ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/818/3112/19 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Спори, що виникають із трудових правовідносин
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 вересня 2019 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді Яцини В.Б.

суддів колегії: Кіся П.В., Хорошевського О.М.,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 13 березня 2019 року, ухвалене у складі судді Чередник В.Є., по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Територіального центру надання соціальних послуг Київського району м. Харкова про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 21.12.2018 звернулась до суду із позовом до Територіального центру надання соціальних послуг Київського району м. Харкова про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, посилаючись на те, що наказом відповідача від 18.10.2018 року №211-к її було прийнято на роботу з 22.10.2008 року на посаду соціального робітника з випробувальним строком один місяць. Вона працювала, сумлінно виконуючи свої обов`язки, у неї склались доброзичливі відносини з підопічними. Однак, 29 жовтня 2018 року її повідомили про звільнення з роботи за ч. 2 ст. 28 КЗпП України у зв`язку із встановленням невідповідності займаній посаді. Наказом від 30 жовтня 2018 року №222-к її було звільнено з роботи 31.10.2018 року на підставі п. 2 ст. 28 КЗпП України.

З цим наказом позивачка не згодна, вважає таким, що порушує її Конституційне право на працю та заробітну плату. Вона звернулась до Головного управління Держпраці у Харківській області із заявою про незаконне звільнення з роботи і отримала роз`яснення. Відповідач у своєму наказі не конкретизував, що саме вона зробила не так, виходячи із чого він зробив такий висновок, тому позивачка вважає рішення відповідача про її звільнення необґрунтованим. Крім того, відповідач не зажадав від неї письмових пояснень.

Позивач вважала, що відповідачем було порушено строки звільнення, а саме ч. 2 ст. 28 КЗпП України, згідно із якою попередження працівника про звільнення за результатами випробування повинно бути письмовим не пізніше трьох днів до дати звільнення. Позивачка була попереджена про звільнення 31.10.2018 року, тобто менше ніж за три дні. Тому, вона вважає наказ №222-к від 30.10.2018 р. безпідставним та таким, що підлягає скасуванню. Відповідно до ст. 235 КЗпП України, відповідач має виплатити їй середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, виходячи із суми заробітної плати 3720 грн. 00 коп.

Представником відповідача 09.01.2019 було подано відзив на позовну заяву, в якому посилався на те, що позивач дізналася про звільнення 29 жовтня 2018 року, отже могла звернутися до суду для вирішення справи з 29 жовтня по 29 листопада 2018 року, тоді як позовна заява була подана з порушенням строків встановлених законодавством про працю, а саме 21 грудня 2018 року.

Крім того підтвердив, що дійсно, наказом Територіального центру надання соціальних послуг Київського району м. Харкова від 18 жовтня 2018 року №211к ОСОБА_1 було прийнято на посаду соціального робітника відділення соціальної допомоги вдома територіального центру з випробувальним терміном.

ОСОБА_1 29 жовтня 2018 року було повідомлено про звільнення за результатами випробування. Наказом Територіального центру надання соціальних послуг Київського району міста Харкова від 30 жовтня 2018 року №222к ОСОБА_1 було звільнено від 31 жовтня 2018 р. у зв`язку із встановленням невідповідності займаній посаді.

Строки звільнення були порушені, про що було складено Протокол про адміністративне правопорушення від 14 листопада 2018 року №ХК2946/926/АВ/П/ПТ.

Головним управлінням Держпраці у Харківській області було направлено Територіально центру надання соціальних послуг Київського району міста Харкова направлення №01.01.94/02.04/3167 від 05.11.2018 р. на проведення заходу державного контролю у формі інспекційного відвідування/ невиїзного інспектування об`єкту відвідування. За результатом інспектування було винесено Акт інспекційного відвідування юридичної особи, яка використовує найману працю №ХК2946/926/АВ від 14 листопада 2018 року в якому вказано на допущені виявлені порушення.

Після винесення акту перевірки, Приписом про усунення виявлених порушень №ХК2946/926/АВ/П від 14 листопада 2018 року було зобов`язано директора Територіальне центру надання соціальних послуг Київського району м. Харкова Коротька П.В. усунути виявлене правопорушення щодо строків звільнення працівника.

Наказом Територіального центру надання соціальних послуг Київського району міста Харкова від 15 листопада 2018 року №23 2к було скасовано вищезгаданий Наказ №222к 30.10.2018 та звільнено працівницю з займаної посади відповідно до строків, встановлених законодавством.

Наявні порушення були усунуті. Територіальним центром надання соціальних послуг було надіслано Лист від 16.11.2018 № 792 до Заступника начальника головного управління Держпраці у Харківській області Петренку О.М. про усунення порушень та виконання Припису про усунення виявлених порушень №ХК2946/926/АВ/П від 14 листопада 2018 року.

Таким чином, представник відповідача вважав, що усі порушення було усунуто і наведені твердження позивача не мають достатніх підстав. Наголошує, що позивач подала позов через певний проміжок часу після усунення порушень, а саме 21 грудня 2018 року.

Крім того вважає, що підстави звільнення детально обґрунтовані в Доповідній фахівця із соціальної допомоги вдома ОСОБА_3 та в Доповідній записці завідуючої відділення соціальної допомоги вдома ОСОБА_4 .

З ОСОБА_1 було здійснено всі необхідні розрахунки враховуючи усунуті порушення, що підтверджується випискою з Особистого рахунку ОСОБА_1 за жовтень та листопад. Розрахунок було здійснено з 22.10.2018 по 01.11.2018.

Позивачем 14.01.2019 було подано відповідь на відзив, де вона зазначила, що відповідач не зажадав від неї ніяких пояснень, що саме вона зробила не так. Крім того, відповідачем при її звільненні з роботи було порушено строки звільнення, з позовною заявою до суду вона звернулась 02.11.2018, однак ухвалою судді від 29 листопада 2018 року було ухвалено повернути позовну заяву та вказано, що вона має право повторно звернутися до суду із позовною заявою на підставі ч. 7 ст. 185 КЗпП України. Після усунення недоліків 21 грудня 2018 року позивачка повторно звернулась до суду з позовною заявою про поновлення її на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Суму середнього заробітку вона розрахувала, виходячи із наданої відповідачем копії особистого рахунку. Так, середньоденний заробіток складає 155 грн. 54 коп. За період з 02 листопада 2018 року по 11 січня 2019 року нараховано 48 робочих дні. Таким чином, позивачка вважає, що відповідач повинен виплатити їй 155 грн. 54 коп. х 48 робочих дні = 7465 грн. 92 коп., тому просить задовольнити її позов: поновити її на роботі та стягнути на її користь з позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 7465 грн. 92 коп.

Позивач 25.01.2019 подала уточнену позовну заяву, в якій, крім раніше зазначеного, посилалась на наступне. Відповідно до ст. 92 Конституції України засади регулювання праці і зайнятості визначаються виключно законами. Поняття трудового законодавства включається Конституція України, Міжнародної Конвенції, ратифіковані Верховною Радою України, Кодекс Законів про працю України, закони України. Відповідно до Конвенції МОП №158 весь тягар законності звільнення з роботи працівника полягає на роботодавця. Позивачка вважає, що відповідач у своєму відзиві не довів законність наказу про її звільнення. не конкретизував які саме посадові обов`язки вона не виконала, ніяких роз`яснень щодо її невідповідності займаній посаді не надав, тому вона вважає її звільнення незаконним як за формою так і по суті. 21 грудня 2018 року позивач вже повторно звернулась до суду з позовною заявою про поновлення її на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Суму середнього заробітку вона розрахувала, виходячи із наданої відповідачем довідки від 07.11.2018 року №158/186. З урахуванням податків її середньоденний заробіток складає 147 грн. 39 коп. За період з 02 листопада 2018 року по 25 січня 2019року, тобто за період вимушеного прогулу нараховано 58 робочих днів. Таким чином, вважає, що відповідач повинен виплатити їй за 58 робочих днів вимушеного прогулу 8548 грн. 62 коп., а саме: 147 грн. 39 коп. х 58 робочих днів, тому просить поновити її на роботі та стягнути на її користь з позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 8548 грн. 62 коп.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 13 березня 2019 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить вказане рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення її позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду є помилковим, оскільки при його ухваленні не було застосовано норми права, які підлягали застосуванню - Конвенцію МОП № 158 про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця.

Вказано, що судом не було витребувано, а відповідач не надав суду письмові звернення громадян на нібито низьку кваліфікацію позивача.

Зауважено, що відповідач не конкретизував, які саме посадові обов`язки не виконала позивач, та не надав ніяких роз`яснень щодо невідповідності позивача займаній посаді.

Територіальний центр надання соціальних послуг Київського району м. Харкова надав суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просить останню залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Надав пояснення аналогічні поданим до суду першої інстанції.

У запереченні на відзив, поданий суду 01.07.2019, ОСОБА_1 наполягала на обставинах, викладених у апеляційній скарзі.

Частина третя статті 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

У статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Відповідно до ст. 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження, які передбачені у ч. 1 ст. 369 ЦПК України, з огляду на зміст спірних правовідносин, без повідомленням учасників справи.

Згідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до вказаних норм ЦПК України, вислухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

У статті 263 ЦПК України визначені наступні вимоги до законності і обґрунтованість судового рішення:

1. Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

2. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

3. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

4. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

5. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень.

Оскаржуване рішення відповідає вказаним вимогам.

Судом першої інстанції встановлено, що наказом Територіального центру надання соціальних послуг Київського району м. Харкова від 18 жовтня 2018 року №211к ОСОБА_1 було прийнято на посаду соціального робітника відділення соціальної допомоги вдома територіального центру випробувальним терміном. Один місяць з 22.10.2018 (а. с. 5) При прийнятті на роботу ОСОБА_1 була ознайомлена з посадовою інструкцією.

Згідно з доповідною запискою завідувача відділення соціальної допомоги вдома ОСОБА_4 , та доповідної записки фахівця із соціальної допомоги вдома ОСОБА_3 (а. с. 38, 39), оскільки рівень підготовки є недостатнім для виконання обов`язків соціального робітника, 29 жовтня 2018 року ОСОБА_1 було повідомлено про звільнення за результатами випробування 31.10.2018 (а. с. 16)

Наказом Територіального центру надання соціальних послуг Київського району міста Харкова від 30 жовтня 2018 року №222к ОСОБА_1 було звільнено від 31 жовтня 2018 року у зв`язку із встановленням невідповідності займаній посаді.(а. с. 17)

Враховуючи, що строки звільнення позивачки були порушені, 14.11.2018. Головним управлінням Держпраці у Харківській області було складено Протокол про адміністративне правопорушення №ХК2946/926/АВ/П/ПТ.(а. с. 18-20)

Головним управлінням Держпраці у Харківській області було направлено до Територіального центру надання соціальних послуг Київського району міста Харкова направлення №01.01.94/02.04/3167 від 05.11.2018 на проведення заходу державного контролю у формі інспекційного відвідування/ невиїзного інспектування об`єкту відвідування. За результатами інспектування було винесено Акт інспекційного відвідування юридичної особи, яка використовує найману працю №ХК2946/926/АВ від 14 листопада 2018 року в якому вказано на виявлені порушення.(а. с. 21-31)

Після винесення акту перевірки, Приписом про усунення виявлених порушень №ХК2946/926/АВ/П від 14 листопада 2018 року було зобов`язано директора Територіального центру надання соціальних послуг Київського району м. Харкова Коротька П.В. усунути виявлене правопорушення щодо строків звільнення працівника. (а. с. 32-34)

Наказом Територіального центру надання соціальних послуг Київського району міста Харкова від 15 листопада 2018 року №23 2к було скасовано вищезгаданий Наказ №222к 30.10.2018 року та звільнено працівницю з займаної посади відповідно до строків, встановлені у законодавстві.(а. с. 35)

Територіальним центром надання соціальних послуг було надіслано Лист від 16.11.2018 № 792 до Заступника начальника головного управління Держпраці у Харківській області Петренку О.М. про усунення порушень та виконання Припису про усунення виявлених порушень №ХК2946/926/АВ/П від 14 листопада 2018 року.( а. с. 36).

З позивачкою ОСОБА_1 відповідачем було здійснено всі необхідні розрахунки, враховуючи усунуті порушення, що підтверджується випискою з Особистого рахунку ОСОБА_1 за жовтень та листопад. Розрахунок було здійснено з 22.10.2018 по 01.11.2018.(а. с. 37-38)

Відмовляючи у задоволенні позову, суд свої висновки мотивував тим, що Доводи позивача щодо необґрунтованості причин її звільнення, необхідності поновлення її на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду та спростовані поданими та дослідженими в ході судового засідання доказами відповідача.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції.

Нормами ч. 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У статті 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами:

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів;

3) показаннями свідків.

У статті 77 ЦПК України вказано про належність доказів:

1. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

2. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

3. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

4. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

У статті 78 ЦПК України зазначено про допустимість доказів:

1. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

2. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Про достатність доказів вказано у ст. 80 ЦПК України:

1. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

2. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч. 1 ст.5 ЦПК України).

Згідно зі ст. 55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Частиною першою ст.43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 51 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

За правилом ч. 2 ст. 28 КЗпП України у разі встановлення власником або уповноваженим ним органом невідповідності працівника займаній посаді, на яку його прийнято, або виконуваній роботі він має право протягом строку випробування звільнити такого працівника, письмово попередивши його про це за три дні. Розірвання трудового договору з цих підстав може бути оскаржене працівником в порядку, встановленому для розгляду трудових спорів у питаннях звільнення.

До суду першої інстанції відповідачем було подано копію Доповідної фахівця із соціальної допомоги вдома ОСОБА_3 на ім`я завідуючої відділення соціальної допомоги вдома ОСОБА_4 , у якій зазначено, що до Центру надійшли звернення громадян ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 про те, що ОСОБА_1 допускала помилки при розрахунках сплати комунальних платежів, не вміє робити вологе прибирання.

Підопічні зазначили, що позивач не розуміє у чому полягає її робота, з нею важко спілкуватись, вона веде розмови на теми, яких вони не розуміють, чим тримає їх у напрузі.

Вказано, що ОСОБА_1 приділяла надмірну увагу особистим речам підопічних.

В порушенням вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України позивач вказаних тверджень не спростувала доказами у розумінні ст.ст. 77-80 ЦПК України.

Заяв про виклик вказаних громадян у судове засідання для допиту у якості свідків не заявила ні до суду першої, ані до суду апеляційної інстанції.

У статті 7 Конвенції МОП № 158 про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця 1982 року, що була ратифікована Постановою Верховної Ради України № 3933-XII від 04.02.94 зазначено, що трудові відносини з працівником не припиняються з причин, пов`язаних з його поведінкою або роботою, доти, доки йому не нададуть можливість захищатись у зв`язку з висунутими проти нього звинуваченнями, крім випадків, коли від роботодавця не можна обґрунтовано чекати надання працівникові такої можливості.

У згаданій вище доповідній зазначено, що ОСОБА_3 пояснювала ОСОБА_1 як і для чого ведеться документація і як це важливо.

Зазначено, що у розмові з керівництвом позивач вела себе зневажливо та нестримно.

Суд розцінює вказані обставини, як проведення роботодавцем відповідної службової перевірки під час якої ОСОБА_1 мала можливість захищатись проти висунутого звинувачення, а також те, що таке ставлення до трудових обов`язків було допущено позивач під час випробного періоду.

Крім того ОСОБА_1 в межах судового розгляду особисто приймала участь у судових засіданнях в суді першої інстанції, про що свідчать протоколи судових засідань від 11.01.2019 (а. с. 45), 21.02.2019 (а. с. 57), 13.03.2019 (а. с. 59), та мала процесуальну можливість надати свої заперечення проти підстав та причин свого звільнення, про які їй було достеменно відомо, та - докази на їх підтвердження. Однак всупереч свого процесуального обов`язку доказування (ст.ст. 12, 81 ЦПК України) належних і допустимих доказів до суду вона не надала.

Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно із ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Допущені при первісному звільненні ОСОБА_1 порушення процедури були усунуті відповідачем, змінено дату звільнення, проведено необхідні розрахунки відповідно до вимог закону.

Доводи апеляційної скарги висновків районного суду не заперечують, на законність судового рішення не впливають і спростовуються вищенаведеними обставинами справи.

З огляду на те, що при ухваленні рішення районним судом було додержано норм матеріального і процесуального права, доводи скарги висновків суду не спростовують, колегія суддів на підставі ст. 375 ЦПК України залишає скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Керуючись ст.ст. 259, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 13 березня 2019 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення виготовлений 04.09.2019.

Головуючий

В.Б. Яцина.

Судді колегії

П.В. Кісь.

О.М. Хорошевський.