Номер провадження: 22-ц/813/56/19
Номер справи місцевого суду: 493/1335/17
Головуючий у першій інстанції Бодашко Л.І
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.02.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.

суддів колегії: Дрішлюка А.І.,

Черевка П.М.,

при секретарі: Фабіжевській Т.С.,

за участю: позивача ОСОБА_4 та його адвоката Бубнова В.І.,

а також адвоката відповідача ОСОБА_6 - Ситника О.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Балтського районного суду Одеської області від 15 лютого 2018 року за позовом ОСОБА_4 до фізичної особи - підприємця ОСОБА_6 про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення заборгованості по заробітній платі, -

В С Т А Н О В И В:

31 липня 2017 року ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом до ФОП ОСОБА_6 про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення заборгованості по заробітній платі.

Мотивуючи свої позовні вимоги тим, що 18 червня 2016 року між сторонами було укладено трудовий договір, та позивач ОСОБА_4 почав працювати продавцем у магазині, що розташований в с. Пасицели Балтського району Одеської області.

Позивач зазначає, що відповідач систематично порушував умови трудового договору і не виконував своїх зобов'язань, а саме в період роботи з 18.06.2016р. по 31.12.2016р. ОСОБА_4 отримував заробітну плату по 1 200 гривень щомісяця, хоча, як зазначає позивач, за умови договору ФОП ОСОБА_8 повинна була виплачувати заробітну плату в сумі 3 000 гривень, тобто відповідач не доплачував йому щомісячно заробітну плату по 1 800 гривень, а всього за вказаний період йому не було виплачено заробітну плату в сумі 9 300 гривень.

У 2017 році, починаючи з 01.01.2017р. до 11.07.2017р. відповідач виплатила йому по 1 200 гривень за кожний місяць, хоча в цей період часу мінімальна заробітна плата складала 3 200 гривень і відповідач повинна була платити зарплату не нижчу ніж вказана сума, тобто позивачу не було доплачено по 2 000 гривень щомісяця і за 6 місяців сума недоплаченої заробітної плати склала 12 000 гривень.

Крім того, за усною домовленістю з відповідачем, ОСОБА_4 виконував роботу охоронця з мінімальною заробітною платою 1 450 гривень, тобто за період з 01.01.2017р. по 11.07.2017р. позивачу не було виплачено 19 200 гривень.

Після того, як позивач звернувся до відповідача з вимогою про виплату йому заборгованості по заробітній платі, ФОП ОСОБА_6 звільнила його із займаної посади 11 липня 2017 року на підставі п. 8 ст.40 КЗпП України і видала йому трудову книжку з відповідним записом про звільнення.

Вважаючи це звільнення незаконним, ОСОБА_4 звернувся до суду із вказаним позовом та просив поновити його на попередній посаді продавця та стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі в сумі 49 925 гривень.

Адвокат відповідача Ситник О.П. в судовому засіданні позовні вимоги ОСОБА_4 не визнав і просив у задоволенні цих вимог відмовити в повному обсязі у зв'язку з тим, що наказом №8 від 18.08.2017 відповідачем був скасований наказ №7 від 11.07.2017 року та позивача було поновлено на роботі з моменту звільнення та за час вимушеного прогулу позивачу нарахована та виплачена заробітна плата в повному обсязі, а що стосується стягнення заборгованості по заробітній платі і стягнення заробітної плати за роботу, нібито охоронцем, то жодної заборгованості по даним виплатам немає і позивач ніколи не працював охоронцем, тому йому і не виплачувалась заробітна плата за виконання такої роботи.

Рішенням Балтського районного суду Одеської області від 15 лютого 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення суду першої інстанції та направити справу на новий розгляд до іншого суду першої інстанції, посилаючись на порушення норм права.

15 грудня 2017 року набрала чинності нова редакція ЦПК України, відповідно до п.9 ст. 1 Перехідних положень вказаного Кодексу, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши доводи, викладені в апеляційній скарзі, та заперечення на апеляцію, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, оскільки рішення суду першої інстанції постановлено з дотриманням норм процесуального та матеріального права.

У частинах 1 та 2 ст. 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За змістом статей 15, 16 ЦК України особа має право на захист свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке реалізується шляхом звернення до суду. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені в ч. 2 ст. 16 ЦК України.

Відповідно до пункту 8 частини 1 статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку вчинення за місцем роботи розкрадання (в тому числі дрібного) майна власника, встановленого вироком суду, що набрав законної сили, чи постановою органу, до компетенції якого входить накладення адміністративного стягнення або застосування заходів громадського впливу.

Частиною 1 статті 115 КЗпП передбачено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Судом першої інстанції встановлено, що з 18.06.2016 року на підставі трудового договору, укладеного з відповідачем, ФОП ОСОБА_6, позивач ОСОБА_4 працював продавцем в магазині, що розташований в с. Пасицели Балтського району Одеської області, що підтверджується копіями трудового договору та трудової книжки позивача (а. с. 2 - 4).

Умовами зазначеного трудового договору було визначено, що позивачу встановлюється час виконання роботи у розмірі 40 годин на тиждень згідно графіку та вихідні два дні на тиждень, п. 3 трудового договору визначено розмір оплати праці позивача - 1 600 гривень.

Крім того, 15.06.2016 року між сторонами у справі було укладено договір про повну матеріальну відповідальність.

Наказом №7 від 11.07.2017 року позивача було звільнено з посади продавця за п. 8 ст. 40 КЗпП України, у зв'язку з вчинення за місцем роботи розкрадання майна власника.

Однак наказом №8 від 18.08.2017 року, виданим ФОП ОСОБА_6, вказаний наказ був скасований та позивач ОСОБА_4 був поновлений на роботі, на посаді продавця магазину в с. Пасицели Балтського району Одеської області, та за час вимушеного прогулу йому була нарахована та виплачена заробітна плата у повному обсязі.

Наказом №9-К від 11.11.2017 року позивача ОСОБА_4 було звільнено з посади продавця за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку з скороченням посади продавця.

Під час роботи позивачу ОСОБА_4 нараховувалась та виплачувалась заробітна плата за роботу продавцем у відповідності до умов трудового договору від 18.06.2016 року та графіків його виходу на роботу за період з червня 2016 року по листопад 2017 року.

Згідно платіжної відомості за червень 2016 року встановлено, що позивачу ОСОБА_4 виплачено 808,27 гривень. Згідно таблиці 6 «Відомості про нарахування заробітної плати застрахованим особам» за червень 2016 року позивачу ОСОБА_4 нараховано заробітну плату у розмірі 850 гривень, з якої утримано податок на доходи фізичних осіб та військовий збір.

Відповідно до платіжної відомості, авансу за липень 2016 року, позивачу ОСОБА_4 виплачено 600 грн. та згідно платіжної відомості за липень 2016 року встановлено, що позивачу виплачено заробітної плати в сумі 812,02 грн.. Згідно таблиці 6 «Відомості про нарахування заробітної плати застрахованим особам» за липень 2016 року позивачу ОСОБА_4 нараховано заробітну плату у розмірі 1 600 грн., з якої утримано податок на доходи фізичних осіб та військовий збір.

Згідно платіжних відомостей, аванс за серпень 2016 року та зарплата за серпень 2016 року, позивачу виплачено кошти у розмірі 600 грн. та 812,02 грн. відповідно. Згідно таблиці 6 «Відомості про нарахування заробітної плати застрахованим особам» за серпень 2016 року позивачу ОСОБА_4 нараховано заробітну плату в розмірі 1 600 грн., з якої утримано податок на доходи фізичних осіб та військовий збір.

Щодо платіжних відомостей авансу за вересень 2016 року та зарплати за вересень 2016 року, позивачу виплачено кошти відповідно у розмірі 600 грн. та 812,02 грн., а згідно таблиці 6 «Відомості про нарахування заробітної плати застрахованим особам» за вересень 2016 року йому нарахована заробітна плата у розмірі 1600 грн., з якої утримано податок на доходи фізичних осіб та військовий збір.

Згідно платіжних відомостей, аванс за жовтень 2016 року та зарплата за жовтень 2016 року, позивачу виплачена у розмірі 600 грн. та 812,02 грн. відповідно. Згідно таблиці 6 «Відомості про нарахування заробітної плати застрахованим особам» за жовтень 2016 року позивачу ОСОБА_4 нарахована заробітна плата у розмірі 1 600 грн., з якої утримано податок на доходи фізичних осіб та військовий збір.

Що стосується платіжних відомостей, аванс за листопад 2016 року та зарплата за листопад 2016 року, позивачу виплачена у розмірі 600 грн. та 812,02 грн. відповідно. Згідно таблиці 6 «Відомості про нарахування заробітної плати застрахованим особам» за листопад 2016 року позивачу ОСОБА_4 нарахована заробітна плата у розмірі 1 600 грн., з якої утримано податок на доходи фізичних осіб та військовий збір.

Відповідно до платіжних відомостей, аванс за грудень 2016 року та зарплата за грудень 2016 року, позивачу виплачена у розмірі 600 грн. та 812,02 грн. відповідно. Згідно таблиці 6 «Відомості про нарахування заробітної плати застрахованим особам» за грудень 2016 року позивачу ОСОБА_4 нарахована заробітна плата у розмірі 1 600 грн., з якої утримано податок на доходи фізичних осіб та військовий збір.

Згідно платіжних відомостей, аванс за січень, лютий, березень, квітень, травень, червень, липень 2017 року та зарплата за січень, лютий, березень, квітень, травень, червень, липень 2017 року, позивачу виплачувалося відповідно у розмірі по 1 200 грн. та по 1 376 грн.. Згідно таблиць 6 «Відомості про нарахування заробітної плати застрахованим особам за січень-листопад 2017 року позивачу ОСОБА_4 нараховувалася заробітна плата у розмірі по 3 200 грн. щомісяця, з якої утримувався податок на доходи фізичних осіб та військовий збір.

У вересні 2017 року позивач ОСОБА_4 перебував у відпустці та відпустці без збереження заробітної плати.

Згідно платіжних відомостей за листопад 2017 року, компенсації відпустки, вихідна допомога та за 11.11.2017 року, позивачу виплачено кошти у розмірі 702,54 грн., 711, 11 грн., 2 576 грн. та 234, 18 грн. відповідно.

В серпні 2017 року позивачу ОСОБА_4 нарахована заробітна плата, компенсація невикористаної відпустки та вихідна допомога з розрахунку 3 200 грн. з яких утримано податок на доходи фізичних осіб та військовий збір.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що підстав вважати порушеними трудові права позивача ОСОБА_4 під час розгляду справи немає, оскільки наказ про звільнення позивача за п. 8 ст. 40 КЗпП України був скасований відповідачем і позивач був поновлений на цій посаді з 11.07.2017 року і продовжував працювати до 11.11.2017 року. Позивачем ОСОБА_4 не доведено наявність заборгованості ФОП ОСОБА_6 перед ним по заробітній платі з червня 2016 по липень 2017 року та факту роботи позивача на посаді охоронця у ФОП ОСОБА_6.

Посилання позивача ОСОБА_4 в апеляційній скарзі на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним й необґрунтованим, оскільки судом безпідставно не поновлені трудові права позивача, не приймаються до уваги за таких підстав.

За змістом статей 12 та 81 ЦПК України, який набрав чинності з 15 грудня 2017 року, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частиною 1 та 2 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтями 77 - 80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Як зазначено у частині 1 ст. 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

За змістом статті 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об'єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільного процесу позивач був зобов'язаний довести в судовому засіданні ті обставини, на які він посилався як на підставу своїх вимог, а саме порушення його трудових прав під час роботи та наявність заборгованості по заробітній платі, а відповідач - ті обставини, на які він посилався як на заперечення проти позову, але ні в суді першої інстанції, ні в суді апеляційної інстанції позивачем не доведено вказані у позові підстави.

Так, матеріалами справи об'єктивно та достовірно підтверджується те, що підстав вважати порушеними трудові права позивача ОСОБА_4 під час розгляду справи немає, оскільки наказ про звільнення позивача за п. 8 ст. 40 КЗпП України був скасований відповідачем і позивач був поновлений на цій посаді з 11.07.2017 року і продовжував працювати до 11.11.2017 року. Позивач ОСОБА_4 не довів наявність заборгованості ФОП ОСОБА_6 по заробітній платі з червня 2016 по липень 2017 року та факту роботи позивача на посаді охоронця у ФОП ОСОБА_6.

Отже, суд першої інстанції всебічно та повно з&apos;ясував обставини, які мають значення для справи, дослідив в судовому засіданні усі докази, які є у справі, з урахуванням їх переконливості, належності і допустимості, дав їм правильну оцінку та правильно виходив з того, що є законні підстави для відмови у задоволенні позову.

Інших правових доводів апеляційна скарга не містить.

Таким чином, наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення справи.

Колегія суддів зазначає, що враховуючи положення частини 1 статті 9 Конституції України та приймаючи до уваги ратифікацію Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7, 11 до Конвенції та прийняття Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» №3477-IV від 23.02.2006 року, суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

У п. 54 Рішення у справі Трофимчук проти України (заява № 4241/03) від 28.10.2010 року, остаточне 28 січня 2011 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що, «беручи до уваги свої висновки за статтею 11 Конвенції (див. вище пункти 42-45), Суд не бачить жодних ознак несправедливості або свавільності у відмові судів детально розглянути доводи заявниці про переслідування її роботодавцем, оскільки суди чітко зазначили, що ці доводи були повністю необґрунтованими. У звязку з цим Суд повторює, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов&apos;язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (див. рішення у справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1)».

За таких обставин, судова колегія приходить до висновку, що законних підстав для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового рішення про задоволення позову в повному обсязі немає.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374 ч. 1 п. 1, 375, 382-384, 389, 390 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення, рішення Балтського районного суду Одеської області від 15 лютого 2018 рокузалишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено: 15 лютого 2019 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М. Драгомерецький

А.І. Дрішлюк

П.М. Черевко