Постанова

Іменем України

21 серпня 2019 року

м. Київ

справа № 640/685/17

провадження № 61-27861св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Калараша А. А., Литвиненко І. В., Сердюка В. В. (суддя-доповідач), Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Харківської області від 07 червня 2017 року в складі колегії суддів: Пилипчук Н. П., Колтунової А. І., Кругової С. С.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів

У cічні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» (далі - ПАТ «Райффайзен Банк Аваль») про визнання правочину недійсним.

В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначила, що 03 жовтня 2005 року між нею та Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», укладений іпотечний договір № 014/02-1/2454/1-05, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Клопотовою Л. І.

Вказаний договір іпотеки укладений у забезпечення виконання кредитного договору від 03 жовтня 2005 року № 014/02-1/2454/1-05. Відповідно до пунктів 1.1, 1.2 іпотечного договору предметом іпотеки є майнові права на двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , будівництво якої не завершене.

Права позивача на квартиру підтверджуються договором про участь у будівництві від 29 серпня 2005 року № 17/1, укладеним між нею та Товариством з обмеженою відповідальністю «Моноліт будівельний альянс».

Позивач зазначає, що при укладенні спірного договору іпотеки порушено положення статті 5 Закону України «Про іпотеку» (в редакції, чинній на момент його укладення), а тому останній у силу вимог статей 203, 215 ЦК України є недійсним.

Враховуючи наведене, ОСОБА_1 просила суд визнати недійсним договір іпотеки від 03 жовтня 2005 року № 014/02-1/2454/1-05, укладений між нею та ПАТ «Райффайзен Банк Аваль».

Заочним рішенням Київського районного суду м. Харкова від 03 квітня 2017 року позовні вимоги задоволено. Визнано недійсним договір іпотеки від 03 жовтня 2005 року № 014/02-1/2454/1-05, укладений між ОСОБА_1 та Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль». Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що зміст укладеного договору іпотеки суперечить положенням статті 5 Закону України «Про іпотеку» (у редакції, чинній на час укладення договору), а тому він підлягає визнанню недійсним.

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 07 червня 2017 року заочне рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким відмовлено в задоволенні позову.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову в задоволенні позову, апеляційний суд виходив із того, що 11 серпня 2010 року між сторонами був укладений договір № 1 про внесення змін до договору іпотеки від 03 жовтня 2005 року, відповідно до якого сторони домовилися викласти в новій редакції пункт 1.4.3 договору іпотеки (термін повернення кредиту), при цьому сторони засвідчили, що всі інші умови договору іпотеки залишаються без змін і сторони підтверджують по ним свої зобов`язання.

Тобто в момент укладення договору про внесення змін до договору іпотеки майнові права на об`єкт незавершеного будівництва відповідно до вимог чинного на той час законодавства вже могли бути предметом іпотеки, а тому сторони, підтвердивши свої зобов`язання за спірним договором іпотеки, визнали, що його предметом є майнові права на об`єкт незавершеного будівництва.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги

У липні 2017 року ОСОБА_1 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Апеляційного суду Харківської області від 07 червня 2017 року, в якій просить скасувати зазначене судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

У касаційній скарзі заявник вказує на те, що при укладенні спірного договору іпотеки були допущені порушення законодавства, оскільки за діючим на момент укладення договору законодавством сторони мали укласти інший за своєю правовою природою договір - договір застави. При цьому метою укладення додаткової угоди було внесення змін до оспорюваного іпотечного договору щодо строків виконання кредитного зобов`язання, а не приведення іпотечного договору у відповідність до вимог чинного законодавства.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05 липня 2017 року відкрито касаційне провадження у зазначеній цивільній справі, витребувано справу та надано строк для подачі заперечень на касаційну скаргу.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон від 03 жовтня 2017 року), за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону від 03 жовтня 2017 року касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ зазначену цивільну справу передано Верховному Суду.

Відповідно до підпунктів 2.3.2, 2.3.4, 2.3.13, 2.3.49 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України від

26 листопада 2010 року № 30, зі змінами та доповненнями, постанови Пленуму Верховного Суду від 24 травня 2019 року № 8 «Про здійснення правосуддя у Верховному Суді» та рішення зборів суддів Касаційного цивільного суду від 28 травня 2019 року № 7 «Про заходи, спрямовані на своєчасний розгляд справ і їх вирішення у розумні строки», у зазначеній справі призначено повторний автоматизований розподіл.

12 червня 2019 року справу розподілено судді-доповідачу.

Ухвалою Верховного Суду від 07 серпня 2019 року справу за позовом ОСОБА_1 до ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» про визнання правочину недійсним за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Харківської області від 07 червня 2017 року призначено до розгляду колегією у складі п`яти суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню.

Виклад фактичних обставин справи, встановлених судами

Судами встановлено, що 03 жовтня 2005 року між ОСОБА_1 та Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль» (правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль») укладений іпотечний договір № 014/02-1/2454/1-05.

Вказаний іпотечний договір укладений на забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором від 03 жовтня 2005 року № 014/02-1/2454-05, укладений між цими ж сторонами.

Відповідно до пунктів 1.1, 1.2 іпотечного договору предметом іпотеки є майнові права на двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , будівництво якої не завершено, права позивача на квартиру підтверджуються договором про участь у будівництві від 29 серпня 2005 року № 17/1, що укладений між позивачем та ТОВ «Моноліт будівельний альянс».

11 серпня 2010 року сторони уклали договір № 1 про внесення змін до договору іпотеки, відповідно до якого збільшено термін повернення суми кредиту до 03 листопада 2010 року.

Нормативно-правове обґрунтування

Відповідно до частин першої, третьої статті 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Правила про іпотеку землі та інші окремі види застав встановлюються законом.

Згідно з частиною першою статті 576 ЦК України предметом застави може бути будь-яке майно (зокрема річ, цінні папери, майнові права), що може бути відчужене заставодавцем і на яке може бути звернене стягнення.

Частинами першою, другою статті 583 ЦК України визначено, що заставодавцем може бути боржник або третя особа (майновий поручитель). Заставодавцем може бути власник речі або особа, якій належить майнове право, а також особа, якій власник речі або особа, якій належить майнове право, передали річ або майнове право з правом їх застави.

Відповідно до статті5 Закону України «Про іпотеку» (у редакції, чинній на момент укладення іпотечного договору) предметом іпотеки також може бути об`єкт незавершеного будівництва або інше нерухоме майно, яке стане власністю іпотекодавця після укладення іпотечного договору, за умови, що іпотекодавець може документально підтвердити право на набуття ним у власність відповідного нерухомого майна у майбутньому. Обтяження такого нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації у встановленому законом порядку незалежно від того, хто є власником цього майна на час укладення іпотечного договору.

На час укладення спірного договору іпотеки стаття 5 Закону України «Про іпотеку» не визначала майнові права предметом іпотеки, а відповідні зміни до цієї статті були внесені 25 грудня 2008 року на підставі Закону України «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва», який набрав чинності 14 січня 2009 року, відповідно до якого предметом іпотеки, зокрема, також може бути об`єкт незавершеного будівництва, майнові права на нього.

Згідно із положеннями статей 215, 216 ЦК України вимоги про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності можуть бути заявлені як однією із сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином.

Оскільки за оспорюваним договором в іпотеку передано майнові права на квартиру, які належать ОСОБА_1 , вона відповідно до вимог статей 15, 16, 215, 216 ЦК України має право оспорювати зазначений іпотечний договір у судовому порядку, оскільки він стосується її прав та інтересів.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що оспорюваний іпотечний договір укладений з порушенням вимог статті 5 Закону України «Про іпотеку», в редакції, чинній на момент укладення договору, а тому він підлягає визнанню недійсним.

При цьому, апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, дійшов помилкового висновку, що договір про внесення змін до іпотечного договору, який укладений між сторонами 11 серпня 2010 року, тобто в момент, коли майнові права на об`єкт незавершеного будівництва вже могли бути предмет іпотеки, можна розцінювати так, що сторони договору підтвердили свої зобов`язання за договором іпотеки, в тому числі й щодо предмета іпотеки, яким є майнові права, з огляду на те, що метою укладення додаткової угоди було внесення змін до оспорюваного іпотечного договору щодо строків виконання кредитного зобов`язання, а не приведення іпотечного договору у відповідність до вимог чинного законодавства.

Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Оскільки апеляційний суд помилково скасував рішення суду першої інстанції, яке відповідає вимогам закону, тому рішення апеляційного суду підлягає скасуванню із залишенням у силі рішення суду першої інстанції.

Керуючись статтями 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Апеляційного суду Харківської області від 07 червня 2017 року скасувати, заочне рішення Київського районного суду м. Харкова від 03 квітня 2017 року залишити в силі.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді: А. А. Калараш

І. В. Литвиненко

В. В. Сердюк

І. М. Фаловська