Справа № 463/5231/16-ц
Провадження № 2/463/127/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 лютого 2019 року Личаківський районний суд м. Львова в складі:

головуючого судді: Стрепка Н.Л.,

з участю секретаря судового засідання: Коник О.Б.,

представника позивача: ОСОБА_1,

відповідача: ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в залі суду в м. Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, третя особа: приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Гулієв Анатолій Агаджанович про визнання договору дарування недійсним і скасування державної реєстрації, -

встановив:

11 листопада 2016 року позивач звернулася до суду з позовом про визнання недійсним договору дарування квартири від 29 травня 2015 року, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_2, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Гулієвим А.А.; скасування державної реєстрації у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно права власності ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1.

Позовні вимоги мотивує тим, що під час укладення оскаржуваного договору неправильно сприйняла фактичні обставини правочину, оскільки мала на меті укласти договір довічного утримання, а не договір дарування. Зазначає, що договір дарування укладений внаслідок помилки, посилається на те, що є особою похилого віку, інвалідом 2 групи, потребує постійного догляду, проживає одна, родичі відсутні, предмет договору є єдиним житлом позивача, жодного наміру передати квартиру у власність не мала. Як на підставу позову посилається на положення ст.ст. 203, 229 ЦК України.

Автоматизованою системою документообігу суду 11 листопада 2016 року для розгляду такої визначено суддю Головатого Р.Я.

Ухвалою суду від 14 листопада 2016 року відкрито провадження у даній справі.

24 листопада 2016 року ухвалою суду вжито заходи забезпечення позову та накладено арешт на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 29,3 кв.м, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 1.

3 серпня 2018 року здійснено повторний автоматизований розподіл даної судової справи у зв'язку з закінченням терміну повноважень судді Головатого Р.Я.

Автоматизованою системою документообігу суду для розгляду такої визначено суддю Лакомську Ж.І.

Ухвалою суду від 18 вересня 2017 року справу прийнято до провадження суддею Лакомською Ж.І.

7 лютого 2018 року відповідачем подано відзив на позов, яким в задоволенні такого просив відмовити, оскільки договір було укладено в нотаріальній формі та договором не передбачалось покладення будь-яких обов'язків на відповідача. Договір був підписаний сторонами, дієздатність яких була перевірена, а також такий був прочитаний нотаріусом позивачу та роз'яснено його зміст та наслідки укладення. Зазначає, що ОСОБА_4 була обізнана, що підписує саме договір дарування, а не довічного утримання, так між нею та ОСОБА_6 був укладений договір довічного утримання, який було розірвано рішенням Апеляційного суду Львівської області від 30 жовтня 2012 року. Крім того, ОСОБА_4 також оскаржувала в судовому порядку договір купівлі-продажу спірної квартири та рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 31 березня 2015 року позов було задоволено, вказаний договір визнано недійсним.

Позивач сама запропонувала укласти договір дарування. Крім того, нею 16 липня 2014 року було складено заповіт на ім'я відповідача, що свідчить про намір передати належну їй квартиру. Після набуття права власності на квартиру, відповідач здійснив ремонтні роботи, ввіз в подаровану квартиру меблі, зокрема холодильник, тумбочки, диван.

7 лютого 2018 року третьою особою приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Гулієвим А.А. подано заперечення на позов, яким в задоволенні такого просив відмовити, оскільки під час посвідчення оскаржуваного договору ним виконано вимоги ст. 44 Закону України «Про нотаріат», було роз'яснено позивачу правову природу договору дарування, зокрема перехід права власності на квартиру та його безоплатність. Крім того, роз'яснив можливість укладення інших договорів, в тому числі договору довічного утримання, купівлі-продажу, міни чи іншого. Однак позивач прийняла рішення укладення договору дарування. Обставиною, яка спростовує доводи позивача є те, що вона не вперше звертається до суду, оскільки квартира, яка була предметом договору належала позивачу на підставі рішення Апеляційного суду Львівської області від 30 жовтня 2012 року, яким було розірвано договір довічного утримання. Окрім того, позивачем було подано заяву про усвідомлення наслідків укладення спірного договору.

Ухвалою суду від 7 лютого 2018 року закрито підготовче провадження у справі, а справу призначено до судового розгляду.

1 червня 2018 року здійснено повторний автоматизований розподіл даної судової справи у зв'язку з неможливістю судді Лакомської Ж.І. брати участь у розгляді справи.

У відповідності до вимог ч. 3 ст. 14 ЦПК України автоматизованою системою документообігу суду визначено суддю Стрепка Н.Л. для розгляду вказаної справи.

Ухвалою суду від 7 червня 2018 справу прийнято до провадження суддею Стрепком Н.Л., призначено таку в підготовче судове засідання.

3 серпня 2018 року представником відповідача адвокатом ОСОБА_3 подано відзив на позов, яким в задоволені такого просила відмовити з підстав викладених у відзиві відповідача від 7 лютого 2018 року.

6 серпня 2018 року представник відповідача ОСОБА_3 подала клопотання про витребування з архіву Личаківського районного суду м. Львова цивільних справ № 2/1312/207/12 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_7 про розірвання договору довічного утримання та визнання права власності на квартиру та № 2/463/240/15 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_8, ОСОБА_9, третіх осіб приватних нотаріусів Львівського міського нотаріального округу Сагайдак О.П., Галанюк Н.Я., реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції про визнання недійсною довіреності, договору купівлі-продажу та скасування державної реєстрації права власності.

Крім того, 4 жовтня 2018 року представником відповідача ОСОБА_3 заявлено клопотання про допит свідків ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14

11 жовтня 2018 року третьою особою приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Гулієвим А.А. подано відзив на позов, яким в задоволенні такого просив відмовити з підстав зазначених в поданому запереченні 7 лютого 2018 року.

Ухвалою суду 12 жовтня 2018 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду; вирішено витребувати з архіву Личаківського районного суду м. Львова для огляду цивільну справу № 2/1312/207/12 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_7 про розірвання договору довічного утримання та визнання права власності на квартиру та цивільну справу № 2/463/240/15 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_8, ОСОБА_9, третіх осіб приватних нотаріусів Львівського міського нотаріального округу Сагайдак О. П., Галанюк Н. Я., реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції про визнання недійсною довіреності, договору купівлі-продажу та скасування державної реєстрації права власності; вирішено питання про допит свідків.

В судовому засіданні позивач позов підтримала та пояснила, що не мала наміру укладати договір дарування, а крім того, склала на відповідача заповіт. Відповідач зобов'язувався утримувати її до смерті. Крім того, вказала, що відповідач зробив ремонт у ванній кімнаті та санвузлі, які є спареними, на кухні та коридорі. Зазначила, що в нотаріуса договору дарування не підписувала та відділ соціального захисту про договір не повідомляла.

Представник позивача ОСОБА_1 в судовому засіданні позов підтримав в повному обсязі з наведених у ньому підстав. Додатково пояснив, що позивач є особою похилого віку, одинокою, потребує догляду. Проживає і надалі у спірній квартирі та не була зняти з місця реєстрації у ній. Вказав, що відповідач брав участь в попередніх судових спорах за позовами ОСОБА_4, для чого було укладено заповіт на його ім'я, поніс матеріальні витрати щодо відшкодування витрат на правову допомогу в справі про оскарження договору купівлі-продажу квартири. Мав в подальшому утримувати позивача та будь-яких дій по виселенню позивача зі спірної квартири не вчиняв. Вважає, що передбачалось оплатне укладення договору, а тому при укладенні договору дарування відбулась помилка.

В судовому засіданні відповідач та його представник ОСОБА_3 позов заперечили з підстав, наведених у відзивах на позов. Просили відмовити у задоволенні позову обґрунтовуючи це тим, що позивач є добре обізнаною людиною у сфері укладення договорів довічного утримання, доручення, купівлі-продажу та в подальшому їх оскарженню в судовому порядку. Покликалися на укладені позивачем 6 грудня 2007 року договір довічного утримання та 18 квітня 2013 року договору купівлі-продажу квартири, які в подальшому за рішеннями суду було розірвано та визнано недійсним відповідно. Додатково зазначили, що 16 липня 2014 року позивачем складено на ім'я відповідача заповіт, що свідчить про її намір передати відповідачу у власність квартиру. В період 2014-2016 років відповідач зробив ремонт у вказаній квартирі, завіз частково меблі, здійснював оплату за комунальні послуги. З огляду на це вважають, що позивач, укладаючи 29 травня 2015 році договір дарування квартири усвідомлювала, що вона укладає саме договір дарування, що він є безоплатний та не тягне для відповідача, як обдарованого, ніяких зобов'язань щодо догляду за позивачем. Просили в задоволені позову відмовити.

Третья особа - приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Гулієв А.А. в судовому засіданні проти позову заперечив, надав пояснення аналогічні викладеним у запереченні та відзиві на позов, просив у задоволенні позову відмовити. Крім того, пояснив, що позивачем подано заяву, якою підтверджено факт роз'яснення їй ст. 717 ЦК України щодо безоплатної передачі квартири у власність відповідача, який перед позивачем немає будь-яких зобов'язань.

Заслухавши пояснення учасників процесу, перевіривши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані у справі докази, оглянувши матеріали цивільних справ № 2/1312/207/12 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_7 про розірвання договору довічного утримання та визнання права власності на квартиру та № 463/5127/14ц за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_8, ОСОБА_9, третіх осіб приватних нотаріусів Львівського міського нотаріального округу Сагайдак О.П., Галанюк Н.Я., реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції про визнання недійсною довіреності, договору купівлі-продажу та скасування державної реєстрації права власності, вирішуючи спір в межах заявлених позовних вимог, суд приходить до наступного.

Рішенням колегії суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області від 30 квітня 2012 року в справі № 2/1312/207/12 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_6 про розірвання договору довічного утримання позов ОСОБА_4 задоволено, розірвано договір довічного утримання укладений 16 грудня 2007 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 , що посвідчений державним нотаріусом четвертої Львівської державної нотаріальної контори ОСОБА_15 та визнано за ОСОБА_4 право власності на квартиру АДРЕСА_1.

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 31 березня 2015 року в справі № 463/5127/14-ц за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_8, ОСОБА_9, третіх осіб приватних нотаріусів Львівського міського нотаріального округу Сагайдак Оксани Павлівни, Галанюк Наталії Ярославівни, реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції про визнання недійсною довіреності, договору купівлі-продажу та скасування державної реєстрації прав власності позов ОСОБА_4 задоволено, визнано недійсною довіреність від 18 березня 2013 року видану ОСОБА_4 на ОСОБА_8, посвідчену приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Сагайдак О. П., визнано недійсним договір купівлі-продажу № 232 від 18 квітня 2013 року укладений між ОСОБА_8 та ОСОБА_9, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Галанюк Н. Я. та скасовано державну реєстрацію права власності ОСОБА_9 на квартиру АДРЕСА_1, поновивши державну реєстрацію права власності ОСОБА_4 на вказану квартиру.

29 травня 2015 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 укладено договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Гулієвим А. А., реєстраційний номер 253, згідно з яким ОСОБА_4 передала безоплатно у власність ОСОБА_2 належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_1. Право власності відповідача на вказану квартиру було зареєстровано, що стверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна № 72746846 від 10 листопада 2016 року.

Право власності ОСОБА_4 на квартиру АДРЕСА_1 на момент укладення оспорюваного договору дарування 29 травня 2015 року підтверджувалось витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 37809326 від 20 травня 2015 року.

У заяві ОСОБА_4 від 29 травня 2015 року зазначено: «я, ОСОБА_4, повідомляю про те, що мені нотаріусом роз'яснено зміст ст. 717 Цивільного кодексу України про те, що за договором дарування квартири я, як дарувальник, передаю другій стороні - обдарованому ОСОБА_2 безоплатно у власність належну мені квартиру АДРЕСА_1, та розумію, що ОСОБА_2 не має щодо мене ніяких зобов'язань та майнових обов'язків, передбачених законодавством України у зв'язку з даруванням мною вищезгаданого нерухомого майна».

Згідно з посвідченням НОМЕР_3 від 27 жовтня 1999 року, ОСОБА_4 є інвалідом 2 (другої) групи з 1 вересня 1999 року пожиттєво.

З довідок ЛКП «№ 504» № 1438 від 4 серпня 2014 року, № 1433 від 27 травня 2015 року та № 3685 від 7 жовтня 2016 року вбачається, що позивач до моменту укладення спірного договору, на час укладення договору та після його укладення була зареєстрована у спірній квартирі.

З листа Львівського міського територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) від 29 грудня 2018 року № 1548 та договору про соціальне обслуговування (надання соціальних послуг) відділенням соціальної допомоги вдома одинокого (проживаючого самотньо) громадянина з четвертою групою рухомої активності вбачається, що позивачу в період часу з 7 грудня 2012 року по 22 лютого 2017 року надавались соціальні послуги.

Свідки ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14 в судовому засіданні повідомили, що ОСОБА_4 їм казала, що подарувала квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_2, в якій останній зробив частково ремонт.

Допитаний в судовому засіданні позивач ОСОБА_2 в якості свідка пояснив, що отримав в дар від позивача квартиру АДРЕСА_1, однак ніяких зобов'язань перед нею щодо надання їй допомоги по утриманню не має.

Свідок ОСОБА_19 в судовому засіданні повідомила, що є сусідкою ОСОБА_4, яка їй повідомила, що хотіла подарувати квартиру. ОСОБА_2 до укладення договору допомагав ОСОБА_4, після укладення - вже менше.

Згідно із частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

З роз'яснень, викладених у пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», убачається, що відповідно до статей 229 - 233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Вказана правова позиція відображена у постановах Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року в справі № 6-202цс15 та в справі № 6-93цс16.

Судом встановлено, що позивачка є сторонною оспорюваного договору дарування, надала нотаріусу письмову заяву, якою підтвердила безоплатну передачу відповідачеві належної їй квартири АДРЕСА_1 та зазначила, що розуміє правову природу укладеного договору і, що відповідач ОСОБА_2 не має ніяких зобов'язань та майнових обовязків щодо неї.

Укладений між сторонами договір дарування не містить застережень чи вказівок про фінансові зобов'язальні умови для його сторін, а тому немає підстав вважати, що такий договір є оплатним і суперечить вимогам статті 717 ЦК України.

Як на підставу позову про визнання договору дарування недійсним позивач послалася на те, що вона помилилася щодо правової природи спірного договору, що договір дарування не відповідає її внутрішній волі та був укладений внаслідок помилки.

Наявні у матеріалах справи документи спростовують посилання позивача на помилку щодо правового характеру і наслідків для сторін спірного договору.

З письмових пояснень нотаріуса (заперечення, відзиву), який посвідчував оспорюваний договір дарування, відомо, що перед посвідченням будь-якого договору дарування дарувальнику надається консультація про можливі варіанти переходу права власності на об'єкт нерухомості до обдарованого, зокрема, але не виключно: договір дарування, договір довічного утримання, дарувальника було попереджено про вимоги законодавства щодо змісту та правових наслідків договору дарування та про те, що укладення договору дарування передбачає перехід права власності на квартиру до обдарованого в день нотаріального посвідчення договору дарування і не пов'язане з виконанням обдарованим будь-яких дій майнового або немайнового характеру на користь дарувальника зараз або в майбутньому. Сторони за вказаним договором дарування підтвердили, що договір вчинювався за відсутністю впливу тяжкої обставини та обставин, що спонукали вчинити цей правочин на вкрай невигідних умовах, не мав характеру фіктивного та удаваного правочину. Волевиявлення сторін було вільним та відповідало реальній домовленості та дійсним намірам.

На виконання статті 44 Закону України «Про нотаріат» до моменту підписання вказаного договору дарування нотаріус встановив дійсність намірів сторін укласти саме договір дарування квартири, а не договір довічного утримання, роз'яснено вимоги законодавства щодо змісту і правових наслідків договору, встановлено відсутність у сторін заперечень щодо умов договору.

Враховуючи заяву позивача від 29 травня 2015 року та пояснення приватного нотаріуса суд приходить до висновку, що на момент вчинення правочину обставини, щодо яких помилилася сторона правочину були відсутні. Позивач чітко розуміла правову природу укладеного договору, наслідки укладення такого та перехід права власності на предмет договору дарування до обдарованого.

Судом досліджувалися також такі обставини, як: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

За наслідками аналізу даних обставин судом встановлено, що позивач є особою похилого віку, перебувала на безоплатному соціальному обслуговуванні у Львівському міському територіальному центрі та отримувала соціальні послуги відповідно до договору про соціальне обслуговування від 7 грудня 2012 року до 22 лютого 2017 року, спірна квартира є єдиним житлом позивача, позивач продовжує проживати у вказаній квартирі.

Проте, сама по собі сукупність даних обставин не може бути підставою для визнання недійсним договору, оскільки першочерговим і визначальним є встановлення на момент укладення договору волевиявлення сторін на вчинення саме договору дарування. Суд розцінює як зловживання систематичність в діях позивача щодо укладення різного роду договорів з приводу спірної квартири, у тому числі договору довічного утримання. Тому, обізнаність позивача у наслідках укладення договорів - довічного утримання та дарування - підтверджується оглянутими в судовому засіданні матеріалами цивільних справ № 2/1312/207/12 та № 463/5127/14-ц та показаннями свідків, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14 про те, що позивач повідомляла їм про укладення договору дарування квартири в якій вона проживає позивачу. Даним показам суд надає віри, оскільки такі є логічними, послідовними, не суперечать одні одним.

Щодо фактичного виконання оспорюваного договору, суд встановив, що відповідач виконав всі умови договору дарування. Право власності на спірну квартиру зареєстровано за відповідачем, ним зроблено частковий ремонт у вказаній квартирі, завезено частково меблі, з моменту укладення договору і на дату винесення рішення витрати на утримання вказаного житла сплачуються відповідачем, що стверджується долученими копіями квитанцій про оплату комунальних послуг. Факт проживання позивача (дарувальника) у спірному майні не може бути підставою для визнання недійсним договору дарування з причин відсутності фактичної передачі майна за договором, оскільки після укладення договору дарування відповідач фактично володіє, користується та може розпоряджатись спірною квартирою, про що свідчать описані вище його дії по проведенню ремонту та частковому обмеблюванню спірної квартири.

Суд критично ставиться до посилань позивача, що спірний договір укладений під впливом помилки, оскільки вказані доводи в ході розгляду справи не доведені безспірними, належними та допустимими доказами і спростовуються матеріалами справи, так як встановлено, що позивач не перебувала на утриманні відповідача як до, так і після укладення оспорюваного правочину, оскільки вона отримує пенсію, групу інвалідності їй встановлено ще у 1999 році, доказів того, що на час укладання оспорюваного договору в 2015 році стан її здоров'я погіршився і вона стала потребувати сторонньої допомоги або в її житті сталася подія, обставини якої змусили укласти договір, матеріали справи не містять.

При цьому, судом не беруться до уваги надані позивачем докази щодо погіршення стану здоров'я, оскільки всі виписки з медичної карти хворого датовані 2016, 2017, 2018 роками, тобто після укладення оспорюваного договору.

Таким чином, системний аналіз наведених норм права та особливості передбачені законодавством щодо визнання правочинів недійсними, дають підстави для висновку про те, що відсутні підстави для визнання договору дарування недійсним. У зв'язку з цим відсутні підстави для скасування за відповідачем державної реєстрації на спірну квартиру.

Враховуючи наведене вище, позов до задоволення не підлягає.

У відповідності до ст. 141 ЦПК України судові витрати підлягають відшкодуванню за рахунок держави, оскільки позивач у відповідності до п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнена від сплати судового збору. Стороною відповідача та третьою особою не представлено доказів понесених судових витрат, а тому такі до відшкодування не підлягають.

Частини 9, 10 ст. 158 ЦПК України визначають, що у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову.

У такому разі заходи забезпечення позову зберігають свою дію до набрання законної сили відповідним рішенням або ухвалою суду.

Враховуючи наведені норми закону, заходи забезпечення позову вжитті ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 24 листопада 2016 року про накладення арешту на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 29,3 кв.м, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 1 - підлягають скасуванню.

Керуючись ст.ст. 141, 265, 273, 274 ЦПК України, суд,-

ухвалив:

в задоволені позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2, третя особа: приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Гулієв Анатолій Агаджанович про визнання договору дарування недійсним і скасування державної реєстрації - відмовити.

Скасувати заходи забезпечення позову вжитті ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 24 листопада 2016 року, якою накладено арешт на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 29,3 кв.м, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 1.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду через Личаківський районний суд м. Львова шляхом подачі протягом тридцяти днів з дня його проголошення апеляційної скарги.

Повне найменування (ім'я) учасників справи та їх місце проживання (місцезнаходження):

Позивач: ОСОБА_4, місце проживання: АДРЕСА_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1.

Відповідач: ОСОБА_2, місце проживання: АДРЕСА_2, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2.

Третя особа: приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Гулієв Анатолій Агаджанович: місце знаходження: АДРЕСА_3

Суддя: Стрепко Н. Л.