22-ц/812/29/19Справа № 480/561/16-ц
Провадження № 22-ц/812/29/19
Суддя-доповідач апеляційного суду - Крамаренко Т.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 лютого 2019 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого - Крамаренко Т.В.,

суддів - Лівінського І.В., Серебрякової Т.В.,

із секретарем судового засідання - Андрієнко Л.Д.,

за участю: позивача ОСОБА_2 його представника - ОСОБА_3, представника відповідача - ОСОБА_4, розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою

представника ОСОБА_5 - ОСОБА_4

на рішення Миколаївського районного суду Миколаївської області від 14 липня 2016 року, ухваленого під головуванням судді - Терентьєва Г.В. в приміщенні того ж суду по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання частково недійсним договору купівлі-продажу, припинення чинності державного акту та визнання права власності,

в с т а н о в и л а:

В лютому 2016 року, ОСОБА_7 звернулась до суду в інтересах ОСОБА_8 з подальшим уточненим позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання частково недійсним договору купівлі - продажу, припинення чинності державного акту та визнання права власності.

Позивачка зазначала, що через постійні хвороби потребувала стороннього догляду та допомоги, на прохання своєї колишньої невістки - ОСОБА_5 продала належну їй квартиру АДРЕСА_1 та на виручені кошти придбала будинок АДРЕСА_2 для спільного проживання разом із родиною ОСОБА_5 На час укладання вказаного договору ОСОБА_5 перебувала в Італії на заробітках. Догляд за нею з того та по теперішній час здійснює колишній чоловік невістки - ОСОБА_2 Після повернення ОСОБА_5 з Італії, у вересні 2015 року позивачці стало відомо про те, що житловий будинок та земельна ділянка які придбані за її кошти оформлено не на її ім'я, а на ім'я відповідачки. На момент укладання спірного договору позивачка була впевнена, що права власності на спірний будинок зареєстровано саме за нею.

Посилаючись на викладені обставини та на підставі ст. ст. 235, 217 ЦК України, ОСОБА_8 остаточно уточнивши позовні вимоги, просила суд:

- визнати частково недійсним договір купівлі продажу житлового будинку, розташованого по АДРЕСА_2, в частині встановлення стороною договору «покупець» - «ОСОБА_5» замість «ОСОБА_8»;

- припинити чинність Державного акту на право приватної власності на землю виданого на ім'я ОСОБА_6 24 листопада 2009 року на підставі рішення ХХІІІ позачергової сесії 5 скликання Криничанської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області від 11 листопада 2009 року за №1, в тому числі в частині посвідчення приватним нотаріусом Миколаївського районного нотаріального округу Біцюк Т.Є. переходу права власності на земельну ділянку, розташовану по АДРЕСА_2, до ОСОБА_5;

- визнати за ОСОБА_8 право власності на земельну ділянку площею 0,1937 га., розташовану по АДРЕСА_2, призначену для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд та право власності на житловий будинок разом з відповідною частиною господарських будівель та споруд, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_2.

Рішенням Миколаївського районного суду Миколаївської області від 14 липня 2016 року позов ОСОБА_8 задоволено. Визнано частково недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку, розташованого по АДРЕСА_2, укладений 23 вересня 2010 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_5, посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського районного нотаріального округу Біцюк Т.Є. за реєстровим №1786, в частині встановлення стороною договору «покупець» - «ОСОБА_5» замість «ОСОБА_8».

Припинено чинність Державного акту на право приватної власності на землю, виданого на ім'я ОСОБА_6 24.11.2009 року на підставі рішення ХХІІІ позачергової сесії 5 скликання Криничанської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області від 11 листопада 2009 року за №1, в тому числі в частині посвідчення приватним нотаріусом Миколаївського районного нотаріального округу Біцюк Т.Є. переходу права власності на земельну ділянку, розташовану по АДРЕСА_2 до ОСОБА_5

Визнано за ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1 право власності на земельну ділянку площею 0,1937 га., розташовану по АДРЕСА_2, призначену для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд та право власності на житловий будинок разом з відповідною частиною господарських будівель та споруд, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_2.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що представник відповідачки повністю визнав позовні вимоги, а також тим, що спірний будинок був придбаний на кошти позивачки та для неї, але з невидимих причин оформлений на ім'я відповідачки.

Ухвалою Миколаївського районного суду Миколаївської області від 4 жовтня 2018 року в задоволенні заяви ОСОБА_5 про перегляд рішення Миколаївського районного суду Миколаївської області від 14 липня 2016 року за нововиявленими обставинами відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_5, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин справи, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом було ухвалено рішення за участю представника відповідача на підставі довіреності строк дії якої закінчився, крім того, про розгляд справи відповідачка належним чином не була повідомлена, до того ж судом були прийняті до уваги покази свідків щодо придбання будинку, які не були присутні під час укладення угоди.

Відзиви на апеляційну скаргу до суду не надходили.

Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 26 грудня 2018 року до у часті у справі залучено ОСОБА_2 як правонаступника померлої ОСОБА_8 у якості позивача по справі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у справі, дослідивши докази по справі в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні ( ст. 213 ЦПК України).

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин ( ст. 214 ЦПК України).

Аналогічні норми містяться в статтях 263 та 264 ЦПК України.

Рішення суду зазначеним вимогам закону не відповідає.

Уваляючи рішення про задоволення позову, суд виходив з того, що договір купівлі-продажу спірного будинку та земельної ділянки є удаваною угодою в частині покупця, оскільки в дійсності майно придбавалося за кошти позивачки - ОСОБА_8 та для неї.

Проте, з таким висновком суду погодитися не можна.

З матеріалів справи вбачається, що 31 серпня 2010 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_10 укладено договір купівлі - продажу квартири АДРЕСА_1. Продаж квартири вчинено за 22 743,00 грн. (а.с.54-55)

23 вересня 2010 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_5, від імені якої на підставі довіреності діяла ОСОБА_11, було укладено договір купівлі - продажу житлового будинку з земельною ділянкою для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,1937 га, кадастровий номер НОМЕР_3, що розташовані в АДРЕСА_1. Продаж відчужуваного майна вчинено за 172 844 грн. (а.с.61-62).

Відповідно до ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Якщо буде встановлено, що правочин вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі ст. 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин.

Такої правової позиції дійшов Верховний Суд України у постанові від 7 вересня 2016 року № 6-1026цс16.

Крім того, у п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Тобто воля сторін в удаваному правочині спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином. При цьому позивач повинен указати, який інший правочин приховується з допомогою укладеного правочину. За удаваним правочином обидві сторони свідомо, з певною метою, документально оформлюють правочин, але насправді між ними встановлюються інші правовідносини.

Оскільки згідно із ч. 1 ст. 202, ч. 3 ст. 203 ЦК України головною вимогою для правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, що суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору, а також з'ясування питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме.

Ураховуючи те, що стороною спірного договору позивач не був, а зі встановлених судами фактичних обставин справи не вбачається, що воля сторін договору була направлена на приховування іншого правочину, висновок суду про можливість застосування до спірних правовідносин ст. 235 ЦК України є помилковим.

Згідно зі ст. 55 Конституції України права та свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Аналогічне положення міститься й у ч. 1 ст. 3 ЦПК України (у редакції на час розгляду справи).

За змістом ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Зокрема, згідно з ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Аналогічні положення містяться в ст. 81 ЦПК України.

Обґрунтовуючи свої вимоги та посилаючись на приписи ст. 235 ЦК України, ОСОБА_8, правонаступником якої є ОСОБА_2 вказувала на те, що спірний будинок та земельна ділянка були придбані за її кошти, проте відповідачка оформила спірне майно на своє ім'я.

В свою чергу, задовольняючи позов суд послався на покази свідків.

Відповідно до ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно із ч. 1 ст. 218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

За змістом вказаних норм не може підтверджуватися показаннями свідків наявність правовідносин, що виникають з правочинів, для яких законом установлено письмову форму.

Однак, доказів того, що кошти у сумі 172 844 грн., які сплачені при придбанні спірного майна належали ОСОБА_8 матеріали справи не містять.

Посилання ОСОБА_2 на те, що належну ОСОБА_8 квартиру АДРЕСА_1 було продано за 18 000 доларів США, а не за 22 743,00 грн. як зазначено в договорі, а також залучення коштів від продажу дачного будинку, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки належних та допустимих доказів на підтвердження вказаних обставин не надано.

Крім того, під час укладання спірної угоди, ОСОБА_2 надав нотаріально посвідчену згоду дружині - ОСОБА_5 на купівлю вказаного вище нерухомого майна за ціну та на умовах за її розсудом. Також, йому було роз'яснено, що придбане майно належатиме їм на праві спільної сумісної власності (т. 1 а.с. 63).

Отже, вказане свідчить про те, що спірний будинок та земельна ділянка були придбані у спільну сумісну власність ОСОБА_5 та ОСОБА_2, що не виключає залучення коштів належних іншим особам, підтверджених належними доказами.

На вказане суд належної уваги не звернув та дійшов помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позову.

До того ж, як встановлено під час апеляційного розгляду, справу було розглянуто у відсутність відповідачки - ОСОБА_5, яка про місце й час розгляду справи особисто не була повідомлена, оскільки з 26 лютого 2016 року по грудень 2017 року перебувала за кордоном, в Італії, що підтверджується копією закордонного паспорту (т.1 а. с. 226-228).

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

За таких обставин, рішення суду на підставі п. 1,3 ч.1, п.3 ч.3 ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволені позову.

На підставі ст. 141 ЦПК України з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 підлягає стягненню судовий збір у розмірі 4 865,96 грн.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_5 - ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Миколаївського районного суду Миколаївської області від 14 липня 2016 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

У задоволені позову ОСОБА_2 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання частково недійсним договору купівлі-продажу, припинення чинності державного акту та визнання права власності відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, ідентифікаційний номер платника податків НОМЕР_1, паспорт серія НОМЕР_4, виданий Ленінським РВ УМВС України в Миколаївській області 27 квітня 2010 року, місце проживання за адресою: АДРЕСА_2 на користь ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4, ідентифікаційний номер платника податків НОМЕР_2, паспорт серія НОМЕР_5, виданий Веселинівським РВ УМВС України в Миколаївській області 27 лютого 2009 року, місце проживання АДРЕСА_2 судовий збір у розмірі 4 865 (чотири тисячі вісімсот шістдесят п'ять) гривень 96 копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складання повного її тексту до Верховного Суду у порядку та випадках, передбачених статтею 389 ЦПК України.

Головуючий: Т.В. Крамаренко

Судді: І.В. Лівінський

Т.В. Серебрякова

Повний текст постанови складено 18 лютого 2019 року.