Постанова

Іменем України

23 січня 2019 року

м. Київ

справа № 320/7215/16-ц

провадження № 61-6123св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А. (суддя-доповідач),

суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О., Погрібного С. О., Ступак О. В.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3,

відповідач - ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - ОСОБА_5 на заочне рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 17 травня 2017 року у складі судді Урупи І. В. та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 03 жовтня 2017 року у складі колегії суддів: Трофимової Д. А., Крилової О. В., Бєлки В. Ю.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог та рішень судів першої та апеляційної інстанцій.

У листопаді 2016 року ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 звернулися до суду з позовом, який уточнили у процесі розгляду справи, до ОСОБА_4 про стягнення суми за порушення грошового зобов'язання та відшкодування моральної шкоди, посилаючись на те, що рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 24 червня 2014 року було солідарно стягнуто з ОСОБА_6, ОСОБА_4 на їх користь 4 603 грн 19 коп. судових витрат. На час звернення до суду з цим позовом відповідач не виплатила їм грошові кошти. Через тривале невиконання вказаного рішення суду їм було завдано моральної шкоди, яка полягає в погіршені стану їх здоров'я та постійному перебуванні у стресовому стані. Крім того, у зв'язку з розглядом цієї справи вони понесли збитки у вигляді витрат на оплату послуг нотаріуса за посвідчення довіреностей з приводу представництва їх інтересів у суді. Враховуючи викладене, на підставі статті 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 просили стягнути з відповідача на свою користь інфляційні втрати за період з 01 липня 2014 року по 28 лютого 2017 року в розмірі 4 199 грн 48 коп., три проценти річних - в розмірі 548 грн 52 коп., а також 10 тис. грн - на відшкодування моральної шкоди та 510 грн - завданих збитків.

Заочним рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 17 травня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що до правовідносин, які виникли між сторонами, не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільно-правову відповідальність за невиконання грошового зобов'язання (стаття 625 ЦК України). Також із характеру правовідносин, на які посилаються позивачі у справі, не випливає обов'язку відшкодування моральної шкоди. Витрати, понесені позивачами на оформлення у нотаріуса довіреностей на представництво їх інтересів у суді, не відносяться до збитків у розмінні статті 22 ЦК України.

Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 03 жовтня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 відхилено. Заочне рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 17 травня 2017 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване необґрунтованістю позиції суду першої інстанції про те, що між сторонами у цій справі виникли деліктні правовідносини. Однак висновки суду по суті вирішеного спору є правильними, оскільки правовідносини з приводу виконання рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 24 червня 2014 року в частині стягнення судових витрат врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», а тому до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов'язання (стаття 625 ЦК України).

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги.

У жовтні 2017 року представник ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - ОСОБА_5 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 17 травня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 03 жовтня 2017 року, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про відсутність підстав для застосування до спірних правовідносин статті 625 ЦК України, оскільки обов'язок відповідача сплатити позивачам грошові кошти виник з рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 24 червня 2014 року. У зв'язку з розглядом цієї справи позивачі понесли витрати з оплати послуг нотаріуса за посвідчення довіреностей з приводу представництва їх інтересів у суді, що в розумінні статті 22 ЦК України є збитками.

Рух справи в суді касаційної інстанції.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Ухвалою Верховного Суду від 21 лютого 2018 року відкрито касаційне провадження у цій справі, а ухвалою від 27 грудня 2018 року справу призначено до судового розгляду.

Позиція Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права (частина друга статті 389 ЦПК України).

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до статті 213 Цивільного процесуального кодексу Українивід 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваних судових рішень (далі - ЦПК України 2004 року), рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин (стаття 214 ЦПК України 2004 року).

Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення повністю не відповідають.

Судами встановлено, що рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 24 червня 2014 року, яке набрало законної сили 29 квітня 2015 року, у справі за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_7 до ОСОБА_4, ОСОБА_6, третя особа - Мелітопольська міська рада Запорізької області, про встановлення порядку користування земельною ділянкою та за зустрічним позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_7, ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом вселення первісний позов задоволено. Встановлено порядок користування сторонами земельною ділянкою, розташованою за адресою: АДРЕСА_1, за другим варіантом висновку судової земельно-технічної експертизи від 24 січня 2014 року, проведеної експертом Приватного підприємства «Монтажник» ОСОБА_8, та виділено в користування: ОСОБА_1 - земельну ділянку площею 500,5 кв. м, позначену на плані жовтим кольором, ОСОБА_2 - земельну ділянку площею 37,7 кв. м, позначену на плані оранжевим кольором, ОСОБА_7 - ділянку площею 34,7 кв. м, позначену на плані фіолетовим кольором, ОСОБА_6 - ділянку площею 17,4 кв. м, позначену на плані синім кольором, ОСОБА_4 - ділянку площею 923,2 кв. м, позначену на плані зеленим кольором, а земельну ділянку площею 1077,5 кв. м, позначену на плані червоним кольором, залишено в спільному користуванні сторін. Стягнуто солідарно з ОСОБА_4, ОСОБА_6 на користь ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_7 витрати у справі в сумі 4 603 грн 19 коп., з яких 1 458 грн 49 коп. - витрати на виконання копії кадастрового плану з прив'язками до існуючих споруд, 3 030 грн - витрати на проведення судової земельно-технічної експертизи, 114 грн 70 коп. - судовий збір. Зустрічний позов задоволено. Вселено ОСОБА_6 в житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1, та зобов'язано відповідачів не чинити позивачу перешкод у користуванні цим будинком. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_7, ОСОБА_4 на користь ОСОБА_6 судовий збір в сумі 114 грн 70 коп.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_6 помер.

Станом на 27 березня 2017 року у Мелітопольському міськрайонному відділі державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області перебуває виконавчий лист № 320/3103/13-ц, виданий 13 липня 2015 року Мелітопольським міськрайонним судом Запорізької області, про стягнення солідарно з ОСОБА_4, ОСОБА_6 на користь ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_7 судових витрат в розмірі 4 603 грн 19 коп.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.

Предметом позову в цій справі є, зокрема стягнення на підставі статті 625 ЦК України трьох процентів річних від простроченої суми боргу та інфляційних втрат, завданих позивачам внаслідок невиконання рішення суду.

Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно з частиною другою статті 509 ЦК України зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Частиною п'ятою статті 11 ЦК України передбачається виникнення цивільних прав та обов'язків з рішення суду. Таким чином, на підставі рішення суду можуть виникати зобов'язання, які залежно від змісту можуть бути грошовими або негрошовими.

За змістом статей 524, 533-535 та 625 ЦК України грошовим є зобов'язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов'язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов'язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов'язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов'язок боржника з такої сплати.

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов'язання незалежно від підстав його виникнення. Тобто приписи цієї статті поширюється на всі види грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема окремі види зобов'язань.

За змістом наведених норм закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Зазначене відповідає правовому висновку, викладеному в постанові Верховного Суду України від 06 липня 2016 року у справі № 6-1946цс15, в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18), в постановах Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 459/3560/15-ц, від 11 липня 2018 року у справі № 753/23612/15-ц, від 05 вересня 2018 року у справі № 461/479/16-ц, від 22 листопада 2018 року у справі № 761/43507/16-ц.

Однак суди попередніх інстанцій не звернули уваги на вищезазначені вимоги закону, не врахували, що на підставі судового рішення між сторонами виникло грошове зобов'язання у зв'язку зі стягненням грошових коштів, невиконання якого зумовлює застосування положень частини другої статті 625 ЦК України. Не застосувавши зазначені положення закону, суди дійшли помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позову в означеній частині.

Вирішуючи спір в частині позовних вимог про стягнення суми за порушення грошового зобов'язання, суди попередніх інстанцій не дослідили належним чином та не дали правової оцінки наданим сторонами доказам, зокрема розрахунку заборгованості за трьома процентами річних та індексом інфляції в сукупності та взаємозв'язку з іншими обставинами справи.

Тобто суди не дотрималися встановленого статтею 212 ЦПК України 2004 року принципу оцінки доказів, згідно з яким суд на підставі всебічного, повного й об'єктивного розгляду справи аналізує і оцінює докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, у взаємозв'язку, в єдності і протиріччі, і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення сторін.

В силу положень статті 400 ЦПК України щодо меж розгляду справи касаційним судом Верховний Суд позбавлений можливості ухвалити нове рішення в означеній частині, оскільки для його ухвалення необхідно встановлювати обставини, що не були встановлені в оскаржуваних судових рішеннях.

Відповідно до пункту 1 частини третьої, частини четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Враховуючи викладене, ухвалені у справі судові рішення судів попередніх інстанцій щодо вирішення позовних вимог про стягнення сум, передбачених статтею 625 ЦК України, слід скасувати з направленням справи в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції.

Грошовий вираз майнової шкоди є збитками. Відповідно до статті 22 ЦК України збитками є: 1) втрати, яких зазнала особа у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Отже, відшкодування збитків - це відновлення майнового стану учасника правовідносин за рахунок іншого суб'єкта - правопорушника. Щоб стягнути зазначені збитки, потерпіла особа має довести їх наявність і розмір.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині стягнення витрат з оплати послуг нотаріуса за посвідчення довіреностей, суди попередніх інстанцій дійшли правильного по суті висновку про те, що в розумінні статті 22 ЦК України такі витрати не є збитками, які спричиненні невиконанням судового рішення.

Тому не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги про те, що судами безпідставно не застосовано до спірних правовідносин положення вказаної статті.

Правильним є й висновок судів про відмову в задоволенні вимог про відшкодування моральної шкоди з огляду на те, що правовідносини з приводу невиконання рішення суду носять зобов'язальний характер і відшкодування моральної шкоди в такому випадку законом не передбачено.

Крім того, позивачі не надали доказів, які підтверджують факт заподіяння їм моральних страждань або втрат немайнового характеру.

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Оскаржувані судові рішення в означеній частині відповідають вимогам закону й підстави для їх скасування відсутні.

Враховуючи викладене, Верховний Суд дійшов висновку, заочне рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 17 травня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 03 жовтня 2017 року в частині вирішення позовних вимог про стягнення суми за порушення грошового зобов'язання необхідно скасувати з направленням справи в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції, а в решті оскаржувані судові рішення - залишити без змін.

Під час нового розгляду суду належить врахувати вищенаведене, дослідити та належним чином оцінити зібрані у справі докази, перевірити наданий позивачами розрахунок на предмет його обґрунтованості, встановити період, за який можливе стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат при невиконанні рішення суду, дати правову оцінку доводам і запереченням сторін та ухвалити законне і справедливе судове рішення відповідно до встановлених обставин і вимог закону.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - ОСОБА_5 задовольнити частково.

Заочне рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 17 травня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 03 жовтня 2017 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення суми за порушення грошового зобов'язання скасувати, справу в цій частині направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

В решті заочне рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 17 травня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 03 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук
Судді:С. О. Карпенко
В. О. Кузнєцов
С. О. Погрібний
О. В. Ступак