ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 вересня 2019 року м. Херсон

справа № 648/2461/18

провадження № 22-ц/819/1377/19

Херсонський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (суддя-доповідач)Пузанової Л.В.,
суддів:Склярської І.В.,
Чорної Т.Г.,
секретарПавловська Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Білозерського районного суду Херсонської області у складі судді Рибас А.В. від 27 червня 2019 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,

встановив:

У серпні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу, зазначаючи, що 14 січня 2011 року уклала з відповідачем посвідчений приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Куницею Р.В. договір позики, відповідно до умов якого надала останньому в борг грошові кошти в розмірі 5600 доларів США, що за курсом Національного Банку України (7,9) станом на 14.01.2011 року еквівалентно 44 240 грн, зі строком повернення до 01 лютого 2011 року, який в подальшому на вимогу відповідача було продовжено до 01 лютого 2018 року.

Посилаючись на невиконання відповідачами боргових зобов`язань у визначений договором строк, позивач просила суд стягнути з ОСОБА_2 на її користь суму боргу в розмірі 156 231,90 грн, що за курсом НБУ станом на день підготовки позову 20 серпня 2018 року, відповідає 5600 доларів США.

Рішенням суду від 27 червня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі, зазначаючи, що рішення ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що висновки суду першої інстанції щодо пропуску трирічного строку позовної давності та визначення початку його перебігу не відповідають обставинам справи, наданим доказам, та суперечать положенням чинного законодавства України, що регулює спірні правовідносини.

У письмовому відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача- адвокат Дудчак П.В. доводи скарги не визнала, рішення суду просить залишити без змін, вважаючи, що суд обґрунтовано застосував до спірних правовідносин позовну давність.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах, визначених статтею 367 ЦПК України, апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ зробив висновок про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Рішення суду мотивовано тим, що кінцевим терміном для виконання зобов`язань щодо повернення позики за умовами укладеного сторонами договору є 01.02.2011 року, а тому, звернувшись до суду з позовом у серпні 2018 року, позивач пропустив встановлений законом строк позовної давності, про застосування якого заявив відповідач.

В процесі розгляду справи суд встановив, що 14 січня 2011 року сторони уклали та нотаріально посвідчили договір позики, за умовами якого ОСОБА_1 як позикодавець передала у власність ОСОБА_2 як позичальника грошові кошти в сумі 44 240 гривень, що за курсом НБУ (7,9) станом на 14.01.2011 року еквівалентно 5 600 доларів США, строком по 01.02.2011 року.

При цьому сторони домовилися, що договір є безпроцентним, а повна сума позики, що підлягає поверненню, на день розрахунку має відповідати 44 240 гривень, що за курсом НБУ (7,9) станом на 14.01.2011року еквівалентно 5 600 доларів США. Виконання зобов`язання за договором має бути здійснено готівкою за місцем проживання позикодавця або за іншою адресою, вказаною позикодавцем.

Позикодавець зобов`язався після повернення боргу видати позичальникові власноручну розписку про одержання грошей. Без цієї розписки борг вважатиметься не повернутим (а.с.4).

Відповідно до вимог статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно зі статтею 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа,- незалежно від суми.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася на його банківський рахунок (частини перша, третя статті 1049 ЦК України).

ОСОБА_2 свого обов`язку повернути позику не виконав, розписка про одержання грошей позивачем йому не видавалася та доводи останнього з цього приводу відповідач не спростовував, а звернувся до суду із заявою про застосування позовної давності, вказавши, що договором встановлений строк повернення позики - по 01 лютого 2011 року (а.с.65).

Статтею 265 ЦК України передбачено, що позовна давність-це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Відповідно до положень статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася, або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Статтею 267 ЦК України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони в спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Враховуючи, що у спірних правовідносинах йдеться про зобов`язання з визначеним строком виконання, яким є 01 лютого 2011 року, колегія суддів вважає правильним висновок суду про те, що перебіг позовної давності для позикодавця починається з 02 лютого 2011 року та закінчується 02 лютого 2014 року, а тому, звернувшись до суду з позовом 28 серпня 2018 року, ОСОБА_1 пропустила встановлену законом загальну позовну давність тривалістю у три роки, про застосування якої заявив відповідач, і ця обставина відповідно до вимог статті 267 ЦК України є підставою для відмови у задоволенні позову.

Висновки суду відповідають обставинам справи в межах наданих сторонами та досліджених в судовому засіданні доказів і нормам матеріального права, які регулюють спірні правовідносини.

Доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на законі, належних доказах і як такі, що висновки суду не спростовують, підлягають відхиленню.

Зокрема, твердження ОСОБА_1 про те, що з моменту закінчення визначеного договором строку повернення позики відповідач надавав їй гарантії повернення грошових коштів та не відмовлявся від своїх зобов`язань аж до кінця 2017 року, не можуть бути прийнятими до уваги, оскільки таким чином позивач фактично стверджує про зміну визначеного договором строку виконання зобов`язання, посилаючись у підтвердження наведеної обставини на пояснення свідків.

Однак, відповідно до положень статті 651 ЦК України за загальним правилом зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

При цьому згідно зі статтею 654 ЦК України зміна або розірвання договору вчиняється у такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Укладеним сторонами договором позики не врегульовано питання підстав, порядку та форми внесення змін до нього, а ОСОБА_2 будь-які домовленості з позивачем щодо зміни строку виконання ним зобов`язань заперечує, в той час, як відповідно до частини другої статті 218 ЦК України, яка регулює питання щодо правових наслідків недодержання вимоги щодо письмової форми правочину, заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в постанові «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року № 9, зі змісту абзацу другого частини першої статті 218 ЦК не може доводитися свідченням свідків не лише заперечення факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин, а й факт його вчинення, а також виконання зобов`язань, що виникли з правочину.

Отже, внесення змін до укладеного в письмовій формі та нотаріально посвідченого договору позики стосовно зміни визначеного строку виконання зобов`язання могло відбуватися лише з дотриманням вимог статті 654 ЦК України, а обставини з цього приводу мають бути підтверджені певними засобами доказування (допустимими доказами), визначеними статтею 218 ЦК України, яких позивач суду не надала.

Не довівши належними та допустимими доказами факт зміни строку виконання позичальником зобов`язань щодо повернення позики, доводи скаржника про те, що перебіг позовної давності у спірних правовідносинах починається з кінця 2017 року, дня, коли відповідач озвучив відмову повернути отримані у позику грошові кошти, а вона довідалася про порушення свого права, не спростовують висновків суду з цього приводу, так як строк виконання зобов`язань за договором позики визначений договором і саме сплив цього строку відповідно до частини п`ятої статті 261 ЦК України є початком перебігу позовної давності.

Інших причин пропущення позовної давності позивач не наводила, тому суд обґрунтовано вважав, що її право у спорі з відповідачем не підлягає захисту за наслідком спливу позовної давності.

З огляду на наведене, колегія суддів дійшла висновку про те, що рішення ухвалено судом з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстави для його скасування та ухвалення нового судового рішення про задоволення позову відсутні.

На підставі викладеного, керуючись статтями 367, 374, 375 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Білозерського районного суду Херсонської області від 27 червня 2019 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий Л.В. Пузанова

Судді: І.В. Склярська

Т.Г. Чорна

Повний текст постанови складено 06 вересня 2019 року

Суддя Л.В. Пузанова