ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1530/19 Справа № 205/3815/17 Суддя у 1-й інстанції - Скрипник К.О. Суддя у 2-й інстанції - Деркач Н. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 січня 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Деркач Н.М.

суддів - Каратаєвої Л.О., Ткаченко І.Ю.

при секретарі - Лященко С.Г.

розглянула у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 03 листопада 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за розпискою, -

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу за розпискою.

В обґрунтування своїх вимог посилався на те, що 01 травня 2014 року відповідач взяв у нього в борг грошову суму в розмірі 29 000 доларів США під 5% щомісячних нарахувань, які зобов'язався повернути до 01 вересня 2014 року. Станом на момент звернення з відповідним позовом до суду, відповідачем кошти не повернуті, чим порушено взяті на себе зобов'язання. Позивач просив стягнути з відповідача борг за договором позики в розмірі 2 630 143,79 грн., з яких: 2 136 372 грн. - основний борг з відсотками за період прострочення; 432 753,50 грн. - інфляційні витрати; 61018,29 грн. - три відсотка річних та судові витрати.

Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 03 листопада 2017 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за розпискою задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 борг за договором позики в розмірі 2044792,29 грн., з яких: 762 990 грн. - основний борг; 1 220 784 грн. - розмір процентів від суми позики; 61018,29 грн. - 3% річних; та судові витрати у розмірі 8000 гривень.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини 2 статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 01 травня 2014 року ОСОБА_1 взяв у борг у ОСОБА_2 29 000 доларів США під 5% щомісячних нарахувань, які зобов'язався повернути до 01 вересня 2014 року, про що відповідачем була написана розписка (а.с.9).

Заборгованість за договором позики відповідач не повернув і ухиляється від повернення грошових коштів.

Враховуючи офіційний курс української грошової одиниці до долара США станом на 01 червня 2017 року, сума у розмірі 29 000 доларів США, складає 762 990 грн.

Як вбачається з розписки, сторонами встановлено розмір процентів від суми позики, який складає 5% щомісячно.

Таким чином, сума процентів за користування позикою складає суму в розмірі 1 220 784 грн. (29000 х5=1450 доларів США в місяць, період прострочення 32 місяців, тобто відсотки складають 32х1450=46400 доларів США).

Розмір трьох відсотків річних відповідно до ст. 625 ЦК України за період з 01 жовтня 2014 р. по 01.06.2017 р. становить 61018,29 (762 990 х 3 : 100 х 973 : 365 ) грн.

Задовольняючи частково позовні вимог ОСОБА_2, суд першої інстанції правильно виходив з того, що сторони уклали договір позики, за яким позивач передав у власність відповідачу суму коштів, однак у встановлений строк позичальник кошти в повному обсязі не повернула, відсотки не сплатив. Також виходив з того, що відповідно до ст. 625 ЦК України, позивач має право вимагати стягнення 3% річних від суми неповернутого боргу.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині стягнення інфляційних витрат, суд дійшов до вірного висновку про те, що сплата боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюється лише на випадки прострочення грошового зобов'язання, визначеного у гривнях.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що він дійсно брав у позивача кошти в борг, однак, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що 01 вересня 2014 року він повернув ОСОБА_2 борг разом з відсотками, що було засвідчено відповідною розпискою, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки на підтвердження вказаного, відповідачем будь-яких доказів суду не надано.

Більш того, як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 звертався до суду з позовом до ОСОБА_2 про розірвання спірного договору позики(а.с. 53-54). Проте, ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 26.09.2018 року, яка набрала законної сили та сторонами не оскаржувалась, позов ОСОБА_1 про розірвання договору позики залишено без розгляду.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч. 1 ст. 12 ЦПК), обов'язок доказування покладається на сторін (ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК), збирання доказів у цивільних справах за загальним правилом не є обов'язком суду (ч. 2 ст. 12 ЦПК).

За змістом статей 12, 13 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими, електронними доказами.

Згідно ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків місцевого суду, зводяться до переоцінки доказів і незгоди із висновками суду щодо обставин справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

З урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що з'ясувавши в достатньо повному об'ємі права та обов'язки сторін, обставини справи, перевіривши доводи та давши їм правову оцінку, суд першої інстанції ухвалив рішення, що відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами.

Враховуючи викладене, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Судові витрати понесені сторонами в зв'язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, ч.ч.3-6 ст.147 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів», колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Заочне рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 03 листопада 2017 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Судді: Н.М. Деркач

Л.О. Каратаєва

І.Ю. Ткаченко