Провадження № 2/0158/40/19
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
15 лютого 2019 року м. Ківерці
Ківерцівський районний суд Волинської області
в складі головуючого судді - Корецької В.В.
за участю секретаря - Процик Л.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження в залі суду в місті Ківерці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів, -
В С Т А Н О В И В :
ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про стягнення коштів.
Підставою для звернення до суду було фактичне не повернення відповідачем боргових коштів, відповідно до розписок від 18.05.2009 року, згідно якого ОСОБА_1 передала відповідачу позику у розмірі 3000 доларів США, яку останній зобовязувався повернути у строк до 30.05.2009 року, а також 7000 доларів США, яку останній зобовязувався повернути у строк до 01.06.2010 року.
З метою примусового виконання рішення першим відділом ДВС Луцького МУЮ відкрито виконавче провадження №50427583, в рамках якого стягнення не відбувалося у звязку із відсутністю у боржника коштів та майна на котре можливо звернути стягнення.
Ухвалою Ківерцівського районного суду Волинської області від 19.11.2018 року по даній справі відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення (виклику) сторін по справі.
На підставі ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь - якої зі сторін про інше.
25.01.2019 року від відповідача ОСОБА_2 до суду надійшов відзив на позовну заяву відповідно до якого зазначає, що борг був у іноземній валюті, що стверджується рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 16.10.2014 року, яке набрало законної сили, а тому стягнення інфляційних витрат та 3% річних задоволенню не підлягають, просить відмовити у задоволенні позову.
Проаналізувавши та дослідивши матеріали справи, зясувавши дійсні обставини справи в їх сукупності, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному і обєктивному розгляді справи, зібрані по справі докази, керуючись законом, суд дійшов до наступного висновку.
Відповідно до положень ст. ст. 55, 124 Конституції України та ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
За змістом ст. 12 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно із ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданими учасниками справи.
Відповідно до вимог ст. 19 ЦПК України, суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин.
Судом встановлено, що 18.05.2009 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики, за умовами якої останній отримав позику в розмірі 3000 доларів США, яку зобовязано повернути у строк до 30.05.2009 року. Також, 18.05.2009 року між тими ж сторонами укладено договір позики, за умовами якого ОСОБА_1 надала ОСОБА_2 позику у сумі 7000 доларів США, яку останній зобовязався повернути до 01.06.2010 року.
Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 16.10.2014 року ухвалено рішення, згідно якого з відповідача ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 вирішено стягнуто борг у розмірі 91414,98 грн., який складається з основного боргу з урахуванням інфляцій 88308,49 грн. та 3% річних 3106,49 грн. /а.с.6-8/.

У судовому засіданні встановлено, що станом на 27.08.2018 року залишок боргу ОСОБА_2 перед ОСОБА_1 становить 60449 грн., що підтверджується виписками з рахунку ОСОБА_1 в АТ КБ «ПриватБанк» /а.с.9-16/.

Стаття 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Таким чином, відповідач по справі зобовязаний був повернути грошові кошти в терміни передбачені за домовленістю сторін.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора, зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

З наданого позивачем розрахунку 3% річних вбачається, що їх загальний розмір від 21.11.2014 року до 28.08.2018 року становить 8552,57 грн. Даний розрахунок, наданий позивачем є вірним, а тому сума підлягає стягненню з відповідача в користь позивача.

Щодо стягнення інфляційний витрат суд приходить до наступного.

У правовій позиції, яка висловлена Верховним Судом України під час розгляду справи та ухвалення постанови Верховного Суду України від 27.01.2016 року у справі № 6-771цс15 зазначено наступне.

Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора, зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом статті 1 Закону України від 3 липня 1991 року № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.

Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає.

Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобовязання, визначеного у гривнях.

Тобто, офіційній індекс інфляції - це знецінення зниження купівельної спроможності грошової одиниці України - гривні, а не іноземної валюти, тому долар США у борговому зобовязанні індексації не підлягає.

З врахуванням наведеного, суд приходить до висновку про відсутність підстав для нарахування та стягнення інфляційних коштів, оскільки за договором позики кошти визначалися у валюті доларах США.

Як наслідок вимога позивача про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 67490, 91 грн. втрат від інфляції задоволенню не підлягає.

З врахуванням наведеного суд приходить до висновку, що позовні вимоги слід задовольнити частково, стягнувши із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 3% річних в розмірі 8552,57 грн., в іншій частині відмовити.

Згідно ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч.1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

З 1 січня 2018 року (на момент звернення до суду) встановлений прожитковий мінімум на одну працездатну особу в розмірі 1762 грн., згідно з абзацом 4 статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік».

Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону, за подання до суду позовної заяви майнового характеру фізичною особою, справляється судовий збір в розмірі 1 відсотку ціни позову, але не менше 0,4 прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

З квитанцій № 0.0..1 від 31.08.2018 року вбачається, що позивачем ОСОБА_1 сплачено 761,00 грн. судового збору.

В той же час, суд враховує, що позивач ставив вимогу про стягнення в його користь 76014 грн. (ціна позову), а тому змушений був сплатити судовий збір в розмірі 1% від даної суми при зверненні в суд із позовом, (вимога майнового характеру).

Так як суд прийшов до висновку про часткову обґрунтованість позовних вимог, а саме про задоволення позовних вимог на загальну суму 8552 грн. 57 коп., з відповідача в користь позивача пропорційно розміру задоволених позовних вимог підлягає стягненню 704 грн. 80 коп. судового збору, що становить 0,4 прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Керуючись ст. ст. 23, 141, ч. 2 ст. 247, ст. 258, 259, 264, 265, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

У Х В А Л И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_1) на користь ОСОБА_1 3% річних в розмірі 8552 (вісім тисяч пятсот пятдесят два) 57 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_1) на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір в розмірі 704 (сімсот чотири) грн. 80 коп.

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до п. 15.5 розділу 15 XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України рішення суду може бути оскаржено до Волинського апеляційного суду через Ківерцівський районний суд Волинської області шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

На виконання п. 4 ч. 5 ст. 265 ЦПК України суд зазначає повне найменування сторін та інших учасників справи:

Позивач ОСОБА_1, жителька м. Одеса, 2-й Артилерійський провулок, 3/51.

Відповідач ОСОБА_2, ІПН: НОМЕР_1, житель ІНФОРМАЦІЯ_1.

Суддя Ківерцівського районного суду В.В. Корецька