Справа № 133/659/15-ц
Провадження № 22-ц/801/11/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції Слободяний О.Є.
Доповідач:Панасюк О. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 січня 2019 рокуСправа № 133/659/15-цм. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Панасюка О. С. (суддя - доповідач),

суддів: Шемети Т. М., Сала Т. Б.,

з участю секретаря судового засідання Куленко О. В.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_3,

відповідачі: виконавчий комітет Козятинської міської ради Вінницької області, Комунальне підприємство Козятинської міської ради «Відродження», ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 15 травня 2018 року, ухвалене під головуванням судді Слободяного О. Є. (повний текст рішення складено 25 травня 2018 року), у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до виконавчого комітету Козятинської міської ради Вінницької області, Комунального підприємства Козятинської міської рад «Відродження», ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання розпорядження органу приватизації недійсним, визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло від 09 червня 2000 року та записів про право на безоплатну приватизацію, скасування державної реєстрації права власності на квартиру, визнання договору купівлі-продажу квартири від 17 січня 2015 року недійсним, визнання права на безоплатну приватизацію квартири, -

встановив:

18 березня 2015 року ОСОБА_3 звернувся з цим позовом, за яким просив:

-визнати недійсним розпорядження № 402 від 13 червня 2000 року Козятинської дистанції цивільних споруд № 2 Південно-Західної залізниці «Про передачу в приватну власність трикімнатної квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6»;

-визнати недійсним свідоцтво про право власності на житло - квартиру АДРЕСА_1 від 09 червня 2000 року, видане Козятинською дистанцією цивільних споруд № 2 Південно-Західної залізниці на ім'я ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, зареєстроване в комунальному підприємстві «Вінницьке обласне об'єднане бюро технічної інвентаризації» 22 червня 2000 року та записи про право на безоплатну приватизацію;

-скасувати державну реєстрацію права власності на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_4 ОСОБА_5, ОСОБА_6 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, яку було проведено державним реєстратором прав на нерухоме майно, приватним нотаріусом Козятинського районного нотаріального округу Вінницької області Барською І. О. 17 січня 2015 року, витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 17 січня 2015 року, право власності № 8411932, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 05;

-визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений 17 січня 2015 року між продавцями квартири: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 та покупцем ОСОБА_7, посвідчений приватним нотаріусом Козятинського районного нотаріального округу Вінницької області Барською І. О., зареєстрований в реєстрі за № 69;

-зобов'язати Комунальне підприємство Козятинської міської ради «Відродження» (далі КП «Відродження») укласти з ним договір найму жилого приміщення - квартири АДРЕСА_1;

-визнати за ним право на безоплатну приватизацію квартири АДРЕСА_1.

На обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 03 березня 1987 року вони з дружиною ОСОБА_4 за договором купівлі-продажу придбали будинок АДРЕСА_2.

У звязку з суспільними потребами органом місцевого самоврядування будинок було вирішено знести, а його сім'ї за рішенням № 61 виконавчого комітету Козятинської міської ради Вінницької області від 26 березня 1992 року 30 квітня 1992 року було видано ордер на зайняття трикімнатної квартири АДРЕСА_1, житловою площею 38,52 кв. м. З 1992 року він та члени його сім'ї були зареєстровані та постійно проживали у зазначеній квартирі.

У 1998 році дружина попросила його знятися з реєстрації та зареєструватися у належному їй на праві приватної власності будинку АДРЕСА_3, обґрунтовуючи необхідністю оформлення субсидії на оплату житлово-комунальних послуг. Він погодився на її пропозицію, але постійно продовжував проживати разом з нею і дітьми у зазначеній квартирі.

В червні 2014 року у позивача з дружиною та дочкою ОСОБА_5 виник конфлікт, в результаті якого, після його повернення додому дружина змінила замки і заявила, що їхня квартира йому більше не належить. До квартири потрапити він не зміг.

06 серпня 2014 року за його заявою Козятинською міською радою Вінницької області була створена комісія, яка встановила, що квартира АДРЕСА_1 була потай приватизована у 2000 році на його дружину та двох дочок. Заява ОСОБА_4 від 09 червня 2000 року від наймача квартири на ім'я начальника НГЧ-2 (Козятинська дистанція цивільних споруд) про приватизацію квартири підписана лише наймачем. Будь-які інші підписи повнолітніх членів сім'ї відсутні. Оскільки він постійно проживав у зазначеній квартирі, то його право на приватизацію порушено.

17 січня 2015 року дружина та дочки ОСОБА_3 потай від нього продали зазначену квартиру братові дружини ОСОБА_7

Рішенням Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 15 травня 2018 року у позові відмовлено.

Рішенням мотивоване тим, що позивач не довів того, що він проживав у спірній квартирі на момент її приватизації, відтак його право на житло порушене не було.

В апеляційній скарзі, поданій до Апеляційного суду Вінницької області, ОСОБА_3, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення його позовних вимог.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилався на ті ж обставини, що і у позовній заяві.

Представник відповідачів ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 - адвокат ОСОБА_12 та КП «Відродження» подали відзиви на апеляційну скаргу, за яким просили залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, як таке, що ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

06 серпня 2018 року у справі відкрито апеляційне провадження Апеляційним судом Вінницької області.

Пунктом 8 частини першої Розділу ХІІІ Цивільного процесуального Кодексу України (далі ЦПК України) передбачено, що до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Відповідно до пункту 3 Розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року № 1402 - VІІІ апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах.

Указом Президента України № 452/2017 від 29 грудня 2017 року ліквідовано Апеляційний суд Вінницької області та утворено Вінницький апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Вінницьку область, з місцезнаходженням у місті Вінниці.

У відповідності до частини шостої статті 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на відповідній території відповідної адміністративно - територіальної одиниці (відповідних адміністративно - територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Відповідно до положень статті 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» рішенням зборів суддів, що відбулися 09 листопада 2018 року, днем початку роботи Вінницького апеляційного суду визначено 12 листопада 2018 року. Відповідне повідомлення голови новоутвореного суду опубліковано у газеті «Голос України» № 213 (6968) від 10 листопада 2018 року.

Згідно з пунктом 3 частини першої, частиною п'ятою статті 31 ЦПК України, у разі ліквідації або припинення роботи суду справи, що перебували у його провадженні, невідкладно передаються до суду, визначеного відповідним законом або рішенням про припинення роботи суду.

Таким чином справа підлягає апеляційному розгляду Вінницьким апеляційним судом, територіальна юрисдикція якого поширюється на ту ж територію, що й юрисдикція Апеляційного суду Вінницької області.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Частинами першою - третьою статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

За змістом статті 374 ЦПК України апеляційний суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює у відповідній частині нове рішення або змінює рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з порушенням норм матеріального і процесуального права (стаття 376 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права; судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом; при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду; обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Цим вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає з огляду на таке.

Судом встановлено, що 30 грудня 1983 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (дошлюбне прізвище ОСОБА_4) зареєстрували шлюб у міському відділі РАЦС м. Вінниці, актовий запис за № 3227 (Т 1. а. с. 6). Від шлюбу мають дочок ОСОБА_5 та ОСОБА_6

03 березня 1987 ОСОБА_3 та ОСОБА_4 за договором купівлі-продажу придбали будинок АДРЕСА_2. У зв'язку із знесенням цього будинку відповідно до рішення № 61 виконавчого комітету Козятинської міської ради від 26 березня 1992 року було видано ордер на зайняття ОСОБА_3 та членами його сім'ї трикімнатної квартири АДРЕСА_1, житловою площею 38,52 кв. м (Т. 1 а. с. 9. 10).

ОСОБА_3 був зареєстрований у квартирі АДРЕСА_1 з 17 листопада 1992 року.

15 квітня 1998 ОСОБА_3 знявся з реєстраційного обліку у цій квартирі і з 20 квітня 1998 року зареєстрований в АДРЕСА_3 (Т. 1 а. с. 42 - 43).

09 червня 2000 року ОСОБА_4 від себе особисто та неповнолітніх дочок ОСОБА_5 та ОСОБА_6 подала начальнику Козятинської дистанції цивільних споруд № 2 Південно-Західної залізниці (Козятинська НГЧ-2) заяву про передачу квартири у її та дочок спільну власність (Т. 1 а. с. 12).

Того ж дня Козятинською дистанцією цивільних споруд № 2 Південно-Західної залізниці було видане свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1, за яким ця квартира була передана у спільну власність ОСОБА_4 та її неповнолітніх дочок ОСОБА_5 та ОСОБА_6 (Т. 1 а. с. 191).

17 січня 2015 року ОСОБА_4 ОСОБА_5 та ОСОБА_6 продали зазначену квартиру ОСОБА_7 (договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Козятинського районного нотаріального округу Вінницької області Барською І. О. в Т. 1 на а. с. 189 - 190).

Стаття 1 Закону України «Про приватизацію держаного житлового фонду» визначає приватизацію державного житлового фонду як відчуження квартир (будинків), кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України.

Державний житловий фонд - це житловий фонд місцевих Рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ.

Відповідно до пунктів 1 - 3, 7, 9 статті 8 цього Закону (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд.

Передача займаних квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають в даній квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку).

Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина.

Органи приватизації, що здійснюють приватизацію державного житлового фонду, мають право на діяльність по оформленню та реєстрації документів про право власності на квартиру (будинок).

Державний житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні або оперативному управлінні державних підприємств, організацій та установ, за їх бажанням може передаватись у комунальну власність за місцем розташування будинків з наступним здійсненням їх приватизації органами місцевої державної адміністрації та місцевого самоврядування згідно з вимогами цього Закону.

Порядок передачі житлового фонду, що перебував у повному господарському віданні підприємств, установ чи організацій, у комунальну власність визначається Кабінетом Міністрів України.

Отже, передача квартир у власність громадян може здійснюватися на підставі рішень органів приватизації, створених або місцевою державною адміністрацією або органами місцевого самоврядування або державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд, залежно від того у чиїй власності, повному господарському віданні або оперативному управлінні перебуває відповідний житловий фонд.

Згідно з частиною першою статті 104 Цивільного кодексу України юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов'язки переходять до правонаступників.

Як видно зі змісту позовних вимог та матеріалів справи оспорюване розпорядження № 402 від 13 червня 2000 року «Про передачу в приватну власність трикімнатної квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6» приймалось Козятинською дистанцією цивільних споруд № 2 Південно-Західної залізниці, цим же державним підприємством видано і свідоцтво про право власності на квартиру.

За змістом відповіді виробничого підрозділу «Київське територіальне управління» філії «Центр будівельно-монтажних робіт» Акціонерного товариства «Українська залізниця» від 14 грудня 2018 року на запит адвоката ОСОБА_12 Козятинська дистанція цивільних споруд № 2 була реорганізована у виробничий підрозділу «Київське територіальне управління» філії «Центр будівельно-монтажних робіт» Акціонерного товариства «Українська залізниця» (Т. 4 а. с. 232 - 233).

Будь-яких даних про передачу Козятинською дистанцією цивільних споруд № 2 державного житлового фонду у м. Козятині Вінницької області у комунальну власність територіальної громади міста у справі немає.

Натомість, з відповіді Козятинського міського голови від 15 січня 2019 року на запит того ж адвоката видно, що Козятинська міська рада Вінницької області та КП «Відродження» не відповідають за прийняті Козятинською дистанцією цивільних споруд № 2 рішення щодо приватизації державного житлового фонду. Архівних документів про приватизацію квартири АДРЕСА_1 міська рада на зберігання не приймала (Т. 5 а. с. 23).

Згідно з частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до статті 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач.

Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

У відповідності до статті 50 ЦПК України позов може бути пред'явлений спільно кількома позивачами або до кількох відповідачів. Кожен із позивачів або відповідачів щодо другої сторони діє в цивільному процесі самостійно.

Участь у справі кількох позивачів і (або) відповідачів (процесуальна співучасть) допускається, якщо:

1) предметом спору є спільні права чи обов'язки кількох позивачів або відповідачів;

2) права та обов'язки кількох позивачів чи відповідачів виникли з однієї підстави;

3) предметом спору є однорідні права і обов'язки.

Частини перша та друга статті 51 ЦПК України надають право суду першої інстанції за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача, або замінити первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі, якщо позов подано не до тієї особи, яка має відповідати за позовом.

За змістом частини першої, пунктів 2, 4 частини другої статті 175 ЦПК України у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування, а також зазначає:

-повне найменування (для юридичних осіб) або ім'я (прізвище, ім'я та по батькові - для фізичних осіб) сторін та інших учасників справи, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), поштовий індекс, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України (для юридичних осіб, зареєстрованих за законодавством України), а також реєстраційний номер облікової картки платника податків (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серію паспорта для фізичних осіб - громадян України (якщо такі відомості позивачу відомі), відомі номери засобів зв'язку, офіційної електронної адреси та адреси електронної пошти;

-зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них.

Таким чином, системний аналіз цих норм процесуального права у взаємозв'язку із встановленим статтею 13 ЦПК України принципом диспозитивності цивільного судочинства свідчить про те, що право на визначення особи (осіб), які мають відповідати за позовом належить виключно позивачеві і може бути реалізоване шляхом зазначення відповідача/відповідачів у позовній заяві, а після її подання - шляхом заявлення клопотання про залучення до участі у справі співвідповідача або заміни первісного відповідача належним відповідачем, але виключно в суді першої інстанції до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання.

Оскільки оспорювані розпорядження № 402 від 13 червня 2000 року та свідоцтво про право власності на житло - квартиру АДРЕСА_1, які на думку позивача порушують його право на приватизацію квартири, відповідно, прийняте та видане Козятинською дистанцією цивільних споруд № 2 Південно-Західної залізниці, правонаступником якої є виробничий підрозділ «Київське територіальне управління» філії «Центр будівельно-монтажних робіт» Акціонерного товариства «Українська залізниця», який участі у справі не брав, то суд першої інстанції не мав повноважень давати оцінку законності дій/рішень цієї юридичної особи.

Щодо решти позовних вимог, то вони є похідними від вимог про визнання недійсними розпорядження органу приватизації та свідоцтва про право власності на житло, відтак задоволенню не підлягають, але з підстав подання позову не до тієї особи/осіб, які мають за ним відповідати, а не через недоведеність позовних вимог, як зазначив суд першої інстанції.

Керуючись статтями 367, 369, 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України апеляційний суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 15 травня 2018 року скасувати.

У позові ОСОБА_3 до виконавчого комітету Козятинської міської ради Вінницької області, Комунального підприємства Козятинської міської рад «Відродження», ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання розпорядження органу приватизації недійсним, визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло від 09 червня 2000 року та записів про право на безоплатну приватизацію, скасування державної реєстрації права власності на квартиру, визнання договору купівлі-продажу квартири від 17 січня 2015 року недійсним, визнання права на безоплатну приватизацію квартири відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного суду протягом 30 днів з дня її проголошення.

(Повний текст постанови складено 31 січня 2019 року)

Головуючий /підпис/ О. С. Панасюк

Судді: /підпис/ Т. М. Шемета

/підпис/ Т. Б. Сало

З оригіналом згідно О. С. Панасюк