Постанова

Іменем України

22 серпня 2019 року

м. Київ

справа № 189/1890/13

провадження № 61-27667св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А., Сакари Н. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 , правонаступником якого є ОСОБА_3 ,

третя особа - державна реєстраційна служба Покровського районного управління юстиції у Дніпропетровській області,

особа, яка подала апеляційну скаргу, - ОСОБА_4 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі колегії суддів: Макарова М. О., Деркач Н. М.,

Петешенкової М. Ю., від 05 квітня 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2013 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до

ОСОБА_2 , третя особа - державна реєстраційна служба Покровського районного управління юстиції у Дніпропетровській області, про визнання за нею права власності за набувальною давністю на Ѕ частину домоволодіння по АДРЕСА_1 , мотивуючи свої вимоги тим, що вказана частина домоволодіння належала ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , спадщину після смерті якої прийняв син спадкодавця - відповідач у справі ОСОБА_2 , однак державний нотаріус відмовив останньому у видачі свідоцтва про право на спадщину на вказане вище нерухоме майно, з огляду відсутність правовстановлюючих документів.

Посилаючись на те, що вказане домоволодіння перебуває у її фактичному безперервному володінні понад десять років, претензії щодо порушення права власності на дане домоволодіння не висувались, ОСОБА_1 просила задовольнити позов.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Покровського районного суду Дніпропетровської області у складі судді Лукінової К. С. від 31 жовтня 2013 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 право власності за набувальною давністю на Ѕ частину домоволодіння по АДРЕСА_1 .

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач добросовісно заволоділа Ѕ частиною вказаного домоволодіння і безперервно володіє ним понад десять років, а тому є всі передбачені статтею 344 ЦК України підстави для визнання за нею права власності на це майно.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 05 квітня

2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено. Рішення Покровського районного суду Дніпропетровської області від 31 жовтня

2013 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від свого права на належне йому нерухоме майно, та на майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику відмовлено. Оскільки позивач була обізнана відносно того, що власником спірної

1/2 частини домоволодіння була її баба ОСОБА_5 , спадкоємцем якої є ОСОБА_2 , а тому не можна вважати добросовісним володіння позивачем частиною домоволодіння, яка залишилась після смерті баби, з огляду також на наявність спадкоємців на це майно.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи

У касаційній скарзі, поданій у серпні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції не звернув уваги на визнання відповідачем позову. Крім того, апеляційний суд не врахував, що апеляційну скаргу подано особою, права та законні інтереси якої рішенням суду першої інстанції не порушуються.

Відзив (заперечення) на касаційну скаргу

У жовтні 2017 року від ОСОБА_4 надійшли заперечення (відзив) на касаційну скаргу, в якому вона посилається на необґрунтованість доводів скарги та законність ухваленого судом апеляційної інстанції рішення.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 серпня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Справу передано до Верховного Суду.

У зв`язку зі смертю ОСОБА_2 ухвалою Верховного Суду від 12 липня

2018 року до участі у справі залучено його правонаступника - ОСОБА_3 .

Фактичні обставини справи, встановлені судами

ОСОБА_5 належала Ѕ частина домоволодіння по

АДРЕСА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла.

ОСОБА_2 , який є сином померлої звернувся до державного нотаріуса із заявою про прийняття спадщини за заповітом та отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом на належну спадкодавцю земельну ділянку (а. с. 7).

Постановою державного нотаріусу від 11 жовтня 2013 року ОСОБА_2 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на майно ОСОБА_5 , яке складається із Ѕ частини зазначеного домоволодіння, у звязку із відсутністю у нього правовстановлюючих документів на це майно.

Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_1 посилалася на те, що вона добросовісно заволоділа спірним майном та відкрито й безперервно володіє ним більше десяти років, а тому просила визнати за нею право власності на Ѕ частину домоволодіння на підставі статті 344 ЦК України.

Позиція Верховного Суду

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з положеннями частин першої та четвертої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

При цьому необхідно виходити з того, що володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном.

Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18).

Встановлені судом апеляційної інстанції обставини свідчать про те, що позивач була обізнана відносно того, що власником спірної Ѕ частини домоволодіння була ОСОБА_5 , спадщину після смерті якої прийняв ОСОБА_2 , при поселенні у спірний будинок вона достовірно знала про відсутність у неї підстав для набуття цього будинку у власність, а тому не можна вважати володіння позивачем будинком, який залишився після смерті ОСОБА_5 , добросовісним.

Вирішуючи спір, суд апеляційної інстанції, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивачем не доведено усіх обставин, передбачених статтею 344 ЦК України, необхідних для набуття права власності за набувальною давністю, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову. Давність володіння могла вважатись добросовісною, якщо позивач при заволодінні майном не знав і не повинен був знати про відсутність у нього підстав для набуття права власності, однак таких обставин у справі не встановлено.

Колегія суддів погоджується з висновками судів про те, що позивач не є добросовісним набувачем спірного будинку, а відкритість і безперервність користування майном не є достатніми підставами для набуття права власності на нього за правилами статті 344 ЦК України.

Доводи касаційної скарги про добросовісність заволодінням спірним нерухомим майном, висновків суду не спростовують, на законність рішення не впливають, оскільки зводяться до переоцінки доказів, що відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України на стадії перегляду справи у касаційному порядку не допускається.

Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Разом із тим з матеріалів справи вбачається, що на спірне домоволодіння претендував відповідач ОСОБА_2 , який є сином ОСОБА_5 та спадкоємцем за заповітом після її смерті.

Про ці обставини позивач ОСОБА_1 достеменно знала, оскільки нею ж до позовної заяви були додані свідоцтво про право на спадщину, видане на ім`я ОСОБА_2 , та постанова державного нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії щодо видачі останньому свідоцтва про право на спадщину на спірний житловий будинок у зв`язку із відсутністю у нього правовстановлюючих документів (а. с. 8, 9).

Доводи касаційної скарги про те, що відповідач у суді першої інстанції визнавав позовні вимоги, а тому суд апеляційної інстанції безпідставно відмовив у задоволенні позову, є необґрунтованими з огляду на те, що визнання відповідачем позову не є безумовною підставою для задоволення позову, оскільки за змістом частини четвертої статті 174 ЦПК України

2004 року суд задовольняє позов у разі визнання його відповідачем тільки за наявності для того законних підстав, однак, як встановлено судом апеляційної інстанції, визнання ОСОБА_2 вимог заявленого до нього позову суперечить вимогам закону, який регулює спірні правовідносини.

Доводи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції розглянув справу за апеляційною скаргою особи ОСОБА_4 , права якої рішенням суду першої інстанції порушені не були, є необґрунтованими, оскільки остання проживала у спірному домоволодінні з дозволу відповідача, як спадкоємця померлого власника ОСОБА_5 , а наявність рішення суду про визнання за позивачем права власності за набувальною давністю на вказане домоволодіння стало підставою для звернення її до суду із позовом до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні цим нерухомим майном, який рішенням Покровського районного суду Дніпропетровської області від 04 лютого 2015 року був задоволений (а. с. 61-63). Отже, відсутні підстави вважати, що рішенням суду першої інстанції права та законні інтереси ОСОБА_4 порушені не були, а тому суд апеляційної інстанцій обґрунтовано прийняв її апеляційну скаргу до розгляду, врахувавши висновки та мотиви, викладені в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 червня 2016 року, якою скасовано ухвалу суду Апеляційного суду Дніпропетровської області

від 02 листопада 2015 року про повернення апеляційної скарги ОСОБА_4

(а. с. 151, 152).

Доводи касаційної скарги ОСОБА_1 про здійснення нею ремонту будинку та сплату комунальних послуг не є тими обставинами, з якими закон пов`язує виникнення у особи права власності за набувальною давністю на нерухоме майно, а тому такі доводи обґрунтовано було відхилено судом апеляційної інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення,

а рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 05 квітня

2017 року - без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Білоконь

Р. А. Лідовець

Н. Ю. Сакара