Справа № 697/1933/18
Провадження № 2/697/41/2019
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 лютого 2019 року

Канівський міськрайонний суд Черкаської області в складі:

головуючого судді Русакова Г.С.

за участю секретаря судового засідання Десятник О.А

за участю позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_4

представника третьої особи ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Канів цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_6, третя особа: орган опіки про усунення перешкод у користуванні домоволодіння шляхом виселення,-

ВСТАНОВИВ:

Позивачка звернулася до суду з вказаним позовом, посилаючись на ті обставини, що вона є власником житлового будинку з надвірними спорудами по вул. Тичини,8, в м. Каневі Черкаської області. Відповідач по справі з 2009 року була в цивільному шлюбі з сином позивачки ОСОБА_7. 29.07.2009 року вони зареєстрували шлюб. На жаль поступово їхні подружні стосунки порушились. На даний час шлюб між ними розірвано. Відповідачка зареєстрована з січня 2009 на житловій площі, яка належить на праві власності позивачці. Після розірвання шлюбу вона залишилася зареєстрована на спірній житловій площі по вул. Тичини, 8, в м. Каневі Черкаської області, добровільно з реєстраційного обліку не знімається, продовжує проживати в спірному домоволодінні. На її прохання виселитись, знятись з реєстраційного обліку не реагує, уникає спілкування з нею. Більш того чинить перешкоди у користуванні домоволодінням, систематично утворює сварки, принижує позивачку. Порушує правила співжиття, робить просто неможливим для неї проживання в домоволодінні. Така поведінка відповідачки змусила її звернутись до Канівського ВП Золотоніського ВП ГУНП в Черкаській області з заявою, щоб до ОСОБА_3 були прийняті заходи попередження, і щоб вона нарешті припинила свої протиправні дії проти позивачки. Проте, це не дало результату. В звязку з даними обставинами позивач змушена звернутись до суду.

В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали та просили суд їх задовольнити.

Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги не визнала та пояснила суду, що вона проживає в даному володінні з неповнолітньою донькою від спільного шлюбу з сином позивачки. Власного житла немає. На даний час вона інвалід та отримує пенсію по інвалідності, коштів для того щоб знімати інше житло в неї немає, оскільки на її утриманні є також донька від першого шлюбу, яка навчається в іншому місті. Самовільно ніколи не вселялася у будинок, адже перебувала у шлюбі з сином позивачки до вересня 2018 року. Рішенням Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 07 вересня 2018 року, шлюб між ними розірвано. Виселення її з даного будинку прямо вплине на права малолітньої доньки, адже вона не зможе залишитися проживати в будинку разом з сином позивачки. З нього стягуються аліменти, що свідчить про перебування доньки на її утриманні. Крім того, позивач жодним чином не зазначила у своїй позовній заяві про те, де фактично буде проживати її внучка, після її виселення, чим права дитини залишено поза увагою. У даному випадку, невизначеність самим позивачем, щодо того, з ким і на яких умовах залишиться проживати дитина, вказує на порушення прав дитини, що є не припустимим. Також вважає, що у позивача відсутні законні підстави в судовому порядку виселяти її з будинку. Пояснила, що ніяких перешкод у користуванні будинком не чинить та просила суд відмовити в задоволенні позову.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та пояснив, що доказів того, що відповідач чинить перешкоди немає, крім того зазначив, що на утриманні відповідачки є малолітня дитина (внучка позивача), права якої будуть порушені. Просить суд відмовити в задоволенні позову.

Представник третьої особи органу опіки та піклування виконавчого комітету Канівської міської ради в судовому засіданні заперенчував проти задоволення позову.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_7 суду пояснив, що він є сином позивача. Зазначив, що перебував у шлюбі з відповідачем до вересня 2018 року, від шлюбу у них є донька, яка також проживає в даному будинку. Він знявся з реєстрації та зареєструвався в іншому місці хоча всеодно проживає в даному будинку. Пояснив, що його колишня дружина не мириться з його матірю, провокує її на скандали. Бувають випадки, що відповідач не ночує дома. В звязку з тим, що відповідач всіляко провокує його матір до конфліктів, що унеможливлює спокійне проживання матері в своєму будинку, вважає, що відповідача потрібно виселити з даного приміщення.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_8 суду пояснила, що вона є колишньою невісткою позивачки (дружина покійного сина позивачки). Вказала, що часто буває в гостях у позивачки, а тому їй відомо, що після розірвання шлюбу її сина з ОСОБА_3 (відповідачем), вона продовжує проживати в будинку. Розказала, що сторони між собою не миряться, часто сваряться. Позивач проживає в своїй кімнаті, а відповідач з донькою в своїй. Розказала, що відповідач приходила в нетверезому стані додому та розбила вазони. Провокує позивачку до скандалів і вона не може знаходиться у власному домі. Вважає, що вона непорядно поводить себе відносно позивача.

Заслухавши пояснення учасників справи, покази свідків, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає до задоволення, виходячи з наступного:

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Пояснення сторін та їх представників, не допитаних в якості свідків, не є доказами, у відповідності до ст. 76 ЦПК України.

Тому суд, при вирішенні спору, виходить із письмових доказів, наданих сторонами та досліджених судом .

Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом ,власником будинку по вул. Тичини,8 в м. Каневі є ОСОБА_1 (а.с.4).

Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Статтею 156 ЖК Української РСР передбачено, що розірвання шлюбу з власником житлового будинку не позбавляє права наймача, у даному випадку відповідача, проживання у житловому будинку позивача.

Згідно ст.157 ЖК Української РСР у членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених ч.1 ст.116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Оскільки, відповідач ОСОБА_3 на момент її реєстрації у будинку перебувала у фактитчних шлюбних відносинах з сином позивача ОСОБА_1, а з липня 2009 у зареєстрованому шлюбі, тобто, була членом сім'ї власника (співвласника) будинку, факт розірвання шлюбу між сторонами не позбавляє її права користування спірним приміщенням.

Відповідно до ч.1 ст.116 ЖК Української РСР якщо наймач, члени його сімї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливе для інших проживання з ним в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Тобто, для застосування норм цієї статті необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Під заходами впливу маються на увазі заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача.

Позивачем доказів того, що відповідач систематично руйнує чи псує жиле приміщення, або використовує його не за призначенням, суду не надано.

Згідно роз'яснень постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.04.1985 року (з останніми змінами від 25.05.1998 року) "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на те всіх членів сім'ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. При цьому, як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.15 постанови від 1 листопада 1996 р. N9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя", наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Однак відсутність письмової згоди членів сім'ї наймача на вселення сама по собі не свідчить про те, що особи, які вселилися, не набули права користування жилим приміщенням, якщо за обставинами справи безспірно встановлено, що вони висловлювали таку згоду.

Крім цього, згідно ч.3 ст.116 ЖК УРСР особи, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення».

Як встановлено в судовому засіданні та не оспорювалось сторонами, позивач, як власник будинку, надала згоду на вселення ОСОБА_3 ще до реєстрації шлюбу з її сином. Доказів самовільного вселення відповідача у приміщення та доказів оспорювання ним її права на проживання після її вселення не надано.

Європейський суд з прав людини у рішенні в справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», зазначив, що, будучи зареєстрованими у спірній квартирі, заявники у цій справі уклали договір найму. ЄСПЛ вважає встановленим, що визнання договору найму недійсним і подальше виселення становить втручання у їхні права, що гарантуються статтею 8 Конвенції".

Згідно п.17 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.04.1985 року "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» при вирішенні справ про виселення на підставі ст.116 ЖК осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення);

Жодних доказів щодо того, що відповідач чинить перешкоди у користуванні її власністю позивачем не надано. Надані позивачем висновок з Канівсього ВП Золотоніського ВП ГУ НП в Черкаській області стосовно того, що позивач їй погрожує (даний спір вони вирішили мирним шляхом) та акт складений сусідами стосовно того, що відповідач постійно чинить сварки та ображає позивача, не є підтвердженням факту самоправного вселення та чинення перешкод власнику у користуванні його власністю.

Суд не бере до уваги покази свідків, оскільки вони є близькими родичами позивача і, відповідно, зацікавлені в результатах розгляду даної справи.

Суд звертає увагу, що матеріали справи не містять даних про те, що відповідач має інше місце постійного проживання.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло; ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону чи за рішенням суду.

Як зазначено у статті 9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як з підстав і в порядку, які передбачено законом.

Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого житла. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у це право (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. The United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50; рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitsky v. Ukraine») заява № 30856/03, п. 41.

Суду доказів, передбачених ст.76 ЦПК України, наявності підстав, для примусового виселення відповідача, передбачених ст.ст. 116, 157 ЖК УРСР, а також доказів, порушення прав позивача на вільне володіння, користування та розпорядження своєю власністю, не надано та судом у судовому засіданні не встановлено, а тому суд вважає, що позов не підлягає до задоволення .

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.2, 3, 4, 5, 6, 7, 9, 10, 11, 12, 13, 247, 258, 259, 263-265, 351, 352, 354, 355 ЦПК України, Рішенням ЄСПЛ «Кривіцька та Кривіцький проти України», ст.ст.391 ЦК України , ст.ст.64, 116, 156, 157 ЖК Української РСР, суд,-

УХВАЛИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_6, третя особа: орган опіки та піклування Канівської міської ради про усунення перешкод у користуванні домоволодіння шляхом виселення - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення суду.

Повний текст рішення виготовлено: 18.02.2019

Головуючий підпис ОСОБА_9

з оригіналом згідно: оригінал зберігається в матеріалах справи № 697/1933/18

Головуючий Г . С . ОСОБА_9