Номер провадження: 22-ц/813/5132/19
Головуючий у першій інстанції Коваленко О. Б.
Доповідач Вадовська Л. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.12.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого (судді-доповідача) - Вадовської Л.М.,

суддів - Ващенко Л.Г., Сєвєрової Є.С.,

при секретарі - Сороколет Ю.С.,

за участю сторін, інших учасників справи, представників учасників справи:

позивача ОСОБА_1 , представника позивача ОСОБА_2 ,

відповідача ОСОБА_3 ,

представника відповідача ОСОБА_4 ОСОБА_5 ,

від Територіального відділу служби у справах дітей Одеської міської ради у Київському районі в особі Київської районної адміністрації Одеської міської ради - не з`явились,

переглянувши справу №520/10112/18 за позовом ОСОБА_1 , діючої в своїх інтересах та інтересах малолітніх ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , за участю Територіального відділу служби у справах дітей Одеської міської ради у Київському районі в особі Київської районної адміністрації Одеської міської ради про визнання права користування житловим приміщенням за апеляційною скаргою ОСОБА_3 , апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 18 лютого 2019 року у складі судді Коваленко О.Б., -

в с т а н о в и в :

Позивач ОСОБА_1 , звернувшись 7 серпня 2018 року до суду з вищеназваним позовом в своїх інтересах та інтересах дітей ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , вказала, що перебувала у шлюбі з відповідачем ОСОБА_4 з 16 жовтня 1999 року, вона, ОСОБА_4 та їх діти проживати в будинку АДРЕСА_1 . Відповідач ОСОБА_4 пішов з сім`ї, вона з дітьми залишилась проживати в будинку, проте у червні 2018 року відповідач ОСОБА_3 зажадала, щоб будинок вона звільнила. Посилаючись на те, що в будинку проживає з 1999 року, вселилася за згодою власника житла як дружина члена сім`ї власника будинку, що діти в будинку проживають з народження, іншого житла не має, за час проживання в будинку вкладала власні сили та кошти у його покращення та утримання, відповідачі намагаються порушити їх право користування житлом, позивач ОСОБА_1 в своїх інтересах та інтересах дітей ОСОБА_6 , ОСОБА_7 просила на підставі статей 64, 156 ЖК України, пункту 1 частини 2 статті 16 ЦК України визнати за ними ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 право користування житловим приміщенням, розташованим за адресом: АДРЕСА_1 ; стягнути судові витрати (а.с.2-4).

Ухвалою судді Київського районного суду м. Одеси від 14 серпня 2018 року відкрито провадження у справі (а.с.29).

Відповідач ОСОБА_3 позов не визнала, зазначивши, що будинок є її власністю, позивач ОСОБА_1 ніколи не була членом її сім`ї, у будинку проживала як дружина сина ОСОБА_4 , витрат на ремонт та утримання будинку не несла, позивач має житло у власних батьків, син ОСОБА_4 разом з позивачем ОСОБА_1 мають забезпечити себе та своїх дітей житлом самі, в чому вона не відмовляється їм допомогти (а.с.42-43).

Відповідач ОСОБА_4 позов не визнав, зазначивши, що будинок належить його матері ОСОБА_3 , зі згоди останньої він з сім`єю там проживав, наразі в будинку проживає його дружина ОСОБА_1 та діти, ОСОБА_1 відмовляється переходити проживати в інше запропоноване їй житло (а.с.65-66).

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 18 лютого 2019 року (описку виправлено ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 5 березня 2019 року) позов задоволено; визнано за ОСОБА_1 , малолітніми ОСОБА_6 , ОСОБА_7 право користування будинком, розташованим за адресом: АДРЕСА_1 (а.с.107-108).

Висновок суду мотивовано тим, що позивач вселилася в жиле приміщення як член сім`ї ОСОБА_4 , тому набула рівного з іншими права користування жилим приміщенням, щодо дітей, то такі мають право проживати у житлі, де проживають їх батьки.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду першої інстанції повністю та ухвалити нове рішення про відмову в позові (а.с.116-120).

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення суду першої інстанції повністю та ухвалити нове рішення про відмову в позові (а.с.129-133).

За змістом вимог апеляційних скарг незаконність і необґрунтованість рішення з підстав неправильного застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права полягає у застосуванні норм матеріального права, що не регулюють спірні правовідносини, у неправильному встановленні обставин, що мають значення для справи, полягає у порушення права власності ОСОБА_3 на спадкове нерухоме майно визнанням за позивачем та її дітьми судовим рішенням права користування будинком, яким власник не може ні користуватися, ні розпорядитися, в чому має необхідність через свій та чоловіка похилий вік, тяжку хворобу чоловіка тощо.

В апеляційних скаргах не зазначено нові обставини, що підлягають встановленню, докази, які підлягають дослідженню чи оцінці.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про задоволення апеляційних скарг, скасування рішення суду та ухвалення нового рішення по суті вимог з огляду на наступне.

Учасниками справи в порядку доведення обставин, на які посилалися як на підставу своїх вимог та заперечень, надано докази, що містять наступні дані.

Згідно Свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 17 грудня 1993 року державним нотаріусом Третьої одеської державної нотаріальної контори, ОСОБА_3 успадкувала після смерті батька ОСОБА_8 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , житловий будинок з надвірними спорудами, розташований за адресом: АДРЕСА_1 (а.с.122, 123).

ОСОБА_3 є власником земельної ділянки площею 0,0504 га, цільового призначення «для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка)», розташованої по АДРЕСА_1 , що посвідчено Державним актом на право власності на земельну ділянку, серія ЯЕ №676494, виданим 4 березня 2008 року Одеською міською радою на підставі рішення Одеської міської ради від 16 грудня 1994 року №30-ХХП та рішення виконкому Одеської міської ради від 30 листопада 1996 року №835 (а.с.124).

Постійне місце проживання ОСОБА_3 зареєстровано з 22 листопада 1965 року в будинку АДРЕСА_1 (а.с.25, 73, 125-127).

ОСОБА_4 , 1976 року народження, та ОСОБА_1 , 1975 року народження, уклали шлюб 16 жовтня 1999 року (а.с.5).

ОСОБА_4 та ОСОБА_1 є батьками ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.6,7).

Постійне місце проживання ОСОБА_4 зареєстровано з 28 січня 2000 року в будинку АДРЕСА_1 (а.с.21, 23, 125-127).

Постійне місце проживання ОСОБА_1 зареєстровано з 11 травня 1992 року (перереєстрована 26 березня 2000 року) в будинку АДРЕСА_2 (а.с.20, 27).

За даними Департаменту надання адміністративних послуг станом на 13 липня 2018 року малолітні ОСОБА_6 , 2007 року народження, ОСОБА_7 , 2011 року народження, зареєстрованими самостійно чи з батьками не рахуються (а.с.9,10).

Згідно довідки від 12 червня 2018 року органу самоорганізації населення комітету мікрорайону «Дружний» Київського району с. Одеси в належному на праві власності ОСОБА_3 будинку АДРЕСА_1 проживають її син ОСОБА_4 та онуки ОСОБА_6 та ОСОБА_7 ; дані про дату реєстрації в довідці відсутні (а.с.8).

На підставі поданих учасниками справи доказів встановлено, що житловий будинок, розташований по АДРЕСА_1 , належить на праві приватної власності відповідачу ОСОБА_3 , яка набула будинок у власність у 1993 році в порядку спадкування за заповітом після смерті у 1992 році свого батька. У 2008 році ОСОБА_3 набула у власність в порядку приватизації за вказаним адресом і земельну ділянку, цільового призначення «для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка)». У будинку постійне місце проживання зареєстровано власника ОСОБА_3 з 1965 року, її сина ОСОБА_4 з 2000 року. В будинку зі згоди власника ОСОБА_3 стала проживати дружина сина ОСОБА_4 ОСОБА_1 , а потім і їхні діти (онуки власника), при цьому невістка ОСОБА_1 та малолітні онуки ОСОБА_6 , ОСОБА_7 реєстрації постійного місця проживання у вказаному будинку не мають, ОСОБА_10 зберігає реєстрацію в будинку своїх батьків в с. Йосипівка Овідіопольського району Одеської області.

Позовні вимоги про визнання права користування житловим приміщенням у будинку, що належить громадянинові на праві власності, заявлено з посиланням на норми Житлового кодексу України, а саме на статтю 64 ЖК України, яка регулює права і обов`язки членів сім`ї наймача жилого приміщення, на статтю 156 ЖК України, яка регулює права і обов`язки членів сім`ї власника житлового будинку, проте дані норми матеріального права не є правовою підставою для визнання судовим рішенням за ОСОБА_1 та малолітніми ОСОБА_6 , ОСОБА_7 права користування житловим приміщенням у будинку власника ОСОБА_3 .

Так, нормами Житлового кодексу України передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок, користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд (ст.150 ЖК України); члени сім`ї власника житлового будинку, які проживають з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням (ч.1 ст.156 ЖК України); за згодою власника будинку член його сім`ї вправі вселити в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї, на вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно (ч.1 ст.156 ЖК України); до членів наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки; членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство (ч.2 ст.64 ЖК України).

Членами сім`ї власника будинку ОСОБА_3 є її чоловік та її діти; в даному випадку членом сім`ї власника житлового будинку АДРЕСА_1 ОСОБА_3 є її син ОСОБА_4 , який має право користування будинком, належним його матері нарівні з матір`ю як власником (існування іншої угоди про порядок користування цим будинком між ними не встановлено). Що ж до позивача ОСОБА_1 , то вона не є і не була членом сім`ї власника будинку ОСОБА_3 , позивач ОСОБА_1 , малолітні ОСОБА_6 , ОСОБА_7 є дружиною та дітьми ОСОБА_4 , тобто є членами сім`ї ОСОБА_4 , де позивач ОСОБА_1 вселилася в житловий будинок АДРЕСА_1 за згодою власника будинку ОСОБА_3 , але як член сім`ї ОСОБА_4 , який право користування будинком має як син власника будинку. Малолітні ОСОБА_6 , ОСОБА_7 користуються будинком як малолітні діти ОСОБА_4 , а не як члени сім`ї власника будинку ОСОБА_3 . Що ж до позивач ОСОБА_1 то вона користується будинком для проживання як дружина ОСОБА_4 , але при цьому зберігає реєстрацію постійного місця проживання в іншому житлі.

Права власника житлового будинку врегульовано й Цивільним кодексом України, зокрема статтею 383 ЦК України, яка передбачає право власника житлового будинку використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. При цьому право членів сім`ї власника житла на користування цим житлом, що врегульоване статтею 405 ЦК України, розглядається в контексті права користування чужим майном.

Аналіз житлового та цивільного законодавства приводить до висновку, що закон не передбачає визнання за особою судовим рішенням права користування житлом у будинку, належному громадянинові на праві приватної власності. Право користування житловим приміщенням у житловому будинку, що належить громадянину на праві приватної власності, набувається в силу належності до членів сім`ї власника, чи при вселенні членом сім`ї власника зі згоди власника тощо. Якщо таке право користування чужим майном набуто в установленому законом порядку і не втрачено, то воно у особи є наявним і постановлення для цього рішення суду про визнання права користування чужим житлом законом не передбачено.

Лише власник житла розпоряджається належним йому житлом, судове рішення про визнання за особою, яка до того ж не є членом сім`ї власника житла, права користування чужим житлом є порушенням права власності, що не припустимо.

Праві підстави для задоволення вимог про визнання права користування житловим приміщенням у приватному будинку відсутні.

Керуючись ст.ст.367, 368, п.2 ч.1 ст.374, ст.ст.376, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, суд -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 18 лютого 2019 року - скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_1 , діючої в своїх інтересах та інтересах малолітніх ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , за участю Територіального відділу служби у справах дітей Одеської міської ради у Київському районі в особі Київської районної адміністрації Одеської міської ради про визнання права користування житловим приміщенням - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 2 січня 2020 року.

Головуючий Л.М.Вадовська

Судді Л.Г.Ващенко

Є.С.Сєвєрова