Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" лютого 2019 р. Справа153/837/16-ц

Провадження2/153/395/16-ц

у залі судових засідань у приміщенні Ямпільського районного суду Вінницької області у місті Ямпіль Вінницької області

Ямпільський районний суд Вінницької області

у складі головуючого судді Гаврилюк Т. В.

за участю секретаря судового засідання Гуцол Т. Ю.

учасники справи: представник позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2, представник відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку загального позовного провадження у режимі відеоконференції цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_5, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог територіальний сервісний центр МВС України №8041 про визнання недійсним правочину та скасування державної реєстрації,

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернулася до суду із даним позовом. Вказала, що рішенням Ямпільського районного суду Вінницької області від 24 травня 2016 року, яке вступило у законну силу 13 червня 2016 року, було розглянуто справу за її позовом до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сімєю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання обєктом спільної сумісної власності, поділ майна та визнання права власності. За результатами розгляду справи судом: - визнано автомобіль марки «Renault Midlum» 2001 року випуску д.н.з.НОМЕР_1 вантажний бортовий-С чорного кольору № шасі (рами) VF642ACA000002076 двигун №83М0455931 обєктом спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_3, - поділено в частках по 1/2 частці кожному, - визнано за нею право власності на 1/2 частку автомобіля. Зазначила, що 16 червня 2016 року вона офіційно звернулася із заявою до територіального сервісного центру з надання послуг повязаних з використанням автотранспортних засобів Вінницької області з метою реєстрації 1/2 частки транспортного засобу. На її домашню адресу надійшов лист в.о.начальника регіонального сервісного центру у Вінницькій області територіального сервісного центру №0541, згідно якого їй повідомлено, що транспортний засіб був перереєстрований на іншого власника 01.10.2015 року в ВРЕР УДАІ-1 м.Київ, і тому провести будь-які операції по реєстрації неможливо. Крім вказаного листа, була надіслана реєстраційна картка транспортного засобу, відповідно до якої спірний автомобіль був перереєстрований відповідно до довідки-рахунку №ААЕ934973 від 01.10.2015 на ОСОБА_5, і остання отримала Свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт) СХТ467069. Захищаючи свої права на спільну сумісну власність, вона вимушена звернутися до суду із даним позовом. Вказала, що відповідачі ввівши в оману посадових осіб центру надання послуг, повязаних з використанням автотранспортних засобів, переоформили спільну власність подружжя, що належала їм на праві спільної сумісної власності. Зазначила, що спірний автомобіль був відчужений без її письмової згоди. І відповідно, при укладанні на підставі ст.203 ЦК України договору купівлі-продажу між ОСОБА_3 та ОСОБА_5, який був оформлений довідкою-рахунком, не було дотримано загальних умов, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а тому його слід визнати недійсним. Як наслідок визнання цього договору недійсним, підлягає і скасування державної реєстрації спірного транспортного засобу на імя ОСОБА_5 Відповідач по справі ОСОБА_3 знаючи про те, що спірний транспортний засіб вони придбали разом перебуваючи у шлюбі, без її письмової згоди, знаючи про те, що після офіційного розірвання шлюбу вони домовилися щоб він як чоловік використовував автомобіль та через певний період часу сплатив за нього половину коштів, на що він погодився, знаючи про те, що вона віддала позовну заяву про розподіл майна та забезпечення позову, в цей період часу зняв з обліку для реалізації належний їм на праві спільної сумісної власності спірний транспортний засіб, відчужив його, здійснивши вторинну реєстрацію транспортного засобу на свою рідну сестру, при цьому була оформлена довідка-рахунок. Відповідачі ОСОБА_5 та ОСОБА_3 діяли недобросовісно, коли здійснювали вказаний правочин. Зазначила, що за змістом ч.1 ст.203, ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частина 1-3, 5 та 6 ст.203 цього Кодексу, і зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства. Вказала, що від продажу автомобіля її бувший чоловік ОСОБА_3 половини коштів від правочину їй не дав. Просить визнати недійсним правочин вчинений у формі купівлі-продажу автомобіля марки «Renault Midlum» 2001 року випуску д.н.з.НОМЕР_1 вантажний бортовий-С чорного кольору № шасі (рами) VF642ACA000002076 двигун №83М0455931 укладений на підставі довідки-рахунок №ААЕ934973 від 01.10.2015 на ОСОБА_5; визнати недійсним свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу СХТ467069 автомобіля марки «Renault Midlum» 2001 року випуску д.н.з.НОМЕР_1 вантажний бортовий-С чорного кольору № шасі (рами) VF642ACA000002076 двигун №83М0455931, який був зареєстрований 01.10.2015, виданого на імя ОСОБА_5, та скасувати державну реєстрацію.

Представник позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 заявлені позовні вимоги підтримав.

Відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_5 у судове засідання не зявилися, про день та час розгляду справи повідомлялися належним чином судовими повістками із рекомендованими повідомленнями, про причини неявки суд не повідомили, заперечень суду не подали.

Представник відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_4 надіслала до суду 18.07.2018 за вхід.№5094 (а.с.214-217 т.1) відзив на позовну заяву, в якому просила відмовити у задоволені позову. Зазначила, що автомобіль ОСОБА_3 було придбано за власні кошти, які він позичив у своєї сестри ОСОБА_6 у сумі 100000 гривень під пять відсотків річних у листопаді 2009 року на придбання спірного автомобіля. Окрім того, у квітні 2014 року (після розірвання шлюбу із позивачем) у своєї іншої сестри ОСОБА_5, ОСОБА_3 позичив кошти на придбання та установлення двигуна на автомобіль у сумі 60000 гривень. Кошти сестрам були повернуті. Зазначила, що згідно п.3 ч.1 ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно набуте ним, нею за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Вказала, що ніяких домовленостей з приводу використання автомобіля та повернення половини грошових коштів позивачу не було. Зазначила, що будучи одноосібним власником автомобіля ОСОБА_3 прийняв рішення продати його ОСОБА_5 шляхом звернення до територіального сервісного центру МВС України №8041, який оформив довідкою-рахунком від 01 жовтня 2015 року, що підтверджує перереєстрацію автомобіля на ОСОБА_5 Довідка-рахунок, на підставі якої відбулося відчуження автомобіля на користь ОСОБА_5 є правовстановлюючим документом, який засвідчує факт купівлі транспортного засобу, підтверджує розрахунок на суму здійсненої операції та не є договором, для укладання якого частиною третьою статті 65 СК України передбачена необхідність подачі другим з подружжя письмової згоди. Реєстрація автомобіля на імя ОСОБА_5 здійснена уповноваженим субєктом на підставі довідки-рахунку. Подача письмової згоди другого з подружжя для такої реєстрації законодавством не передбачена (Порядок здійснення оптової та роздрібної торгівлі транспортними засобами та їх складовими частинами, що мають ідентифікаційні номери, затвердженої Постановою КМУ від 11.11.2009 за №1200). ОСОБА_5 являється добросовісним набувачем, оскільки вона вважала та у неї були всі підстави вважати, що автомобіль являється особистою власністю ОСОБА_3, про що свідчить факт надання грошових коштів ОСОБА_6 на купівлю автомобіля та грошових коштів ОСОБА_5 на установку двигуна. До того ж, на момент придбання автомобіля ОСОБА_3 не перебував ні з ким у шлюбі. Відповідно до ч.2 ст.369 ЦК України та ч.2 ст.65 СК України при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. З цих же підстав вважається, що кошти від продажу спільного майна є спільними коштами подружжя, аж поки не буде встановлено інше. В постанові ВС від 12.03.2018 у справі №522/29050/13-ц зокрема, зазначено, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд установить, що то й з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Таким чином, позовні вимоги позивача не можуть бути задоволені.

У судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_4 просила у задоволенні заявлених позовних вимог відмовити, оскільки ОСОБА_5 є добросовісним набувачем, а ОСОБА_3 на час здійснення договору купівлі-продажу автомобіля був одноосібним власником автомобіля.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог територіального сервісного центру МВС України №8041 у судове засідання не зявився, подав до суду письмове пояснення за вхід.№4566 від 11.08.2016 (а.с.39-40 т.1, 45-46 т.1), в якому зазначив, що згідно Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів» затвердженого постановою КМУ від 07.09.1998 №1388, в редакції що була чинна на момент проведення реєстраційних операцій з транспортним засобом, документами, що підтверджували правомірність придбання транспортних засобів, були зокрема, довідки-рахунки, видані субєктами господарювання, діяльність яких повязана з реалізацією транспортних засобів. У відповідності до бази даних НАІС МВС транспортний засіб зареєстрований за ОСОБА_5 з 01.10.2015 на підставі довідки-рахунок виданої 01.10.2015 ТОВ «АВТОПРОВАЙДЕР». По наявних базах даних було проведено відповідні перевірки довідки-рахунок, обмеження, розшуку та затримання. Відповідно до п.40 Порядку у разі встановлення факту знищення, фальсифікації або підроблення ідентифікаційних номерів складових частин транспортних засобів, виявлення транспортних засобів, зареєстрованих (перереєстрованих), знятих з обліку в уповноважених органах МВС, у тому числі тимчасово, за фіктивними чи підробленими документами або таких, що розшукуються правоохоронними органами України у звязку із незаконним заволодінням, уповноважені особи сервісних центрів МВС оформляють в установленому порядку необхідні документи, скасовують державну реєстрацію (перереєстрацію), зняття з обліку транспортних засобів і передають усі відповідні документи та за наявності транспортні засоби до відповідного органу досудового розслідування. Отже, для скасування реєстраційної операції необхідним є підтвердження реєстрації на підставі фіктивних або підроблених документів. Натомість, позивач в своїх позовних вимогах доказів того, що ТСЦ №8041 РСЦ МВС в м.Києві проведено реєстраційну операцію по перереєстрації транспортного засобу на ОСОБА_5 по підробленим чи фіктивним документах не надає. Таким чином, визнання договору купівлі-продажу транспортного засобу не буде підставою для скасування перереєстрації транспортного засобу.

Заяви, клопотання: клопотання представника відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_4 про проведення судового засідання у режимі відеоконференції.

Інші процесуальні дії у справі: 17 вересня 2018 року прийняття до свого провадження цивільної справи та відкриття загального позовного провадження у справі та призначення підготовчого засідання на 17 жовтня 2018 року; 17 жовтня 2018 року відкладення підготовчого судового засідання у звязку із неявкою деяких сторін у підготовче судове засідання; 18 січня 2019 року закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті на 18 лютого 2019 року; задоволення клопотання представника відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_4 про проведення судового засідання в режимі відеоконференції, про що постановлено ухвали окремими процесуальними документами.

Судом встановлено такі фактичні обставини та зміст спірних правовідносин:

Із досліджених письмових доказів реєстраційної картки ТЗ (а.с.19 т.1) судом встановлено, що власником автомобіля марки «Renault Midlum» 2001 року випуску д.н.з.НОМЕР_1 вантажний бортовий-С чорного кольору № шасі (рами) VF642ACA000002076 двигун №83М0455931 є ОСОБА_5, реєстрація проведена на підставі довідки-рахунок №ААУ934973 від 01.10.2015.

Із рішення Ямпільського районного суду Вінницької області від 24.05.2016 (а.с.20-21 т.1), ухвали апеляційного суду Вінницької області від 17.11.2016 (а.с.118-119 т.1), постанови Верховного Суду від 06.03.2018 (а.с.174-177 т.1), постанови апеляційного суду Вінницької області від 17.05.2018 (а.с.178-183 т.1) судом встановлено, що автомобіль марки «Renault Midlum» 2001 року випуску д.н.з.НОМЕР_1 вантажний бортовий-С чорного кольору № шасі (рами) VF642ACA000002076 двигун №83М0455931 визнано обєктом спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_3; поділено в частках по 1/2 кожному між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 автомобіль марки «Renault Midlum» 2001 року випуску д.н.з.НОМЕР_1 вантажний бортовий-С чорного кольору № шасі (рами) VF642ACA000002076 двигун №83М0455931; визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину автомобіля марки «Renault Midlum» 2001 року випуску д.н.з.НОМЕР_1 вантажний бортовий-С чорного кольору № шасі (рами) VF642ACA000002076 двигун №83М0455931.

Із ксерокопії розписки (а.с.75 т.1, 105 т.1) від 05 листопада 2009 року судом встановлено, що ОСОБА_3 взяв у борг 100000 гривень на придбання автомобіля терміном два роки під пять відсотків в ОСОБА_6

Із ксерокопії розписки (а.с.76 т.1, 106 т.1) від 05 квітня 2014 року судом встановлено, що ОСОБА_3 взяв у борг 60000 гривень на придбання та установлення двигуна терміном один рік під десять відсотків у ОСОБА_5

Дослідивши усі докази в їх сукупності та кожен доказ окремо, заслухавши пояснення сторін, суд приходить до наступного висновку:

Відповідно до положень ст.ст.15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке вона може здійснити шляхом звернення до суду у визначеному ЦПК України порядку (ст.4 ЦПК України).

Згідно ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

У п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Правилами ст.12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до частини першої статті 81 зазначеного вище Кодексу кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (ч.5 ст.81 ЦПК України).

Відповідно до ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Посилання представника відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_4 про те, що автомобіль є особистою власністю відповідача ОСОБА_3, оскільки він придбавав його за власні кошти (що підтверджується письмовими розписками від 05.11.2009 та від 05.04.2014), суд не бере до уваги, оскільки твердження про те, що ОСОБА_3 є одноосібним власником спірного автомобіля спростовуються дослідженими у судовому засіданні рішеннями судів, за якими ОСОБА_1 є власником 1/2 частини спірного автомобіля.

За статтею 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

За нормами частини четвертої статті 203 ЦК України правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Отже, згода одного з подружжя на відчуження цінного спільного сумісного майна має бути надана в письмовій формі.

У той же час законодавством не передбачено недійсності правочину при відчуженні спільного сумісного майна подружжя без письмової згоди одного з подружжя, тому суд виходить з того, що позивачка має право на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сімї майна, як на це вказує ВСУ у Постанові від 12.10.2016р. справа №6-1587цс16.

У судовому засіданні встановлено, що відповідач ОСОБА_3 продав автомобіль марки «Renault Midlum» 2001 року випуску д.н.з.НОМЕР_1 вантажний бортовий-С чорного кольору № шасі (рами) VF642ACA000002076 двигун №83М0455931 відповідачці ОСОБА_5 без згоди позивача ОСОБА_1, оскільки протилежне суду сторонами не доведено.

Разом з тим, відсутність такої згоди сама по собі не може бути підставою для визнання договору подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним.

Так, пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність.

Відповідно до ч.2 ст.369 ЦК України та ч.2 ст.65 СК України при укладенні договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

З аналізу зазначених норм закону у їх взаємозвязку можна дійти висновку, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо буде встановлено, що той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа-контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, хто укладає договір не отримав згоди на це другого з подружжя.

У судовому засіданні встановлено, що відповідачка ОСОБА_5 стала добросовісним набувачем автомобіля марки «Renault Midlum» 2001 року випуску д.н.з.НОМЕР_1 вантажний бортовий-С чорного кольору № шасі (рами) VF642ACA000002076 двигун №83М0455931, так як на момент перереєстрації на неї вказаного вище автомобіля ОСОБА_3 не перебував у зареєстрованому шлюбі з позивачкою ОСОБА_1 і їй не було відомо, що автомобіль є обєктом спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_3.

Оскільки спірний автомобіль був придбаний добросовісним набувачем, тому підстави для визнання недійсним договору купівлі-продажу спірного автомобіля відсутні, про що зазначено у Постанові Верховного Суду від 12 березня 2018 року у справі №522/29050/13-ц та у Постанові Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі №726/2165/15-ц.

Окрім того стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується.

Положеннями статті 8 Конституції України визначено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, а норми Конституції України є нормами прямої дії.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.

У абзаці 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003 вказано, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Суд зазначає, що той з подружжя, без згоди якого відчужили майно, має право стягнути з іншого подружжя вартість своєї частки цього майна як компенсацію. Визнати ж сам правочин щодо відчуження спільної сумісної власності без письмової згоди одного з подружжя можливо лише у таких випадках: 1. Відчужував та набувач діяли недобросовісно, зокрема набувач знав, що згоди немає; 2. Майна відчужено не в інтересах сімї.

Оскільки позивачем не доведено факту недобросовісності у діях відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_5, а також того, що майно було відчужене не в інтересах сімї, тому, у даному випадку позивач ОСОБА_1 має право лише на компенсацію вартості своєї частки спірного автомобіля, а саме 1/2 вартості автомобіля.

У звязку із викладеним суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобіля необхідно відмовити.

Що стосується заявленої позивачем вимоги про визнання недійсним свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу та скасування державної реєстрації, то суд приходить до висновку, що і у задоволенні цієї частини заявлених позовних вимог необхідно відмовити, оскільки вони є похідними від заявленої позовної вимоги щодо визнання недійсним договору купівлі-продажу, у задоволенні якої судом відмовлено.

А тому, із врахуванням вище викладеного, суд приходить до висновку, що у задоволенні заявлених позовних вимог ОСОБА_1 слід відмовити у цілому.

Керуючись ст.ст.2, 4, 10, 12, 13, 76-83, 141, 212, 258, 259, 263, 264, 265, 268 ЦПК України, ст.ст.3, 6, 15, 16, 203, 215, 218, 330, 369, 386, 389, 627, 638 ЦК України, ст.ст.60, 65, 68, 70 СК України, ст.ст.41, 55 Конституції України, ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.1 Протоколу 1 до Конвенції про захист право людини і основоположних свобод, суд

У Х В А Л И В :

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_5, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог територіальний сервісний центр МВС України №8041 про визнання недійсним правочину та скасування державної реєстрації відмовити.

Повний текст рішення складено 21 лютого 2019 року.

Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Вінницького апеляційного суду шляхом подачі в тридцяти денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. До початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга подається учасниками справи через Ямпільський районний суд Вінницької області.

Головуючий Т. В. Гаврилюк