1 шляхом переносу за його рахунок належного йому паркана в межі законно успадкованої ним земельної ділянки площею 400 кв. м у бік будинку АДРЕСА_5 по довжині 25 м тупикового проїзду (від домоволодіння № АДРЕСА_6), по ширині 16 м від границі (паркану) по АДРЕСА_7 у відповідність до плану відводу земельної ділянки до рішення Жовтневої районної ради депутатів трудящих від 08 травня 1956 року № 717 «Про відвід земельної ділянки гр. ОСОБА_6

по АДРЕСА_6» (16 м х 25 м) по відводу землі; знести всі будівлі, споруди за межами земельної ділянки, площею 400 кв. м; визнати недостовірною, протизаконною та скасувати формулювання в свідоцтві про право на спадщину за законом за ОСОБА_3 від 20 січня 1998 року «на земельній ділянці площею 400 кв м. по АДРЕСА_5 розташований гараж «В», оскільки у рішенні виконавчого комітету Бабушкінської міської ради № 403 від 20 червня 2003 року «Про затвердження акта приймання жилого будинку та господарської будівлі у домоволодінні по АДРЕСА_5

гр. ОСОБА_3.» зазначено, що рішення виконавчого комітету Бабушкінської районної ради народних депутатів м. Дніпропетровська № 693 від 03 червня

1983 року «Про дозвіл на будівництво гаража по АДРЕСА_2

гр. ОСОБА_6.» видавалося на будівництво «гаража-сарая» літ. «Д» у домоволодінні АДРЕСА_5; стягнути з ОСОБА_2 на її користь моральну шкоду у розмірі 500 000,00 грн та матеріальну шкоду відповідно до частини другої статті 230 ЦК України у подвійному розмірі -

6 459,69 грн.

У вересні 2011 року Дніпропетровська міська рада звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_8 ОСОБА_9, ОСОБА_1, третя особа -

ОСОБА_1, про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки.

Позовна заява мотивована тим, що домоволодіння, що знаходиться

АДРЕСА_1 належить ОСОБА_1, власником домоволодіння № АДРЕСА_3 є ОСОБА_2 Працівниками відділу комунального господарства Бабушкінської районної ради у м. Дніпропетровську та відділу будівництва, архітектури та контролю за землекористуванням Бабушкінської районної ради

у м. Дніпропетровську неодноразово було здійснено перевірки території вказаних домоволодінь та встановлено самовільне заняття земельних ділянок суміжними користувачами, що підтверджено узгоджувальними комісіями виконавчого комітету Бабушкінської районної ради у м. Дніпропетровську. Крім того, встановлено, що власник домоволодіння НОМЕР_2 порушив вимоги ЗК України та пунктів 4.1.3., 4.1.4. «Правил пожежної безпеки України», оскільки на проїзді загального користування побудовані гараж та паркан (огорожу), чим була незаконно зменшена нормативна ширина проїзду. Зазначений проїзд загального користування є державною власністю, його самовільне зайняття призводить до обмеження в правах власника - держави в особі Дніпропетровської міської ради, яка не може вільно розпоряджатися вказаною земельною ділянкою та використовувати її для своїх потреб.

Ураховуючи зазначене та уточнені позовні вимоги, Дніпропетровська міська рада просила суд зобов'язати ОСОБА_2 звільнити самовільно зайняту частину земельної ділянки проїзду в районі будинку № АДРЕСА_3, площею 57 кв. м, шляхом знесення гаража, побудованого на території зазначеного проїзду за власний рахунок, та зобов'язати

ОСОБА_2 повернути її державі в особі Дніпропетровської міської ради шляхом приведення у придатний для використання стан.

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 29 січня

2015 року позовні вимоги ОСОБА_1 та Дніпропетровської міської ради задоволено частково.

Рішення виконавчого комітету Бабушкінської районної ради м. Дніпропетровська № 403 від 20 червня 2003 року «Про затвердження акта приймання жилого будинку та господарської будівлі у домоволодінні по АДРЕСА_5 ОСОБА_3.» визнано незаконним в частині зазначення розміру земельної ділянки, а саме площею 457,0 кв. м, замість належних 400 кв. м, та скасовано його в цій частині.

Свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 20 січня 1998 року, видане ОСОБА_3 Сьомою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою, визнано недійсним в частині отримання у спадщину серед іншого нерухомого майна в домоволодінні по АДРЕСА_5 - гаража літ. «В».

Свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 06 листопада 2003 року на ім'я ОСОБА_3 визнано недійсним в частині спадкування серед іншого нерухомого майна по АДРЕСА_5 у м. Дніпропетровську -

гаража літ. «В».

Свідоцтво про право на спадщину від 07 грудня 2013 року, видане на ім'я ОСОБА_2, визнано недійсним в частині отримання у спадщину серед іншого нерухомого майна в домоволодінні по АДРЕСА_5 у

м. Дніпропетровську гаража літ. «В» і зазначення того, що домоволодіння розташоване на земельній ділянці площею 457 кв. м замість належних 400 кв. м.

Усунуто ОСОБА_1 перешкоди у користуванні земельною ділянкою загального користування - тупиковим проїздом, необхідним для користування, експлуатації та обслуговування домоволодіння НОМЕР_4 по АДРЕСА_1

у м. Дніпропетровську.

Зобов'язано ОСОБА_2 звільнити самовільно зайняту частину земельної ділянки загального користування - тупиковий проїзд у районі будинку АДРЕСА_5 шляхом знесення гаража

літ. «В», розміром 5,88 м х 3,74 м, який розташований на території проїзду загального користування в районі будинку АДРЕСА_5, та шляхом переносу за рахунок ОСОБА_2 належного йому паркана (огорожі) в межі успадкованої 20 січня 1998 року ОСОБА_3 земельної ділянки, площею 400 кв. м, у бік будинку АДРЕСА_5, по довжині 25 м від розворотної площадки тупикового проїзду (від домоволодіння № АДРЕСА_6), по ширині 16 м від межі (паркану) АДРЕСА_7 у відповідності до плану відводу земельної ділянки відповідно до рішення виконавчого комітету Дніпропетровської Жовтневої районної ради депутатів трудящих від 08 травня 1956 року № 717

(16 м х 25 м).

Зобов'язано ОСОБА_2 повернути самовільно зайняту частину земельної ділянки загального користування - тупикового проїзду в районі будинку АДРЕСА_5, площею 57 кв. м, державі в особі Дніпропетровської міської ради, шляхом приведення у придатний для використання стан.

Скасовано свідоцтво про право власності, видане реєстраційною службою Дніпропетровського міського управління юстиції, індексний номер 24698581

від 25 липня 2014 року, про реєстрацію за ОСОБА_2 права власності на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_5, кадастровий номер НОМЕР_3.

Зобов'язано реєстраційну службу Дніпропетровського міського управління юстиції виключити з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис № 6447931 від 10 липня 2014 року про реєстрацію за ОСОБА_2 права власності на земельну ділянку за адресою: м. Дніпропетровськ,

АДРЕСА_5, кадастровий номер НОМЕР_3.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заподіяну моральну шкоду у розмірі 70 000,00 грн.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

В задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення районного суду мотивовано тим, що відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 06 листопада 2003 року, виданого виконавчим комітетом Бабушкінської районної ради м. Дніпропетровська, за ОСОБА_3 зареєстровано право власності на домоволодіння в м. Дніпропетровську по

АДРЕСА_5 на підставі рішення виконавчого комітету Бабушкінської районної ради від 20 червня 2003 року № 403, опис об'єкта зазначений: домоволодіння складається з одного житлового будинку та господарчих будівель і споруд (свідоцтво про право власності видане замість свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 20 січня 1998 року). Оскільки, судом встановлено, що ОСОБА_6 була виділена в користування земельна ділянка по АДРЕСА_5 у м. Дніпропетровську саме площею 400 кв. м, яка після її смерті була успадкована ОСОБА_3, то позовні вимоги про визнання незаконним та скасування рішення виконавчого комітету Бабушкінської районної ради м. Дніпропетровська № 403 від 20 червня 2003 року «Про затвердження акта приймання жилого будинку та господарської будівлі у домоволодінні по АДРЕСА_5 ОСОБА_3.» в частині зазначення розміру земельної ділянки, а саме площею 457,0 кв. м, замість належних

400 кв. м, підлягають задоволенню, що відповідає положенням статті 16 ЦК України. Ураховуючи зазначене, оскільки гараж літ. «В» незаконно побудовано на проїзді загального користування без дозволу власника цієї земельної

ділянки - держави в особі Дніпропетровської міської ради, то підлягають задоволенню позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 20 січня 1998 року, виданого

ОСОБА_3 Сьомою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою, в частині отримання у спадщину серед іншого нерухомого майна в домоволодінні по АДРЕСА_5 - гаража літ. «В», та визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 06 листопада 2003 року на ім'я

ОСОБА_3 в частині спадкування серед іншого майна гаража літ. «В». Підстави для задоволення позовних вимог про скасування вказаного свідоцтва

від 06 листопада 2003 року відсутні.

Зважаючи на те, що земельна ділянка - тупиковий проїзд є державною власністю, її самовільне зайняття відповідачем призводить до обмеження в правах власника - держави в особі Дніпропетровської міської ради на вільне розпорядження вказаною земельною ділянкою та використання її для своїх потреб, тому підлягають задоволенню позовні вимоги Дніпропетровської міської ради про зобов'язання ОСОБА_2 звільнити самовільно зайняту частину земельної ділянки проїзду в районі будинку АДРЕСА_5, площею 57 кв. м шляхом знесення гаража, розміром 5,88 м х 3,74 м, побудованого на території проїзду за власний рахунок та про зобов'язання повернення самовільно зайнятої вказаної земельної ділянки державі в особі Дніпропетровської міської ради, шляхом приведення її у придатний для використання стан.

Крім того, рішенням Дніпропетровської міської ради від 18 червня 2014 року

№ 156/53, на підставі якого ОСОБА_2 було видано свідоцтво про право власності на земельну ділянку, визнано таким, що втратило чинність, з урахуванням того, що земельна ділянка, яка є проїздом загального користування та на якій розташований гараж та огорожа відповідача ОСОБА_2, у відповідності до пункту «а» частини третьої статті 83 ЗК України не може передаватись у приватну власність, то підлягають задоволенню позовні вимоги ОСОБА_1, а свідоцтво про право власності, видане реєстраційною службою Дніпропетровського міського управління юстиції, індексний номер 24698581 від 25 липня 2014 року, про реєстрацію за ОСОБА_2 права власності на земельну ділянку за адресою: м. Дніпропетровськ,

АДРЕСА_5, кадастровий номер НОМЕР_3, скасуванню. Одночасно, задовольняючи вищезазначені позовні вимоги, суд вважав

за необхідне зобов'язати реєстраційну службу Дніпропетровського

міського управління юстиції виключити з Державного реєстру речових прав

на нерухоме майно запис № 6447931 від 10 липня 2014 року про реєстрацію

за ОСОБА_2 права власності на земельну ділянку за адресою:

АДРЕСА_5, кадастровий номер НОМЕР_3.

Позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення моральної шкоди з ОСОБА_2 на її користь визнав частково обґрунтованими та вважав, що внаслідок самовільного зайняття останнім частини загального проїзду, цей проїзд значно звузився, що перешкоджало їй користуватися ним за цільовим призначенням для проїзду до належного їй домоволодіння АДРЕСА_1 У зв'язку з небажанням відповідача добровільно усунути перешкоди у користуванні позивачкою проїздом, вона постійно перебувала у нервовій напрузі, відчувала розпач та душевні страждання, що негативно вплинуло на її стан здоров'я. Суд вважав, доведеною заподіяну моральну шкоду у розмірі 70 000,00 грн, яку визначив враховуючи обсяг завданих ОСОБА_10 душевних страждань, яких вона зазнала, та принцип розумності і справедливості.

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 вересня 2015 року апеляційні скарги реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції у Дніпропетровській області та ОСОБА_2 відхилено. Рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 29 січня 2015 залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам статей 213, 214 ЦПК України та підлягає залишенню без змін, а доводи апеляційних скарг висновків районного суду не спростовують. Оскільки, рішення Дніпропетровської міської ради від 18 червня 2014 року

№ 156/53, на підставі якого ОСОБА_2 було видано свідоцтво про право власності на земельну ділянку, рішенням сесії Дніпропетровської міської ради VI скликання від 26 листопада 2014 року визнано таким, що втратило чинність,

з урахуванням того, що земельна ділянка, яка є проїздом загального користування та на якій розташований гараж та огорожа відповідача

ОСОБА_2, у відповідності до пункту «а» частини третьої статті 83 ЗК України не може передаватись у приватну власність, то позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню, а свідоцтво про право власності, видане реєстраційною службою Дніпропетровського міського управління юстиції, індексний номер 24698581 від 25 липня 2014 року, про реєстрацію за

ОСОБА_2 права власності на земельну ділянку за адресою:

АДРЕСА_5, кадастровий номер НОМЕР_3 скасуванню, як таке, що видане незаконно. Крім того, зазначив, що висновок районного суду про стягнення з ОСОБА_2

на користь ОСОБА_1 моральної шкоди у розмірі 70 000,00 є обґрунтованим.

У касаційнійскарзі, поданій у січні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_2,посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просив скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовів ОСОБА_1 та Дніпропетровської міської ради.

Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржувані судові рішення є незаконними і необґрунтованими. Посилався на те, що апеляційним судом взагалі не досліджувалися ніякі докази та не перевірялися обставини на які він посилався. Вважав, що апеляційний суд безпідставно відмовив йому у задоволенні клопотання про проведення експертизи, за допомогою якої можливо було чітко визначити розміри ділянок, детальний розрахунок площі, яка є самовільно зайнятою. Зазначав, що в матеріалах справи містяться документи, які чітко вказують на дійсні обстави справи. Вважає, що через порушення апеляційним судом норм процесуального права він був позбавлений можливості подати до суду заяву про застосування позовної давності, оскільки скасування рішень, одне з яких було прийнято 17 років тому, а друге 12 років тому, є грубим порушенням процесуального законодавства, оскільки ОСОБА_1 з самого початку розгляду її позову у 1998 році та у 2003 році, мала можливість реалізувати своє право стосовно уточнення позовних вимог.

У березні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ ОСОБА_1 було подано заперечення на касаційну скаргу, в яких вона зазначила, що доводи касаційної скарги надумані, а судові рішення судів першої та апеляційної інстанції законні та обґрунтовані.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У лютому 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судове рішення апеляційного суду частково не відповідає.

Судами установлено, що ОСОБА_1 є власником домоволодіння АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 23 січня 1996 року, розташованого на земельній ділянці площею 300 кв. м.

Власником домоволодіння № АДРЕСА_3 була ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 06 листопада 2003 року, яка успадкувала його після смерті ОСОБА_6 На підставі свідоцтва про право на спадщину від 07 грудня 2013 року власником вказаного домоволодіння НОМЕР_2 є ОСОБА_2, який успадкував його після смерті своєї дружини ОСОБА_3, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року, якого було залучено до участі у справі правонаступником ОСОБА_3

Власниками домоволодіння по АДРЕСА_6, розташованого на земельній ділянці площею 381 кв. м є ОСОБА_8,

ОСОБА_11, ОСОБА_12, яким воно належить по 1/3 частині кожній, та яке вони успадкували після смерті ОСОБА_13

Власником домоволодіння АДРЕСА_8, розташованого на земельній ділянці, площею 400,00 кв. м є ОСОБА_14, яка отримала його у спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_9

Домоволодіння НОМЕР_4 межує з домоволодінням НОМЕР_5 і у їх спільному користуванні є земельна ділянка, яка є тупиковим проїздом з майданчиком для розвороту, який розташований в кінці цього проїзду, та належить міській громаді, цей проїзд одночасно слугує єдиним проїздом (проходом) до домоволодіння НОМЕР_4 з АДРЕСА_6. Згідно проекту відведення земельних ділянок управління головного архітектора м. Дніпропетровська

від 1956 року вказаний проїзд передбачений для обслуговування трьох домоволодінь НОМЕР_6, НОМЕР_4 та НОМЕР_5, який є необхідним для забезпечення дотримання необхідних протипожежних, санітарно-гігієничних та містобудівних вимог. Вздовж цього проїзду, по ходу руху по проїзду до домоволодіння НОМЕР_4, праворуч розташоване домоволодіння АДРЕСА_5 у м. Дніпропетровську, яке межує з домоволодінням НОМЕР_5, та яке розташоване по червоній лінії АДРЕСА_6, на яку з нього є вихід.

Між власниками зазначених домоволодінь НОМЕР_4 та НОМЕР_2 протягом тривалого часу виникають спори щодо користуванням проїздом загального користування.

Відповідно до листа Бабушкінської районної ради у м. Дніпропетровську

від 22 січня 2008 року, згідно проекту відведення управління головного архітектора м. Дніпропетровська земельних ділянок від 1956 року земельна ділянка у вигляді тупикового проїзду передбачена для обслуговування трьох домоволодінь НОМЕР_6, НОМЕР_7, № АДРЕСА_6 у м. Дніпропетровську, яка є необхідною для забезпечення і дотримання необхідних протипожежних, санітарно-гігієнічних та містобудівних вимог.

Відповідно до листа комунального підприємства «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» (далі - КП «ДМБТІ») від 07 травня 2002 року, оскільки домоволодіння НОМЕР_6, НОМЕР_4, № АДРЕСА_6

у м. Дніпропетровську, які в минулому були НОМЕР_4, НОМЕР_6, НОМЕР_8 віддалені

від червоної лінії вулиці, для цих домоволодінь передбачено проїзд загального користування для експлуатації та їх обслуговування, що показано первинними планами про відведення земельних ділянок. Домоволодіння НОМЕР_9 АДРЕСА_5, які в минулому були НОМЕР_9 та

НОМЕР_5, розташовані по червоній лінії вулиці, для яких умови по експлуатації і обслуговуванню визначені їх розташуванням.

У листі КП «ДМБТІ» від 18 червня 2001 року зазначено, що в інвентаризаційних справах домоволодінь НОМЕР_6, НОМЕР_7, № АДРЕСА_6 у

м. Дніпропетровську, в минулому НОМЕР_4, НОМЕР_6, НОМЕР_8 знаходяться плани відведення земельних ділянок, у яких було зазначено проїзд на АДРЕСА_5. В планах відведення земельних ділянок НОМЕР_9 та НОМЕР_2, у минулому НОМЕР_9 та НОМЕР_5, які розташовані безпосередньо по АДРЕСА_1 (по червоній лінії), вказані тільки суміжними.

Відповідно до листа КП «ДМБТІ» від 10 грудня 2008 року, згідно інвентаризаційних справ на домоволодіння по АДРЕСА_1 НОМЕР_6, НОМЕР_4, НОМЕР_5 (колишні адреси НОМЕР_6, НОМЕР_4, НОМЕР_10), у планах відведення земельних ділянок та у довідках про землекористування в 1956 році було зазначено проїзд загального користування для експлуатації та обслуговування цих домоволодінь, які віддалені від червоної лінії

АДРЕСА_1. В планах відведення земельних ділянок домоволодінь по АДРЕСА_1, НОМЕР_9 та НОМЕР_2 (колишні адреси НОМЕР_9 та НОМЕР_5) за 1956 рік, які мають спільні межі з проїздом загального користування до домоволодінь НОМЕР_6, НОМЕР_4, НОМЕР_5, указаного проїзду не було зазначено. Домоволодіння НОМЕР_6 та НОМЕР_5 мають самостійні виїзди до АДРЕСА_9 та додаткові виходи на АДРЕСА_5 м. Дніпропетровська, а домоволодіння

НОМЕР_4 - лише вихід та виїзд по зазначеному проїзду. Земельні ділянки домоволодінь НОМЕР_9 та НОМЕР_2 розташовані по червоній лінії АДРЕСА_1, для яких умови експлуатації і обслуговування визначені їх місцезнаходженням. Таким чином, домоволодіння АДРЕСА_1 розташоване в середині прилеглих до нього вказаних домоволодінь, зазначений проїзд є входом (проїздом) до цього домоволодіння з виходом на АДРЕСА_5.

Рішенням виконавчого комітету Дніпропетровської Жовтневої районної ради депутатів трудящих від 08 травня 1956 року № 717 ОСОБА_6 була виділена земельна ділянка по АДРЕСА_1 НОМЕР_5 (НОМЕР_2) у с. «Перше Травня», площею 400 кв. м, з наданням права індивідуального будівництва. Відведення

ОСОБА_6 земельної ділянки саме у розмірі 400,00 кв. м підтверджується також планом відводу земельної ділянки по АДРЕСА_5, довідкою про землекористування, планом земельної ділянки за вказаною адресою, договором про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності, з числом кімнат від однієї до п'яти включно від 06 червня 1956 року, укладеного між ОСОБА_6 та Жовтневим райкомунхозом м. Дніпропетровська; свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 20 січня 1998 року, виданим Сьомою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою, за яким ОСОБА_3 успадкувала після смерті ОСОБА_6, померлої ІНФОРМАЦІЯ_3, житловий будинок НОМЕР_2 з відповідною частиною господарчих та побутових будівель та споруд, розташованих на земельній ділянці розміром

400 кв. м у м. Дніпропетровську по АДРЕСА_1.

Рішенням виконавчого комітету Бабушкінської районної ради народних депутатів від 03 червня 1983 року № 693 було дозволено ОСОБА_6 будівництво гаража в домоволодінні по АДРЕСА_5 у м. Дніпропетровську, згідно викопіровки головного архітектурно-планувального управління міста. Разом

з цим, встановлено, що гараж під літ. «В» було побудовано за межами домоволодіння НОМЕР_2, а саме на території проїзду загального користування, який є власністю держави в особі Дніпропетровської міської ради, яка дозволу на таке будівництво не давала. Крім того, ті обставини, що розміщення гаража передбачалося саме на території домоволодіння АДРЕСА_5 у м. Дніпропетровську, а не на проїзді, підтверджується схемою розміщення гаража, що знаходиться в заяві ОСОБА_6 на будівництво гаражу від 18 лютого 1983 року, та її заявою від 01 березня 1983 року.

Рішенням виконавчого комітету Бабушкінської районної ради

м. Дніпропетровська № 259 від 28 квітня 1998 року, за заявою ОСОБА_3,

було вирішено приєднати земельну ділянку площею 59 кв. м до домоволодіння АДРЕСА_5 та вважати земельну ділянку цього домоволодіння загальною площею 459 кв. м.

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 21 лютого 2000 року, ухваленим у цивільній справі за заявою прокурора Дніпропетровської області про визнання незаконним рішення, визнано незаконним та

скасоване вищевказане рішення виконкому Бабушкінської районної ради

м. Дніпропетровська № 259 від 28 квітня 1998 року.

Рішенням виконавчого комітету Бабушкінської районної ради

м. Дніпропетровська № 276 від 20 квітня 2001 року «Про внесення доповнення у рішення райвиконкому № 693 від 03 червня 1983 року «Про дозвіл будівництва гаража по АДРЕСА_5 у м. Дніпропетровську ОСОБА_6.» був доповнений пункт І рішення райвиконкому № 693 від 03 червня 1983 року та викладений у такій редакції: «Дозволити ОСОБА_6 будівництво гаража в домоволодінні по АДРЕСА_5, земельну ділянку якого вважати площею 459 кв. м та розмірами 24,5 м х 18,75 м згідно викопіровки головного архітектурно-планувального управління міста». Вказане рішення було винесено після смерті власника домоволодіння АДРЕСА_5 ОСОБА_6, померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 року, за заявою її спадкоємця ОСОБА_3

Рішенням виконавчого комітету Бабушкінської районної ради № 105

від 20 лютого 2004 року за протестом прокурора Бабушкінського району

м. Дніпропетровська від 31 січня 2004 року № 18 вик-04 вищевказане рішення виконавчого комітету Бабушкінської районної ради м. Дніпропетровська

від 20 квітня 2001 року № 276 «Про внесення доповнення у рішення райвиконкому № 693 від 03 червня 1983 року «Про дозвіл будівництва гаража по АДРЕСА_5 у м. Дніпропетровську ОСОБА_6.» було скасовано.

Рішенням виконавчого комітету Бабушкінської районної ради

м. Дніпропетровська № 403 від 20 червня 2003 року «Про затвердження акта приймання жилого будинку та господарської будівлі у домоволодінні по

АДРЕСА_5 гр. ОСОБА_3.» затверджено за ОСОБА_3 акт приймання жилого будинку літ. «А-2» на господарської будівлі (гаража-сараю) літ. «Д» розміром 2,92 х 5,16 м у домоволодінні по АДРЕСА_5 у

м. Дніпропетровську на земельній ділянці площею 457,0 кв. м; вирішено вказаний жилий будинок вважати чотирикімнатним, житловою площею

68,8 кв. м, загальною площею 135,8 кв. м.

Відповідно до листа КП «ДМБТІ» від 23 листопада 2012 року № 15904, фактична площа земельної ділянки, яку зайнято під домоволодіння АДРЕСА_5 становить 457 кв. м, і будь-які рішення Дніпропетровською міською радою про збільшення площі земельної ділянки за вказаною адресою не приймалися.

Також встановлено, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 20 січня 1998 року, виданого Сьомою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою, ОСОБА_3 успадкувала на підставі заповіту після ОСОБА_6, померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 року, житловий будинок НОМЕР_2 з відповідною частиною господарчих та побутових будівель та споруд, розташований на земельній ділянці розміром 400 кв. м у м. Дніпропетровську, АДРЕСА_5. Відповідно до цього свідоцтва, на вказаній земельній ділянці розташовані: житловий будинок, сарай «Б», гараж «В», вбиральня «Г», огорожа № 1-7, водоколонка № 8, мостіння І, ІІ.

У свідоцтві про право власності на нерухоме майно від 06 листопада 2003 року, виданому виконавчим комітетом Бабушкінської районної ради

м. Дніпропетровська зазначено, що за ОСОБА_3 зареєстровано право власності на домоволодіння в м. Дніпропетровську по АДРЕСА_5

на підставі рішення виконавчого комітету Бабушкінської районної ради

м. Дніпропетровська від 20 червня 2003 року № 403, опис об'єкту зазначений: домоволодіння складається з одного житлового будинку та господарчих будівель і споруд (свідоцтво про право власності видане замість свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 20 січня 1998 року).

ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року, що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим 10 червня 2013 року відділом державної реєстрації смерті реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції, а/з

№ 4062.

Відповідно до спадкової справи № 765/2013, заведеної Сьомою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою, спадкоємцем померлої ОСОБА_3 є ОСОБА_2

07 грудня 2013 року Сьомою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою ОСОБА_2 видано свідоцтво про право на спадщину за законом, відповідно до якого, він після смерті дружини ОСОБА_3 успадкував домоволодіння НОМЕР_2 з відповідними господарчими та побутовими будівлями та спорудами, яке розташоване на земельній ділянці із зазначенням її площі

457 кв. м, у АДРЕСА_1, яке належало померлій. Відповідно до зазначеного свідоцтва, на земельній ділянці розташовані: житловий будинок літ. «А-2», житловою площею 68,8 кв. м, загальною площею 135,8 кв. м; гараж літ. «В», сарай літ. «Д», огорожа - № 1-9, мостіння № 1-4.

На підставі вказаного свідоцтва за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на вказане домоволодіння.

Апеляційним судом зазначено, що підставою для звернення ОСОБА_1 до Дніпропетровської міської ради з вказаним позовом стали акт обстеження території домоволодінь відповідачів Державною екологічною інспекцією в Дніпропетровській області від 11 листопада 2010 року; проведення перевірки Головним управлінням Держкомзему у Дніпропетровській області перевірки дотримання вимог земельного законодавства при використанні земельних ділянок по АДРЕСА_1 відповідно до листа

№ Л-445/15 від 28 жовтня 2011 року; встановлення Держаною пожежною частиною 06 квітня 2009 року самовільного зайняття земельних ділянок власниками домоволодінь НОМЕР_2, НОМЕР_9 НОМЕР_5; листи Бабушкінської районної у

м. Дніпропетровську ради від 13 вересня 2010 року вих. Е-008 та 16 листопада 2010 року вих. № 18/29-606. Дніпропетровська міська рада звернулася до суду із вказаним позовом 21 вересня 2011 року у відповідності до статей 112, 116, 124, 124 ЗК України, який вступив в силу в 2001 році.

Крім того зазначив, що на час звернення позивачів ОСОБА_1 та Дніпропетровської міської ради до суду із вказаними позовами земельні ділянки за адресами АДРЕСА_1, НОМЕР_9 НОМЕР_5, НОМЕР_2 у м. Дніпропетровську не були приватизованими і в ході розгляду цієї цивільної справи ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 15 жовтня 1999 року за заявою ОСОБА_1 її позов був забезпечений шляхом заборони здійснювати приватизацію земельних ділянок в домоволодіннях НОМЕР_9 НОМЕР_5, АДРЕСА_5, ця заборона накладена судом до вирішення по суті спору та зняття його за ухвалою суду. Вказана ухвала була доведена до відома Дніпропетровської міської ради 26 червня 2011 року

та 10 січня 2013 року.

Разом з цим, судом встановлено, що незважаючи на чинність вказаної ухвали, про наявність якої було відомо як Дніпропетровській міській раді так і

ОСОБА_3, а також ОСОБА_2, та яка відповідно до чинного законодавства є обов'язковою для виконання, без врахування того, що ця справа не розглянута по суті, що було відомо Дніпропетровській міській раді як позивачу у справі. рішенням сесії Дніпропетровської міської ради VІ скликання «Про передачу земельної ділянки по АДРЕСА_5 (Бабушкінський район) у власність ОСОБА_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, по фактичному розміщенню індивідуального жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка)» від 18 червня 2014 року № 156/53 за заявою ОСОБА_2 була затверджена технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), виготовлена товариством з обмеженою відповідальністю «Градзем» і передано безоплатно у власність ОСОБА_2 земельна ділянка, площею 0,0449 га (кадастровий номер НОМЕР_3) по фактичному розміщенню індивідуального жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) по

АДРЕСА_5 у м. Дніпропетровську, код цільового призначення земель (КВЦПЗ) 02.01 (для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд).

На підставі вказаного рішення Дніпропетровської міської ради державним реєстратором реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області було прийнято рішення № 14679278

від 25 липня 2014 року про проведення державної реєстрації права

власності на земельну ділянку, яка розташована у м. Дніпропетровську,

АДРЕСА_5 за ОСОБА_2, та було видано свідоцтво про право власності на земельну ділянку від 25 липня 2014 року.

Разом з цим, рішенням сесії Дніпропетровської міської ради VІ скликання

від 26 листопада 2014 року № 296/58 було визнано таким, що втратило чинність вищевказане рішення Дніпропетровської міської ради VІ скликання

від 18 червня 2014 року № 156/53, а право власності ОСОБА_2 на земельну ділянку таким, що припинилось; ОСОБА_2 зобов'язаний звернутись до органу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно щодо скасування реєстрації свого права власності на земельну ділянку по АДРЕСА_5 у м. Дніпропетровську (кадастровий номер НОМЕР_3).

Підставою для винесення цього рішення була ухвала Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 15 жовтня 1999 року про заборону здійснювати приватизацію земельної ділянки за вказаною адресою до розгляду справи

по суті.

01 жовтня 2014 року ОСОБА_1 01 жовтня 2014 року звернулася до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із позовом до Дніпропетровської міської ради, реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції, третя особа - ОСОБА_2, про визнання незаконним та скасування рішення Дніпропетровської міської ради № 156/53

від 18 червня 2014 року та зобов'язання вчинити певні дії. Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 09 грудня 2014 року ОСОБА_1 було відмовлено у задоволенні вказаного позову з підстав, зокрема, що оскаржуване нею рішення Дніпропетровської міської ради на час розгляду адміністративним судом справи вже визнано таким, що втратило чинність на підставі рішення сесії Дніпропетровської міської ради VІ скликання від 26 листопада 2014 року № 296/58.

Також, встановлено, що ОСОБА_2 до органу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно для скасування реєстрації свого права власності на земельну ділянку по АДРЕСА_5 у м. Дніпропетровську (кадастровий номер НОМЕР_3) не звертався, право власності на вказану земельну ділянку зареєстровано за ним на підставі вищезазначеного рішення та відповідно до свідоцтва про право власності.

Відповідно до частини першої статті 83 ЗК України землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю.

Згідно частини другої та пункту «а» частини третьої цієї статті ЗК України у комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земель приватної та державної власності, а також земельні ділянки за їх межами, на яких розташовані об'єкти комунальної власності. До земель комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать землі загального користування населених пунктів (майдани, вулиці, проїзди, шляхи, набережні, пляжі, парки, сквери, бульвари, кладовища, місця знешкодження та утилізації відходів, тощо).

Відповідно до частини першої статті 84 ЗК України у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності.

Згідно до частини першої статті 92 ЗК України право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку.

Відповідно до частини другої статті 95 ЗК України порушені права землекористувачів підлягають відновленню в порядку, встановленому законом.

Згідно пункту «г» частини першої статті 96 ЗК України землекористувачі зобов'язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів.

Відповідно до частини першої та другої статті 103 ЗК України власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення, тощо).

Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов'язані не використовувати земельні ділянки способами, які не дозволяють власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок використовувати їх за цільовим призначенням (неприпустимий вплив).

Згідно пункту 34 статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» виключною компетенцією міських рад є вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин.

Відповідно до статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Згідно частини першої статті 122 ЗК України міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Рішення зазначених органів приймається на підставі проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у разі, зокрема, надання у користування земельних ділянок, межі яких не встановлені в натурі (на місцевості).

Відповідно до статті 123 ЗК України надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється на підставі рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Згідно статті 125 ЗК України в редакції, що діяла на час виникнення правовідносин, право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Відповідно до положень цієї статті, які діють на час розгляду цієї справи, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Відповідно до статті 212 ЗК України самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду.

Згідно статті 1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» самовільне зайняття земельних ділянок - це будь-які дії особи, які свідчать про фактичне використання не наданої їй земельної ділянки чи намір використовувати земельну ділянку до встановлення її меж в натурі (на місцевості) та одержання документа, що посвідчує право на неї і його державної реєстрації.

Відповідно до статті 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Згідно статей 319, 321 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний моральних засад суспільства. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно частини першої та другої статті 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Відповідно до частини третьої цієї статті право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Згідно до частини четвертої вказаної статті, якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, має вчинятися у формі, встановленій законом та бути спрямованим на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх та непрацездатних дітей.

Згідно частини першої та третьої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою

статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Отже, суди на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, дійшли правильного висновку про задоволення позовних вимог Дніпропетровської міської ради та в цій частині позовних вимог

ОСОБА_1 Зважаючи на те, що рішенням Дніпропетровської міської

ради від 18 червня 2014 року № 156/53, на підставі якого ОСОБА_2 було видано свідоцтво про право власності на земельну ділянку, було визнано таким,

що втратило чинність, з урахуванням того, що земельна ділянка, яка є проїздом загального користування, та на якій розташований гараж та огорожа відповідача

ОСОБА_2, у відповідності до пункту «а» частини третьої статті 83 ЗК України не може передаватись у приватну власність, тому позовні вимоги ОСОБА_1 є обґрунтованими, тому свідоцтво про право власності, яке було видано реєстраційною службою Дніпропетровського міського управління юстиції, індексний номер 24698581 від 25 липня 2014 року, про реєстрацію за

ОСОБА_2 права власності на земельну ділянку за адресою

АДРЕСА_5, кадастровий номер НОМЕР_3, було видано на підставі зазначеного рішення незаконно.

Одночасно, задовольняючи вищезазначені позовні вимоги, суд правильно зобов'язав реєстраційну службу Дніпропетровського міського управління юстиції виключити з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис

№ 6447931 від 10 липня 2014 року про реєстрацію за ОСОБА_2 права власності на земельну ділянку за адресою м. Дніпропетровськ,

АДРЕСА_5, кадастровий номер НОМЕР_3.

Доводи касаційної скарги висновки судів першої та апеляційної інстанцій в цій частині не спростовують, на законність судових рішень не впливають, а направлені на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції. При вирішенні вказаної справи судом правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює.

Статтею 23 ЦК України передбачено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частин другої-п'ятої цієї статті моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з положенням частини першої статті 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

У постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз'яснено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

При вирішенні позову про відшкодування моральної шкоди, необхідно з'ясовувати, коли виникли правовідносини сторін, коли заподіяна моральна шкода.

Отже, наявність шкоди ще не породжує обов'язку її компенсації, так як необхідно довести наявність всіх складових цивільно-правової відповідальності, при цьому правильно визначивши суб'єкта такої відповідальності.

Апеляційний суд, залишаючи без змін рішення суду першої інстанції в частині відшкодування моральної шкоди дійшов неправильного висновку про те, що позовні вимоги ОСОБА_1 в цій частині позовних вимог є обґрунтованими. При цьому не послався на докази, що підтверджують доводи ОСОБА_2, щодо факту заподіяння зазначеної шкоди, не встановив яких саме

ОСОБА_1 зазнала страждань та від яких дій відповідача, про наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправними діями відповідача, не навів мотивів про те, з яких правовідносин випливає заподіяння зазначеної шкоди, та на підставі якої норми закону передбачене таке відшкодування.

Отже, апеляційний суд у порушення наведених норм права та вимог

статей 212-214, 315 ЦПК України 2004 року не встановив фактичних обставин справи щодо факту заподіяння шкоди, та всіх складових цивільно-правової відповідальності, та дійшов неправильного висновку про законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції у частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди, який ґрунтується на припущеннях, що заборонено частиною четвертою статті 60 ЦПК України

2004 року.

Відповідно до частини першої 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню у частині позовних вимог про відшкодування моральної шкоди з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди.

Відповідно до частини першої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 412, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 29 січня

2015 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 вересня 2015 року в частині стягнення заподіяної моральної шкоди скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 в частині стягнення заподіяної моральної шкоди відмовити.

В іншій частині рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська

від 29 січня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 вересня 2015 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б.І. Гулько

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта