КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження: Доповідач - Ратнікова В.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа №357/12958/18

18 червня 2019 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Борисової О.В.

- Левенця Б.Б.

при секретарі - Куркіній І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами відповідача ОСОБА_1 та представника позивача ОСОБА_2 адвоката Матюшенкова Дмитра Вікторовича на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 27 лютого 2019 року, ухвалене під головуванням судді Ярмоли О.Я., у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 , яка також діє в інтересах малолітнього ОСОБА_3 , до ОСОБА_1 про стягнення шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, -

в с т а н о в и в:

01 листопада 2018 року ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього сина ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернулась до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовом до ОСОБА_1 про стягнення моральної шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки.

На обґрунтування позовних вимог зазначала, що 05.11.2015 року сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля марки "BMW 524", реєстраційний номер НОМЕР_1 під керуванням водія ОСОБА_1 , який, рухаючись в смузі для руху в бік м. Києва, допустив наїзд на пішохода ОСОБА_4 , який внаслідок вказаної дорожньо-транспортної пригоди помер.

У зв`язку із зазначеними подіями, 06.11.2015 року було порушене кримінальне провадження №000334, яке 28.04.2016 року було закрите у зв`язку з відсутністю в діянні ОСОБА_1 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України. Проте, 11.04.2018 року у справі № 357/3473Д8 Білоцерківський міськрайонний суд ухвалою скасував постанову про закриття кримінального провадження від 28.04.2016 року, а справу направив до Білоцерківського ВП ГУ НП в Київській області для продовження досудового розслідування. Наразі досудове розслідування триває.

У даному кримінальному провадженні вона є потерпілою, оскільки на момент смерті загиблого в дорожньо-транспортній пригоді ОСОБА_4 проживала з ним однією сім`єю та була вагітна від нього, а ІНФОРМАЦІЯ_1 у неї народився син.

Рішенням Володарського районного суду Київської області по справі № 364/389/17 було встановлено факт, що ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 є батьком малолітнього ОСОБА_3 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в смт. Володарка Київської області.

Отже, вона втратила чоловіка, а її малолітній син - батька.

У зв`язку із смертю ОСОБА_4 вона зазнала сильних моральних переживань та страждань в результаті пережитого стресу, який вона отримала після повідомлення про загибель її "цивільного чоловіка" з яким планувала укласти шлюб. Моральні та психологічні страждання спричинили погіршення її емоційного та психологічного стану, оскільки довгий час після загибелі ОСОБА_4 вона не могла пережити втрату коханої людини та батька її сина.

Ураховуючи те, що діями відповідача їй та дитині була спричинена моральна шкода, яку вона оцінює в 300 000 грн., просила суд стягнути цю суму з відповідача.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 27 лютого 2019 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 , яка також діє в інтересах малолітнього сина ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , в рахунок відшкодування моральної шкоди 92650 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 в дохід держави судовий збір в сумі 930 грн.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, 17 квітня 2019 року відповідач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 27 лютого 2019 року та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позову.

Апеляційну скаргу обґрунтовував тим, що рішення суду ухвалене без повного, всебічного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи, без належної оцінки доказів по справі та з порушенням норм процесуального і матеріального права. Зазначав, що судом не було досліджено матеріали досудового розслідування та не встановлено обставин і фактів, що мають істотне значення для правильного вирішення справи. Зокрема, ці матеріали підтверджують перебування ОСОБА_4 в стані алкогольного сп`яніння на момент дорожньо-транспортної пригоди, перебування загиблого на диспансерному обліку у лікаря психіатра у зв`язку з психічним захворюванням з діагнозом: «легка розумова відсталість» та неможливість ОСОБА_1 , з технічної точки зору, відвернути наїзд на пішохода. Зазначає, що груба необережність самого потерпілого сприяла виникненню дорожньо-транспортної пригоди та настанню відповідних тяжких наслідків. З урахуванням наведеного вважав, що суд мав зменшити розмір відшкодування або ж відмовити в позовних вимогах.

Зауважує, що його цивільно-правова відповідальність була застрахована і страхова сума за шкоду, заподіяну життю і здоров`ю становить 100 000 грн., тому покладення лише на нього обов`язку по відшкодування шкоди суперечить меті страхування цивільно-правової відповідальності. Вважає, що позов мав пред`являтися до страхової компанії, або страховик мав бути залучений до участі у справі в якості співвідповідача.

Крім того, не погоджується з висновком суду про доведеність моральних страждань позивачів, оскільки жодного доказу на підтвердження вказаних обставин позивачкою надано не було.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції від 27 лютого 2019 року, 22 квітня 2019 року представник позивача ОСОБА_2 адвокат Матюшенков Дмитро Вікторович надіслав апеляційну скаргу, в якій просив рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 27 лютого 2019 року змінити та стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 300 000 грн. у відшкодування моральної шкоди.

Апеляційну скаргу обґрунтовував тим, що рішення суду в частині розміру стягнутої моральної шкоди є несправедливим. Виходячи з обсягу та характеру моральних, психологічних страждань справедливим є розмір моральної шкоди в сумі 300 000 грн.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , представник позивача просить залишити вказану скаргу без задоволення, посилаючись на безпідставність доводів апеляційної скарги про те, що суд неповно з`ясував дійсні обставини справи, не витребував матеріали досудового розслідування у кримінальній справі стосовно ОСОБА_1 , оскільки відповідач та його представник не були позбавлені права ознайомитись із матеріалами зазначеного кримінального провадження та надати суду відповідні письмові докази. Посилається також на порушення відповідачем правил дорожнього руху, що стали наслідком смерті пішохода ОСОБА_4 , зокрема, відповідач рухався по лівій частині дороги за відсутності інших транспортних засобів та за темної пори доби, не обрав безпечну швидкість руху, внаслідок чого не зміг зупинити автомобіль і здійснив наїзд на пішохода.

Відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_2 подано не було.

У судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Лютий Олег Віталійович повністю підтримав доводи своєї апеляційної скарги та просив її задовольнити. Також просив залишити без задоволення апеляційну скаргу представника позивачки.

ОСОБА_2 та її представник адвокат Матюшенков Дмитро Вікторович підтримали доводи своєї апеляційної скарги та просили її задовольнити. Апеляційну скаргу відповідача просили залишити без задоволення.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., пояснення учасників справи, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_2 не підлягає задоволенню, а апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 05.11.2015 року, приблизно о 21 годині на 73 км. плюс 500 м. автодороги сполученням Київ-Одеса, що на території Білоцерківського району Київської області сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля марки "BMW 524", реєстраційний номер НОМЕР_1 під керуванням водія ОСОБА_1 , який, рухаючись в смузі для руху в бік м. Києва, допустив наїзд на ОСОБА_4 , який перетинав проїзну частину дороги. Внаслідок вказаної ДТП ОСОБА_4 отримав тілесні ушкодження від яких загинув на місці події.

У зв`язку з вказаними подіями було порушено кримінальне провадження №000334, яке 28.04.2016 року було закрите, у зв`язку із відсутністю в діянні ОСОБА_1 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України. (а.с.35-36)

Ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області скасовано постанову про закриття кримінального провадження від 28.04.2016 року, а справу направлено до Білоцерківського ВП ГУ НП в Київській області для продовження досудового розслідування.

На даний час у кримінальному провадженні №0000334 від 06.11.2015 року проводиться досудове розслідування.

ОСОБА_2 в зазначеному кримінальному провадженні визнана потерпілою.

Рішенням Володарського районного суду Київської області від 19.06.2017 року у справі № 364/389/17 встановлено факт, що ОСОБА_4 , уродженець с. Хильки Корсунь-Шевченківського району Черкаської області, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 є батьком неповнолітнього ОСОБА_3 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в смт. Володарка Київської області (а.с.15)

Сторонами не заперечується, що після дорожньо-транспортної пригоди відповідач, знаючи про одну родичку загиблого - його бабусю і опікуна, відшкодував їй кошти в сумі 20 000 грн., та остання претензій до відповідача не має. (а.с.37)

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_2 посилалася на те, що у зв`язку із смертю ОСОБА_4 вона зазнала сильних моральних переживань та страждань в результаті пережитого стресу й довгий час після загибелі цивільного чоловіка не могла пережити втрату коханої людини та батька її сина. Вважала, що діями відповідача їй та дитині була спричинена моральна шкода, яку вона оцінила в 300 000 грн.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції врахував часткове добровільне відшкодування родичам ОСОБА_4 матеріальної і моральної шкоди в сумі 20 000 грн., а також надані відповідачем письмові докази, що характеризують особу потерпілого та дійшов висновку, що за рахунок відповідача підлягає відшкодуванню позивачці, яка також, діє в інтересах малолітньої дитини, моральна шкода, завдана внаслідок моральних страждань через смерть ОСОБА_4 , в розмірі 50 прожиткових мінімумів встановлених на час розгляду даної справи, що становить 92 650 грн.

З таким висновком суду першої інстанції колегія суддів в повній мірі погодитись не може, виходячи з наступного.

Згідно частини другої статті 1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.

ОСОБА_2 , діючи в своїх інтересах та в інтересах малолітнього сина ОСОБА_3 , посилаючись на те, що внаслідок дорожньо-транспортної пригоди вона втратила чоловіка, а малолітній ОСОБА_3 - батька, просила суд стягнути з ОСОБА_1 на її користь 300 000 грн. у відшкодування моральної шкоди.

Оскаржуваним рішенням стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 , яка діє в свої інтересах та в інтересах малолітнього сина ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , в рахунок відшкодування моральної шкоди 92 650,00 грн.

При цьому судом першої інстанції не звернуто уваги на приписи частини другої статті 1168 ЦК України, якою визначено, що моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.

З досліджених судом доказів достовірно встановлено, що позивачка ОСОБА_2 не перебувала в зареєстрованому шлюбі з загиблим ОСОБА_4 та рішення суду про встановлення факту їх проживання однією сім`єю без шлюбу в матеріалах справи відсутнє, а тому, відповідно до вимог закону, в даному випадку право на відшкодування моральної шкоди має лише малолітня дитина ОСОБА_4 - син ОСОБА_3 в інтересах якого діє його мати ОСОБА_2 .

За правилами ч.4 ст.367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

З урахуванням встановлених обставин справи, досліджених доказів та вимог ст. 1168 ЦК України, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в частині стягнення моральної шкоди з відповідача ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову в позові в цій частині.

Щодо визначення розміру моральної шкоди, яка підлягає стягненню з відповідача ОСОБА_1 на користь малолітнього ОСОБА_3 в інтересах якого діє ОСОБА_2 колегія суддів зазначає та враховує наступне.

Відповідно до частин першої та другої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Згідно з частиною третьої цієї статті моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Згідно роз`яснень п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 '' Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди '', розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 1187 ЦК України, джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

У частині третій статті 1193 ЦК України визначено, що якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом.

У пункті 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» № 6 від 27 березня 1992 року, шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну

юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини. При заподіянні шкоди джерелом підвищеної небезпеки на його володільця не може бути покладено обов`язок по її відшкодуванню, якщо вона виникла внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого, а у випадках, передбачених спеціальним законом, - тільки умислу потерпілого. Якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого, коли іншого не встановлено законом, розмір належного з володільця джерела підвищеної небезпеки відшкодування має бути зменшений або у відшкодуванні шкоди має бути відмовлено.

Правила про зменшення розміру відшкодування або відмову у відшкодуванні шкоди з урахуванням ступеня вини потерпілого застосовуються і в інших випадках заподіяння шкоди майну, а також особі громадянина, однак у кожному разі підставою до цього може бути груба необережність потерпілого (знаходження в нетверезому стані, нехтування правилами безпеки руху і т.п.), а не проста необачність.

Питання про те, чи є допущена потерпілим необережність грубою (частина друга статті 1193 ЦК України), у кожному конкретному випадку має вирішуватись з урахуванням фактичних обставин справи (характеру дії, обставин завдання шкоди, індивідуальних особливостей потерпілого, його стан, тощо).

Отже груба необережність потерпілого має бути доведена належними, допустимими та достатніми доказами особою, яка посилається на наявність зазначених обставин.

Частинами 1-4 ст. 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

У відповідності до частин 1-3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

У силу ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

У відповідності до ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст.89 ЦПК України).

Згідно висновку експерта №525 за наслідками судово-медичної експертизи трупа ОСОБА_4 , яка розпочата 07 листопада 2015 року та закінчена 26 листопада 2015 року в Білоцерківському районному відділенні Київського обласного бюро судово-медичної експертизи, алкогольна інтоксикація: концентрація етилового спирту в крові - 2,65%, у сечі - 3,36%, що може відповідати сильному алкогольному сп`янінню.

З висновку експерта Київського обласного науково-дослідного еспертно-криміналістичного центру МВС України від 15.02.2016 року №8-02/1244, проведеного в рамках кримінального провадження №0000334 вбачається, що обрана водієм автомобіля БМВ 524, номерний знак НОМЕР_1 ОСОБА_1 швидкість руху не перевищувала меж допустимої швидкості по умовах видимості елементів дороги в напрямку руху. В заданій дорожній ситуації, з технічної точки зору, водій ОСОБА_1 не мав технічної можливості попередити наїзд на пішохода шляхом своєчасного застосування екстреного гальмування в заданий момент виникнення небезпеки руху. Проведеними дослідженнями встановлено, що водій знаходився в такій дорожній обстановці, що при своєчасному виконанні технічних вимог п.12.3 Правил дорожнього руху України він не мав технічної можливості відвернути наїзд на пішохода.

Визначаючи розмір моральної шкоди, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки в сумі 92 650 грн., суд першої інстанції враховував виключно часткове добровільне відшкодуванням відповідачем шкоди родичам загиблого в сумі 20 000 грн. та докази, які характеризують особу відповідача.

При цьому, судом першої інстанції не надано оцінки доводам відзиву на позовну заяву та зазначеним вище обставинам, які свідчать про наявність грубої необережності в діях загиблого ОСОБА_4 , не застосовані приписи статті 1193 ЦК України, які підлягали застосуванню в даному випадку, а тому доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 в цій частині колегія суддів визнає обґрунтованими.

З досліджених доказів достовірно встановлено, що настанню дорожньо-транспортної пригоди та виникненню шкоди сприяла груба необережність потерпілої особиОСОБА_4 , оскільки він, перебуваючи у стані сильного алкогольного сп`яніння, перетинав проїзну частину дороги в темний час доби у невстановленому місці. У свою чергу водій ОСОБА_1 , рухаючись на автомобілі БМВ 524, номерний знак НОМЕР_1 , не перевищував меж допустимої швидкості по умовам видимості елементів дороги в напрямку руху та не мав технічної можливості відвернути наїзд на пішохода.

Суд першої інстанції вказаних обставин справи, досліджених доказів та вимог матеріального права не врахував та прийшов до помилкового висновку про те, що розмір моральної шкоди, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки та її малолітнього сина має становити суму 92 650,00 грн. Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про неправильність таких висновків суду є обґрунтованими.

За наведених обставин, колегія суддів вважає, що з урахуванням вимог ст. ст. 1168, 1193 ЦК України, принципів розумності та справедливості розмір моральної шкоди, що підлягає стягненню з відповідача на користь малолітнього ОСОБА_3 в інтересах якого діє ОСОБА_2 відповідає сумі 30 000,00 гривень.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що судом не було досліджено обставину перебування загиблого на диспансерному обліку у лікаря психіатра у зв`язку з психічним захворюванням з діагнозом: «легка розумова відсталість», колегія суддів відхиляє, оскільки вони не мають значення при вирішенні питання про розмір відшкодування, так як зменшення розміру відшкодування чи відмова в такому відшкодуванні можлива в разі наявності грубої необережності з боку загиблого, тоді як наявність психічного захворювання не є проявом форми грубої необережності.

Колегія суддів визнає безпідставними доводи апеляційної скарги відповідача щодо необґрунтованості висновку суду першої інстанції про доведеність моральних страждань, оскільки сам факт втрати життя, як найвищої соціальної цінності, свідчить про безумовне спричинення моральної шкоди членам сім`ї загиблої особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки і володілець джерела підвищеної небезпеки, в силу закону, зобов`язаний відшкодувати завдану шкоду.

Крім того, в судовому засіданні суд першої інстанції 27.02.2019 року представник відповідача ОСОБА_6 зазначив, що сторона відповідача частково визнає позовні вимоги на суму 20000-30000 грн., що свідчить про визнання підстав для відшкодування моральної шкоди.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про те, що справедливим є розмір моральної шкоди в 300 000 грн. не спростовують зазначених вище висновків суду апеляційної інстанції, оскільки колегією суддів при визначенні розміру моральної шкоди враховано спричинення душевних страждань триваючого характеру, пов`язаних зі смертю батька дитини, однак при цьому судом враховується й ступінь вини потерпілого, оскільки дорожньо-транспортна пригода сталася, у тому числі, й за необережності потерпілого, який, будучи у стані алкогольного сп`яніння, переходив дорогу в нічний час доби у невстановленому для цього місці та водій ОСОБА_1 не мав технічної можливості відвернути наїзд на вказаного пішохода.

Також колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги відповідача про те, що його цивільно-правова відповідальність була застрахована і страхова сума за шкоду, заподіяну життю і здоров`ю становить 100000 грн., а тому покладення лише на нього обов`язку по відшкодуванню шкоди суперечить меті страхування цивільно-правової відповідальності, виходячи з наступного.

У відзиві на позовну заяву відповідач посилався на те, що його цивільно-правова відповідальність була застрахована, проте відповідного доказу - полісу, суду першої інстанції не надав.

У силу ч.3 ст.367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Апеляційна скарга не містить посилань на об`єктивні причини, з яких даний поліс №АІ/5541632 від 25.03.2015 року не було надано відповідачем до суду першої інстанції.

У свою чергу, до апеляційної скарги відповідачем додано ксерокопію полісу ПАТ «Страхова компанія «СКАЙД» №АІ/5541632 від 25.03.2015 року, строком дії до 24 березня 2016 року, з якого вбачається, що страхувальником був ОСОБА_5 , забезпечений транспортний засіб - BMW 524", реєстраційний номер НОМЕР_1 .

Проте вказану ксерокопію полісу колегія суддів не приймає в якості доказу у справі з огляду на приписи ч.3 ст.367 ЦПК України.

Крім того, підстави виникнення у страховика обов`язку зі здійснення страхового відшкодування та порядок його виплати передбачені Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Доказів на підтвердження того, що вказана подія кваліфікована страховиком як страховий випадок, а також притягнення відповідача до адміністративної чи кримінальної відповідальності, що вказувало б, у свою чергу, на наявність передумов для настання цивільно-правової відповідальності відповідно до Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», матеріали справи не містять.

Наведене узгоджується з правовою позицією, викладеною в постанові Верховного Суду від 06 лютого 2019 року по справі № 569/9802/15-ц.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що моральна шкода підлягає стягненню саме з відповідача, разом з тим вважає, що розмір моральної шкоди, який відповідатиме засадам розумності та справедливості становить 30 000 грн.

Згідно ч.ч.1,2,4 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Враховуючи зазначене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 є частково обґрунтованими, рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 27 лютого 2019 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 моральної шкоди підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового судового рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди. Рішення суду в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 , моральної шкоди необхідно змінити, зменшивши розмір моральної шкоди з 92650,00 грн. до 30000,00 грн.

Також згідно ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З урахуванням того, що судовим рішення апеляційного суду рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 27 лютого 2019 року в частині скасовано та відмовлено в позові, в частині змінено, зменшено суму моральної шкоди, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки з 92 650,00 грн. до 30 000, 00 грн., зменшенню також підлягає сума судового збору стягнутого з ОСОБА_1 в дохід держави з 930 грн. до 300 грн.

Враховуючи часткове задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 на 67,6 %, при подачі якої відповідачем було сплачено 1395 грн. судового збору, та що позивачка звільнена від сплати судового збору в даній справі, колегія суддів вважає, що з Державного бюджету України слід стягнути на користь ОСОБА_1 943,02 грн. судового збору.

Також, у відповідності до ч.1 ст. 138 ЦПК України, з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягають стягненню витрати, пов`язані з явкою до апеляційного суду в сумі 470 грн., докази понесення яких надано стороною позивача.

Керуючись ст.ст. 23,1167,1168,1187,1193 ЦК України, ст.ст. 138,141,367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_2 адвоката Матюшенкова Дмитра Вікторовича залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 27 лютого 2019 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 моральної шкоди скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди.

Рішення суду в частині стягнення з ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) на користь малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 , моральної шкоди змінити, зменшивши розмір моральної шкоди з 92650,00 грн. до 30000,00 грн.

Рішення суду в частині стягнення з ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) судового збору в дохід держави змінити, зменшивши суму судового збору з 930 грн. до 300 грн.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) 943,02 грн. судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги.

Стягнути з ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_3 ) 470 грн. витрат, пов`язаних з явкою сторони до суду.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини постанови, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 19 червня 2019 року.

Головуючий: Судді: