Постанова

Іменем України

30 січня 2019 року

м. Київ

справа № 363/4215/17

провадження № 61-42761св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., Крата В. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідачі: публічне акціонерне товариство «Енергобанк», ОСОБА_4,

третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу - Коберник АндрійМиколайович,

представники позивача - ОСОБА_6, ОСОБА_7,

представник публічного акціонерного товариства «Енергобанк» - уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації публічного акціонерного товариства «Енергобанк» Паламарчук Віталій Віталійович,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Енергобанк» на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 05 квітня 2018 року у складі судді Котлярової І. Ю. та постанову апеляційного суду Київської області від 18 липня 2018 року у складі колегії суддів: Голуб С. А., Приходька К. П., Таргоній Д. О.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2017 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Енергобанк» (далі - ПАТ «Енергобанк»; банк) і ОСОБА_4, третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Коберник А.М., про визнання недійсним договору іпотеки.

Вимоги обґрунтовувала тим, що з 29 вересня 2000 року вона перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4, під час якого подружжя набуло у спільну власність нерухоме майно - земельну ділянку та садовий будинок АДРЕСА_3 на території Новосілківської сільської ради Вишгородського району Київської області, та квартиру АДРЕСА_1

Їй стало відомо про те, що 14 вересня 2010 року ПАТ «Енергобанк» і ОСОБА_4 уклали договір іпотеки, відповідно до умов якого останній без її згоди передав в іпотеку вищезазначене нерухоме майно в забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором від 14 вересня 2010 року № 1009-07, укладеним між її чоловіком і банком.

Оскільки фактично даний кредитний договір не укладався (натомість існує кредитний договір від 14 вересня 2010 року № 1009-07, укладений між іншими сторонами - ПАТ «Енергобанк» і товариством з обмеженою відповідальністю «Компанія «Енерготрейд» (далі - ТОВ «Енерготрейд»), позивач просила визнати недійсним з моменту вчинення указаний договір іпотеки.

Короткий зміст рішення та постанови судів попередніх інстанцій

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 05 квітня 2018 року, залишеним без змін постановою апеляційного суду Київської області від 18 липня 2018 року, позов ОСОБА_3 задоволено.

Визнано недійсним із моменту вчинення договір іпотеки, укладений 14 вересня 2010 року між ПАТ «Енергобанк» і ОСОБА_4, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Коберником А. М. та зареєстрований в реєстрі за № 1680.

Суди зробили висновки про недійсність договору іпотеки, оскільки позивач не надала згоди на укладення її чоловіком цього правочину з метою забезпечення повернення кредиту за договором від 14 вересня 2010 року № 1009-07.

Короткий зміст доводів касаційної скарги

До суду касаційної інстанції надійшла касаційна скарга ПАТ «Енергобанк», у якій його представник, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову ОСОБА_3 у задоволенні позову.

Вважає, що суди не надали належної правової оцінки нотаріально засвідченій згоді ОСОБА_3 від 14 вересня 2010 року на передачу її чоловіком нерухомого майна подружжя в іпотеку, яка не була відкликана.

При зверненні з позовом позивач не зазначила конкретної дати, коли їй стало відомо про факт укладення та державної реєстрації договору іпотеки, однак ця обставина має значення для обчислення строків позовної давності.

Крім того, на переконання заявника, оскаржувані судові рішення є незаконними, оскільки суди не звернули уваги на те, що рішеннями судів у справах № 363/3157/14-ц і № 756/10030/14-ц були задоволені позови банку про звернення стягнення на предмет іпотеки: будинок із земельною ділянкою та квартиру у рахунок погашення боргу за кредитним договором від 14 вересня 2010 року № 1009-07, що свідчить про неможливість визнання недійсним оспорюваного правочину.

Ухвалою Верховного Суду від 03 вересня 2018 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали з суду першої інстанції.

Від представника ОСОБА_3 надійшов відзив, у якому вона просить касаційну скаргу ПАТ «Енергобанк» залишити без задоволення, посилаючись на законність і обґрунтованість рішення та постанови судів попередніх інстанцій.

Ухвалою Верховного Суду від 09 січня 2019 року справу призначено до судового розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи у складі колегії із п'яти суддів.

Відповідно до частини першої статті 400 Цивільного процесуального кодексу України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Позиція Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Суди встановили, що 14 вересня 2010 року ПАТ «Енергобанк» в особі голови Правління банку ОСОБА_9 та ТОВ «Енерготрейд» в особі директора ОСОБА_3 уклали кредитний договір № 1009-07, відповідно до умов якого банк відкрив останньому невідновлювальну відкличну кредитну лінію з лімітом 6 150 000 грн строком до 05 вересня 2012 року зі сплатою 25 % річних.

Згідно з пунктом 2 кредитного договору одним із забезпечень виконання умов кредитного договору є договір іпотеки від 14 вересня 2010 року, укладений між банком і ОСОБА_10

У пункті 1.1 договору іпотеки сторони дійшли згоди про те, що цей договір забезпечує вимоги іпотекодержателя, що випливають із кредитного договору від 14 вересня 2010 року № 1009-07 зі всіма змінами та доповненнями до нього, укладеного між іпотекодавцем та іпотекодержателем.

Предметом іпотеки є п'ятикімнатна квартира АДРЕСА_1 належна ОСОБА_4 на праві власності на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 20 жовтня 2004 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Щелковим Д. М. за реєстраційним номером 2486, та садовий будинок із земельною ділянкою на АДРЕСА_2 належні ОСОБА_4 на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 14 серпня 2006 року (пункт 1.2 договору іпотеки).

Відповідно до пункту 1.4 договору іпотеки іпотекодавець гарантує, що він уповноважений розпоряджатись предметом іпотеки, який не заставлено раніше, є виключною власністю іпотекодавця і укладання цього договору не суперечить угодам з третіми особами. Іпотекодавець має належні повноваження на його укладання. Всі документи, надані іпотекодавцем у зв'язку з підготовкою до підписання цього договору, були подані в їх останньому завершеному стані, і на дату їх подання є повністю достовірними.

Підставою для звернення до суду ОСОБА_3 з цим позовом стала відсутність її згоди на укладення ОСОБА_4 договору іпотеки від 14 вересня 2010 року.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що оскільки на момент укладення оспорюваного правочину ОСОБА_3 та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі, то незазначення в договорі іпотеки інформації про згоду дружини на передачу в іпотеку нерухомого майна подружжя є підставою для визнання його недійсним.

Крім того, договір іпотеки містить посилання на кредитний договір, укладений між банком і ОСОБА_4, однак такий договір судам не був наданий, його існування жодною стороною не підтверджено.

Підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права (частина друга статті 389 ЦПК України).

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам рішення та постанова судів попередніх інстанцій не відповідають.

Відповідно до статей 16, 203, 215 Цивільного кодексу України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідними є: пред'явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб'єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.

Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці.

Зокрема, це підтверджується висновками, викладеними в постановах Верховного Суду України (зокрема: постанова Верховного Суду України від 25 грудня 2013 року у справі № 6-78цс13; постанова Верховного Суду України від 11 травня 2016 року у справі № 6-806цс16).

Іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом (частина перша статті 1 Закону України «Про іпотеку»).

Статтею 6 Закону України «Про іпотеку» визначені умови передачі нерухомого майна в іпотеку.

Зокрема, відповідно до частин другої та третьої статті 6 Закону України «Про іпотеку» майно, що є у спільній власності, може бути передане в іпотеку лише за нотаріально засвідченою згодою усіх співвласників. Співвласник нерухомого майна має право передати в іпотеку свою частку в спільному майні без згоди інших співвласників за умови виділення її в натурі та реєстрації права власності на неї як на окремий об'єкт нерухомості.

Іпотекодавець зобов'язаний до укладення іпотечного договору попередити іпотекодержателя про всі відомі йому права та вимоги інших осіб на предмет іпотеки, в тому числі ті, що не зареєстровані у встановленому законом порядку.

Крім того, згідно з абзацом 3 частини другої статті 369 Цивільного кодексу України згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_3 посилалася на те, що вона не надавала згоди своєму чоловікові ОСОБА_4 на передачу в іпотеку нерухомого майна, набутого під час перебування їх у зареєстрованому шлюбі.

Разом із тим такі посилання спростовуються наявною у матеріалах справи нотаріально посвідченою згодою від 14 вересня 2010 року, відповідно до якої ОСОБА_3 погодилася на передачу ОСОБА_4 в іпотеку квартири та садового будинку разом із земельною ділянкою. Крім того, у цій згоді позивач підтвердила, що укладення таких правочинів відповідатиме її інтересам і їй роз'яснено, що зобов'язання, які виникнуть із цих правочинів, створюватимуть обов'язки і для неї (т. 1, а. с. 120).

Ураховуючи викладене, підстав для визнання договору іпотеки від 14 вересня 2010 року недійсним немає.

Перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшла висновку про необхідність задоволення касаційної скарги, скасування оскаржених судових рішень та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_3

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416, 417 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Енергобанк» задовольнити.

Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 05 квітня 2018 року та постанову апеляційного суду Київської області від 18 липня 2018 року скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства «Енергобанк», ОСОБА_4, третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Коберник Андрій Миколайович, про визнання договору іпотеки недійсним відмовити.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді:Н. О. Антоненко В. І. Журавель
В. М. Коротун В. І. Крат