П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 січня 2019 року місто Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах: Прокопчук Л.М.(суддя-доповідач), Самчишиної Н.В., Царюк Л.М., із секретарем судового засідання Горенко Ю.В., без участі учасників справи, розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргуАкціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на заочне рішення Березанського районного суду Миколаївської області від 23 жовтня 2018 року, ухваленого в приміщенні того ж суду, у складі судді Гапоненко Н.О., у цивільній справі № 469/1680/17, провадження № 22-ц/812/188/19, за позовом Публічного Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В :

20 грудня 2017 року ПАТ КБ «ПриватБанк» (в подальшому назва банку змінилася на Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором, укладеним між ними 25 квітня 2013 року, за умовами якого відповідачка отримала 300 грн. кредиту у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою 30,0 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Посилаючись на невиконання відповідачкою умов кредитного договору, внаслідок чого станом на 31.10.2017 року утворилась заборгованість в розмірі 11063,72 грн., яка складається з 1252,86 грн. заборгованості за кредитом, 8807,83 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом, а також штрафи - 500,00 грн. фіксована частина та 503,03 грн. процентна складова. Позивач просив стягнути вказану заборгованість та судові витрати у розмірі 1600 грн. з ОСОБА_4 (а.с. 2-4).

Заочним рішенням Березанського районного суду Миколаївської області від 23 жовтня 2018 року в задоволенні позову відмовлено (а.с. 59).

Рішення суду мотивоване тим, що позивач не довів факту укладання кредитного договору від 25 квітня 2013 року.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на неправильне застосування місцевим судом норм матеріального права, порушення вимог процесуального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про повне задоволення позову. Зокрема, позивач зазначає, що судом не було враховано, що укладаючи договір, сторони керувались положенням ч.1 ст. 634 ЦК України, наданий ним розрахунок заборгованості свідчить як про отримання позичальником коштів від кредитодавця, користування ними, так і про внесення сум на погашення боргу (а.с. 64-67).

Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.

Належно повідомлені про час і місце розгляду справи сторони в судове засідання апеляційного суду не з'явились.

Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними в ній та додатково наданими доказами та перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до такого.

Судом установлено, що на підтвердження своїх позовних вимог позивачем додано до позовної заяви ксерокопію анкети-заяви відповідача ОСОБА_4 від 25.04.2013 року про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг в ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК». Посилаючись на те, що в анкеті-заяві у графі «Виявляю бажання оформити на своє ім'я» відсутня позначка про бажання ОСОБА_4 отримати будь-яку карту, а також на те, що графа щодо розміру кредитного ліміту заявником не заповнена, вказана заява не містить даних про згоду відповідачки на отримання будь-якого кредитного продукту, а також на відсутність номера, дати, підпису позичальника в наданих Умовах та правилах надання банківських послуг, суд прийшов до висновку про те, що позов не доведений.

Але з висновками суду погодитись не можна.

З матеріалів справи вбачається, що 25 квітня 2013 року між банком та відповідачем був укладений договір шляхом підписання заяви позичальника, в якій вказано, що заява разом із Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складає договір про надання банківських послуг. На підставі зазначеного договору відповідач отримав кредит у розмірі 300 грн. зі сплатою 30,0% річних з кінцевим строком повернення, що відповідає строку дії картки (а.с. 6).

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник - повернути кредит і сплатити відсотки (частин 1, 3 ст. 1054 ЦК України).

За нормами частини першої, другої статті 207 УК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялись сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

ОСОБА_4, підписуючи анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, приєдналася до договору приєднання та погодилась з його умовами. При цьому Умови та Правила надання банківських послуг є складовою частиною кредитного договору, при яких підпис під ними не потрібен, якщо саме ці Умови та Правила були чинними під час укладання договору.

Позивачем додані до позовної заяви Умови та правила надання банківських послуг, що затверджені наказом від 06.03.2010 року (а.с. 8).

Дані про те, що вони були нечинними під час укладання договору, в справі відсутні.

Таким чином висновки суду про те, що позивач не довів факту укладання кредитного договору є хибними.

З матеріалів справи вбачається, що кредитний договір, укладений між сторонами, складається з Анкети-заяви позичальника про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг в ПАТ КБ «ПриватБанк», Умов та Правил надання банківських послуг (далі - Правила) та Тарифів банку. Цей договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання. Якщо протягом цього строку ні одна із сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, він автоматично пролонгується на той же строк (п. 1.1.7.12 Правил).

З наданого позивачем розрахунку та наданої апеляційному суду виписки про рух коштів на рахунку вбачається, що заборгованість за тілом кредиту станом на 28.02.2015 року складає 1252,86 грн., строк дії кредитної картки закінчився 31.08.2016 року (а.с. 86, 88-104).

В позовній заяві позивач зазначає, що кредит надавався під 30% річних. В той же час наданий позивачем розрахунок заборгованості за кредитним договором свідчить про те, що двічі - з 01 вересня 2014 року та з 01 квітня 2015 року позивачем була підвищена процента ставка до 34,80% та 43,20% відповідно (а.с. 4-5).

Судом першої інстанції в порушення вимог ст. 264 ЦПК не з'ясовані всі обставини, якими обґрунтовувалися вимоги щодо стягнення процентів за користування кредитом у зазначених відсотках.

Виходячи з наведеного та вимог ч.4 ст. 367 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду переглядає законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції в повному обсязі.

Відповідно до ч.1 ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором.

Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною.

Відповідно до п.28 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року № 5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" при вирішенні питання щодо правомірності підвищення банком чи іншою фінансовою установою процентної ставки суди також повинні розрізняти умови кредитного договору, які встановлюють односторонню зміну умов договору, від умов договору, що встановлюють погоджену сторонами процедуру зміни договору шляхом прийняття позичальником пропозиції кредитора про зміну умов договору відповідно до вимог статей 641 - 642 ЦК або в порядку, визначеному частиною шостою статті 1056-1 ЦК. Наприклад, не є односторонньою зміною умов договору та не суперечить статті 1056-1 ЦК зміна розміру фіксованої процентної ставки залежно від зміни обставин кредитного ризику (неукладення договору страхування, припинення договору застави/іпотеки тощо), якщо в кредитному договорі визначено обставини, за якими застосовується інша фіксована процентна ставка, та її розмір.

При підвищенні процентної ставки з'ясуванню підлягають визначена договором процедура підвищення процентної ставки (лише повідомлення позичальника чи підписання додаткової угоди тощо); дії позичальника щодо прийняття пропозиції кредитора тощо.

З огляду на вищенаведене боржник вважається належно повідомленим про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку в тому разі, якщо банк не лише відправив на адресу такого боржника листа про зміну умов кредитного договору, а й довів факт його вручення адресатові під розписку.

Відповідно до п 3.5 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Національного банку від 10.05.2007 року № 168, банки мають право змінювати процентну ставку за кредитом лише в разі настання події, не залежної від волі сторін договору, яка має безпосередній вплив на вартість кредитних ресурсів банку.

Банки не мають права змінювати процентну ставку за кредитом у зв'язку з волевиявленням однієї із сторін (зміни кредитної політики банку).

Встановлено, що 25 квітня 2013 року відповідач, ознайомившись та погодившись з умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, оформила заяву на надання їй кредитної карти без зазначення суми кредитного ліміту (а.с. 6).

Відповідно до п. 1.1.3.2.3. Умов та правил надання банківських послуг, затверджених наказом від 06.03.2010 року № СП-2010-256, які надав позивач до позовної заяви, банк має право проводить зміну тарифів, а також інших умов обслуговування рахунку. При цьому банк, за винятком випадків зміни розміру наданого кредиту (кредитного ліміту), зобов'язаний не менше як за 7 днів до введення змін проінформувати клієнта, зокрема у виписці по картрахунку відповідно до п. 1.1.1.3.1.9. цього договору. Якщо протягом 7 днів банк не отримав повідомлення від клієнта про незгоду зі змінами, вважається, що клієнт приймає нові умови.

Відповідно до п.1.1.3.1.9 вказаних Умов банк зобов'язаний не частіше одного разу на місяць способом, зазначеним в заяві, надавати держателю виписку про стан картрахунку та про проведені за минулий місяць операції по картрахунку. Зазначений пункт Умов передбачає можливість надання інформації про стан рахунку шляхом використання функції СМС-повідомлень у випадку підключення клієнта до комплексу Mobile-banking (ПРИВАТ24), але матеріали справи не містять даних про підключення відповідача до вказаного комплексу.

Заява не містить умов про спосіб надання виписки про стан картрахунку (а.с.6).

Таким чином позивач не надав доказів виконання ним п. 1.1.3.2.3 Умов та правил надання банківських послуг щодо своєчасного сповіщення відповідача у спосіб, передбачений договором, про зміну розміру фіксованої процентної ставки.

Крім того, позивач не довів, що підвищення процентної ставки за кредитом відбулося за настанням умов, передбачених п.3.5 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Національного банку від 10.05.2007 року № 168.

За таких обставин колегія суддів апеляційного суду прийшла до висновку про те, що підвищення позивачем відсоткової ставки за договором було проведено в односторонньому порядку, з порушенням вимог закону, внаслідок чого позивачем було неправильно розраховано розмір заборгованості, тому його слід перерахувати відповідно до вимог ст.534 ЦК України та обставин справи, зокрема враховуючи довідку про рух коштів на картрахунку відповідача з 24.04.2013 року, виходячи з відсоткової ставки 30,0%, а також, враховуючи ту обставину, що строк дії картки закінчився 31.08.2016 року (а.с. 86, 88-104).

З клопотання, наданого позивачем апеляційному суду, вбачається, що прострочена заборгованість станом на 28.02.2015 року складає: за кредитом 1252,86 грн., за процентами 93,72 грн. (а.с. 84). Станом на час закінчення строку дії кредитної картки - 31.08.2016 року розмір відсотків складає: період з 01.03.2015 року по 31.08.2016 року дорівнює 549 днів. Сума процентів за один день = 1252,86 х30% /360 = 1,04 грн., за 549 днів = 549 х1,04 = 570,96 грн., тобто всього борг по процентам складає 93,72 + 570,96 = 664,68 грн.

Підстав для стягнення процентів за більший період, тобто як просив позивач у позові до 31.10.2017 року немає.

Згідно приписів ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного суду.

За висновками, викладеними у п.п. 53,54 постанови ВП ВС у справі N 444/9519/12 від 28.03.2018, № 444/9519/12|14-10цс18 припис абз. 2 ч. 1 ст. 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Враховуючи викладене, Велика Палата Верховного Суду (ВП ВС) вважає, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

Щодо вирішення позовних вимог про стягнення штрафів (фіксованої частини та процентної складової) колегія суддів керується наступним.

Згідно з пунктами 1.1.5.20, 2.1.1.7.6. Правил (а.с. 17, 27) передбачена сплата штрафів як виду цивільно-правової відповідальності за невиконання або неналежне виконання грошових зобов'язань по кредитному договору, процентів за користування кредитом, комісії за обслуговування.

Таким чином, загальна заборгованість за кредитним договором складає 2513,42 грн., (1252,86 - заборгованість за кредитом, 664,68 грн. - заборгованість за процентами, 500 грн. - штраф фіксована частина та 95,88 грн. штраф процентна складова), а тому рішення суду першії інстанції слід скасувати та ухвалити нове рішення про часткове задоволення позову.

Відповідно до вимог ч.ч.1, 13 ст. 141 ЦПК України судових збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Заявлені позовні вимоги задоволені на 22,7%, тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 908,00 грн. (сплачено 1600,00 грн. за подачу позову (а.с. 1) та за подачу апеляційної скарги 2400,00 грн.(а.с. 70).

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково, а заочне рішення Березанського районного суду Миколаївської області від 23 жовтня 2018 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити частково, стягнувши з ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором б/н від 25 квітня 2013 року, що утворилася станом на 31.08.2016 року в розмірі 2513,42 грн., та складається з наступного: 1252,86 грн. - заборгованість за кредитом, 664,68 грн. - заборгованість за відсотками, штрафи - 500 грн. (фіксована частина), та 95,88 грн. (процентна складова).

В іншій частині в задоволенні позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» 908,00 грн. судового збору.

Постанова апеляційного суду набирає чинності з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту в порядку та випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: Л.М. Прокопчук

Судді: Н.В. Самчишина

Л.М. Царюк

Повний текст постанови складено 25 січня 2019 року