Дата документу 18.02.2019 Справа № 320/9482/17
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Є.У.№320/9482/17 Головуючий у 1 інстанції: Міщенко Т.М.
№ 22-ц/807/561/19 Суддя-доповідач: Крилова О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2019 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Крилової О.В.,

суддів: Кухаря С.В.,

Полякова О.З.

розглянувши в порядку спрощеного письмового провадження без виклику учасників справи цивільну справу заапеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 02 жовтня 2018 року у справі за позовом Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Запорізькій області до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2017 року Головне управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Запорізькій області звернулося до суду із вищевказаним позовом, в обґрунтування позовних вимог зазначало, що службове житло в АДРЕСА_1 перебуває на балансі Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій. Відповідач ОСОБА_3 проходив службу у підрозділі Управління пожежної охорони Запорізької області з 07.02.1986 по 12.05.1994, наказом Управління від 14.11.1991 ОСОБА_3 та члени його родини - дружина ОСОБА_4 та дочка ОСОБА_5 отримали у користування службове житло за згаданою адресою та були в нього заселені. 30.11.2012 між наймачем ОСОБА_3 та Головним територіальним управлінням МНС України в Запорізькій області був укладений договір найму вищезазначеного житлового приміщення, однак починаючи з 2013 року ОСОБА_3 та члени його сім'ї не виконують умови договору щодо сплати комунальних платежів. Окрім того, протягом останніх 10 років ОСОБА_3 та ОСОБА_4 разом не мешкають і не ведуть спільного господарства, оскільки розірвали шлюб. Наприкінці 2016 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 виїхали зі службового житла і до теперішнього часу не повертались. Вказані обставини встановлені під час виходу комісії, яка жодного разу до квартири не потрапила через відсутність будь-кого із зареєстрованих мешканців. При цьому зазначила, що комісія приходила і о 7 годині 30 хвилин, так і о 20 годині 15 хвилин. Сусіди також підтверджували, що в квартирі ніхто не проживає. Також зазначила, що відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 мають на праві власності нерухоме житлове майно, вже понад шість місяців не проживають в службовому приміщенні, однак добровільно не бажають знятись з реєстрації.

Посилаючись на зазначені обставини просило суд, визнати відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1, а також зняти з реєстрації їх місце проживання за наведеною адресою.

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 02 жовтня 2018 року позов задоволено частково.

Визнано ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3 такими, що втратили право користування жилим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП НОМЕР_1, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, РНОКПП НОМЕР_2, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, РНОКПП НОМЕР_3 на користь Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій в Запорізькій області (р/р 5702 в Державній казначейській службі України м. Київ, МФО 820172, ) судовий збір у сумі 1600 гривень.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове, яким в задоволенні позову відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що позивачем не надано жодного належного доказу на підтвердження позовних вимог, доводи позивача є суперечливими, не містять чіткого визначення строку, протягом якого відповідачі не мешкають у спірному житлі.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Зважаючи на те, що справа є малозначною, її розгляд здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи, що апеляційна скарга подана лише відповдіаем ОСОБА_3, апеляційний суд переглядає справу лише в межах цієї скарги та вирішує питання сто воно законності судового рішення, яке стосується прав та обов'язків відповідача ОСОБА_3.

Судом першої інстанції встановлено, що на балансі ГУ ДСНС України в Запорізькій області перебуває комплекс будівель та споруд за реєстраційним номером 24937810, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 /а.с.69-70/.

Рішенням виконавчого комітету Мелітопольської міської ради народних депутатів № 177/19 від 25.07.1991 та за наказом Управління пожежної охорони Управління внутрішніх справ Запорізької області № 147 від 14.11.1991 службова житлова площа за вказаною адресою була надана співробітникам пожежного депо 16-ПДПЧ м. Мелітополя. При цьому двокімнатна квартира була виділена старшому майстру зв'язку 16 - ПДПЧ м. Мелітополя ОСОБА_3

На підставі рішення виконавчого комітету Мелітопольської міської ради № 198/5 від 26.09.2008 було видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно б/н від 03.10.2008 вказаного об'єкта, власником якого є Держава Україна в особі Міністерства України з надзвичайних ситуацій та у справах захисту населення від наслідків Чорнобильської катастрофи, на теперішній час - Державна служба України з надзвичайних ситуацій та прийняте рішення про реєстрацію права власності даного об'єкту /а.с.71-77/.

Згідно наданої копії договору від 30.11.2012 Головне територіальне управління МНС України в Запорізькій області та ОСОБА_3 уклали договір найму житлового приміщення, згідно якого наймодавець надав наймачу та членам його сім'ї: ОСОБА_3, 1964 року народження, ОСОБА_4, 1966 року народження, ОСОБА_5, 1986 року народження, у користування двокімнатну службову квартиру за адресою: АДРЕСА_1 /а.с. 15-17/.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач ОСОБА_3 тривалий час з грудня 2016 року не мешкає у службовій квартирі, не сплачує належні платежі, набув на праві власності будинок, має інше житло.

Погоджуючись з висновками суду першої інстанції судова колегія виходить з наступного.

Стаття 71 ЖК УРСР встановлює загальні правила збереження житлового приміщення за тимчасово відсутніми громадянами.

Відповідно до статті 72 ЖК УРСР визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Відповідно до статті 123 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК УРСР) до користування службовими жилими приміщеннями застосовуються правила про договір найму жилого приміщення, крім правил, передбачених статтями 23-76, 79-83, 85, 90, частини шостої статті 101, статтями 103-106 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 71 ЖК УРСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору судом.

Посилаючись на те, що відповідачі втратили право користування спірною службовою квартирою, проте добровільно звільняти її не бажають, що створює перешкоди для користування нею іншими співробітниками Головного управління державної служби України з надзвичайних ситуацій в Запорізькій області, позивач просив визнати відповідачів такими, що втратили право користування вищевказаною службовою квартирою, на підставі статей 71, 72, 123 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК Української РСР).

Відповідно до статті 118 ЖК Української РСР, службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв'язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири.

Пунктом 28 Постанови Ради Міністрів УРСР від 4 лютого 1988 року № 37 "Про службові жилі приміщення" встановлено, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї службове жиле приміщення зберігається за ними у випадках і в строки, вказані в статті 71 ЖК Української РСР.

Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до абзацу четвертого статті 9 Житлового кодексу Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Як роз'яснено у пунктах 10, 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК Української РСР), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки.

Судом першої інстанції встановлено та не заперечується сторонами, що відповідно до копії довідки за № 5/188 від 01 червня 2017 року, що видана Головним управлінням ДСНС України в Запорізькій області, ОСОБА_3 проходив службу в підрозділі Управління пожежної охорони Запорізької області з 07.02.1986 (наказ УВС від 07.02.1986 № 34о/с) по 12.05.1994 (наказ УПО від 12.05.1994 № 22о/с), вислуга років за період служби в управлінні пожежної охорони Запорізької області складає 08 років 03 місяці 05 днів /а.с.21/.

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_3 тривалий час не проживав у спірному приміщенні, там мешкала його колишня дружина з дочкою, існувала заборгованість по оплаті житла та комунальних послуг, внаслідок чого квартира була відключена від електропостачання та з грудня 2016 року у спірній квартирі ніхто не поживає.

З цього часу з приводу підключення квартири до електропостачання ОСОБА_3 не звертався.

Лише у квітні 2018 року ОСОБА_3 з сусіднього гаражного кооперативу протягнув електричний провід та почав з'являтись у квартирі.

Згідно з численними актами перевірки режиму проживання мешканців у службовому житлі ГУ ДСНС України у Запорізькій області, взятими до уваги судом першої інстанції, за адресою: АДРЕСА_1 на час перевірок здійснений у різні періоди, комісією неодноразово встановлювалося, що за даною адресою відповідач ОСОБА_3 не проживає.

17 травня 2018 року було виявлено, що шляхом пошкодження шафи електрощитової квартири ОСОБА_3 самовільно підключився до електромережі. /а.с.124 т. 1/.

Тож суд першої інстанції вважав доведеним, що відповідач ОСОБА_3 не мешкає у службовій квартирі АДРЕСА_1, тривалий час, а з грудня 2016 року в квартирі не мешкають і колишні члени його сім'ї.

Так, відповідач ОСОБА_4, яка хоч і заперечувала проти задоволення позову, однак підтвердила, що разом з дочкою ОСОБА_5 у 2016 році виїхала зі службової квартири. Зазначені обставини підтверджені і довідкою про те, що з жовтня 2016 року вона з дочкою та онукою мешкає за іншою адресою.

Оцінюючи заперечення проти позову, суд першої інстанції врахував суперечливість пояснень відповідачів, зокрема, щодо доводів відповідача ОСОБА_3 про те, що у 2017 році він робив ремонт у спірній службовій квартирі, відповідач ОСОБА_4, зазначила, що ремонтні роботи провадились не відповідачем, а нею ще за часу її проживання разом з дочкою в квартирі. Надані відповідачем накладні не свідчать, що придбані ним будівельні матеріали були використані саме для ремонту службової квартири.

Погоджуючись з висновками суду першої інстанції, судова колегія також виходить з того, що матеріалами справі підтверджені обставини, які свідчать про наявність у відповідача ОСОБА_3 інших житлових приміщень, якими він користувався протягом часу коли вже отримав службове житло.

Так, згідно з рішенням Мелітопольського міськрайсуду Запорізької області від 31 січня 2013 року № 815/12373/2012, та матеріалами виконавчого провадження, до ОСОБА_3 звертався власник житлового будинку АДРЕСА_7, та судом було встановлено, що 3 листопада 2009 року ОСОБА_3 продав належний йому на праві власності будинок, але продовжував проживати у ньому протягом виконання зазначеного судового рішення про виселення. ( а.с. 3-10 т. 2).

Тобто за встановленими судовим рішенням обставинами, ОСОБА_3 проживав у належному йому на праві власності будинку до його продажу, а після продажу ще принаймні до вересня 2016 року, до часу повернення виконавчого документу стягувачеві за його заявою.

Зі змісту зазначеного судового рішення вбачається, що відповідач ОСОБА_3 проживав з іншою особою з адресою АДРЕСА_7, при цьому сам погіршив свої житлові умови, продавши належний йому на праві власності будинок.

З договору дарування від 20.07.2003 року вбачається, що ОСОБА_3 отримав у дарунок інший житловий будинок по АДРЕСА_2.

За даними акту обстеження МБТІ за зазначеною адресою житловий будинок площею 130 кв.м. було знесено та на його місці побудований інший житловий будинок.

Заперечення відповідача про те, що після знесення будинку він побудував там нежитлову будівлю свідчить також про те, що відповідач мав на праві власності будинок, але сам погіршив свої житлові умови зруйнувавши його, та побудувавши нежитлову будівлю.

Як зазначає сам відповідач вона використовується як СТО, авто мийка тощо..

Посилання відповідача на те, що він разом зі своєю родиною мешкає за спірною адресою, не спростовує факт його тривалої відсутності у спірній квартирі, який тягне втрату права користування нею.

До того ж відповідач не надав жодних відомостей про те, що його родина вселилася у спірну квартиру з дотримання відповідних правил та що вона зареєстрована у спірній квартирі. Не надано ним відомостей і про забезпечення житлом його теперішньої родини та місце її реєстрації.

Також за даними БТІ ОСОБА_3 належала квартира АДРЕСА_6, яка була також згодом відчужена ним .Та обставина, що ОСОБА_3, мав на праві приватної власності квартиру підтверджена і відповідною довідкою ЖБК ( а.с 15 т. 2), довідкою МБТІ ( ас.с 16), свідоцтвом про право власності ( а.с. 23 т.2.), з якого вбачається , що ОСОБА_3 мав приватну трикімнатну квартиру по АДРЕСА_6.

Посилання відповідача про те, що у спірній квартирі він не мешкав через неприязні стосунки з колишньою дружиною не є переконливими, позаяк за його ж поясненнями колишня дружина виїхала зі спірної квартири з жовтня 2016 року.

Також безпідставними є твердження про неможливість проживання у квартирі через здійснення ремонту.

Відповідачем не надано жодних доказів на підтвердження того, що квартира потребувала такого ремонту, який унеможливлював би проживання у ній.

До того ж відповідач, не заперечуючи факту свого не проживання у квартирі нібито через проведення ремонтних робіт, не надав жодного доказу на підтвердження свого фактичного місця проживання та забезпечення його житлом за цим фактичним місцем проживання.

Надаючи оцінку доводам відповідача щодо того, що він не втрачав в інтересу до спірної квартири, позбавлення права користування якою порушуватиме його житлові права, судова колегія враховує і норми міжнародного законодавства, які регулюють дану сферу правовідносин.

Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод (далі - Конвенція), гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов'язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.).

Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров'я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п. 2 ст. 8 Конвенції.

Оцінюючи у сукупності обставини даної справи та надані сторонами докази, судова колегія дійшла висновку про відсутність порушення статті 8 Конвенції. ЄСПЛ тому що визнання відповідача таким що втратив право користування житлом переслідувало легітимну мету - захист інтересів та прав інших осіб, а саме і працівників Головного управління державної служби України з надзвичайних ситуацій у Запорізькій області, які потребували житло у зв'язку зі службою.

Аналогічні висновки містяться у рішенні ЄСПЛ від 16 лютого 2017 року у справі «Каракуця проти України» («Karakutsya v. Ukraine»), заява № 18986/06, § 71.

Втручання у право на повагу до житла має бути також «необхідним у демократичному суспільстві». Тобто, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності» та бути домірним переслідуваній легітимній меті (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» («Zehentner v. Austria»), заява № 20082/02, § 56).

Щодо наявності нагальної суспільної необхідності для визнання відповідача таким що втратив право на житло, суд враховує, що існує черга працівників, які можуть претендувати на заселення у службове житло.

Принцип пропорційності у розумінні ЄСПЛ полягає в оцінці справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов'язаними з втручанням у право людини на повагу до житла, й інтересами особи, яка зазначає негативних наслідків від цього втручання. Пошук такого балансу не означає обов'язкового досягнення соціальної справедливості у кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між легітимною метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа внаслідок втручання в її право на повагу до житла несе надмірний тягар. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були би менш обтяжливими для прав і свобод цієї особи, оскільки обмеження її прав не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для досягнення вказаної мети.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів ст. 8 Конвенції (див. рішення ЄСПЛ від 09.10.2007 у справі «Станкова проти Словаччини» («Stankova v. Slovakia»), заява № 7205/02, § 60 - 63).

З огляду на сукупність обставин, встановлених у даній справі, судова колегія вважає, що визнання відповідача ОСОБА_3 таким, що втратив право користування службовим житлом не порушуватиме принцип пропорційності у розумінні ЄСПЛ, тому що відповідач мав інші житлові приміщення, які використовував та розпоряджався ними на власний розсуд, не заперчує що мав інше житло у якому мешкав нібито на час проведення ремонту.

Натомість здійснення будь-якого капітального ремонту у службовому житлі потребує згоди власника житла, яку відповідач не отримував, його періодичні відвідування спірного житла не породжують поновлення права користування ним.

Разом з тим позивач завчає про наявність потреби у службовому житлі та забезпечення ним, інших співробітників Головного управління державної служби України з надзвичайних ситуацій в Запорізькій області.

З огляду на зазначені обставини, судова колегія погоджується з рішенням суду першої інстанції та підстав для його скасування не вбачає.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 02 жовтня 2018 року по цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повна постанова складена 18 лютого 2019 р.

Головуючий О.В. Крилова

Судді: С.В. Кухар

О.З. Поляков