Дата документу 03.09.2019 Справа № 335/3002/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №335/3002/19 Головуючий у 1 інстанції: Апаллонової Ю.В.
Провадження № 22-ц/807/2840/19 Суддя-доповідач: Дашковська А.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«03» вересня 2019 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Дашковської А.В.,

суддів: Кримської О.М.,

Кочеткової І.В.,

секретар: Волчанова І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 20 червня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: Третя Запорізька державна нотаріальна контора, про визнання договору дарування недійсним,

ВСТАНОВИВ:

В березні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4 , третя особа: Третя Запорізька державна нотаріальна контора, про визнання договору дарування недійсним.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що відповідач, яка є її онукою, враховуючи її похилий вік та стан здоров`я, запропонувала їй укласти договір, за яким відповідач зобов`язалася доглядати за нею, а після її смерті, належна їй квартира перейде у власність відповідача. Вказані умови були також запропоновані ОСОБА_5 , діду відповідача, який помер.

Після домовленості сторони звернулись до нотаріуса та уклали договір довічного утримання.

З моменту укладання договору відносини сторін почали погіршуватися, відповідач виганяла її з квартири, не надавала допомоги.

На прохання розірвати договір відповідач повідомила її, що квартира більше їй не належить, та показала договір дарування квартири, посвідчений Третьою Запорізькою державною нотаріальною конторою за р. № 4120 від 28 жовтня 2005 року,

Посилаючись на те, що в силу свого похилого віку вона не розуміла який насправді документ вона підписувала, довірившись відповідачу, вона була впевнена, що підписує договір довічного утримання. Договір дарування є невигідним для неї, оскільки вона постійно потребує сторонньої допомоги та підтримки в силу похилого віку.

На підставі зазначеного просила визнати недійсним договір дарування квартири за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений Третьою Запорізькою державною нотаріальною конторою за р. № 4120 від 28 жовтня 2005 року.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 20 червня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на нерозуміння правової природи укладеного правочину, доведеність її хворобливого стану, неналежну оцінку доказів судом, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За приписами ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з недоведеності позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції.

Судом першої інстанції встановлено, що квартира АДРЕСА_2 належала на праві власності ОСОБА_5 (1/2 частина) та ОСОБА_1 (1/2 частина) на підставі свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_1 , виданого виконавчим комітетом Орджонікідзевської районної ради народних депутатів м. Запоріжжя 16 червня 1993 року (а.с. 32).

28 жовтня 2005 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 (дарувальники) та ОСОБА_6 (обдаровувана) укладено договір дарування квартири АДРЕСА_2 , посвідчений нотаріусом Третьої Запорізької державної нотаріальної контори Пянтковською О.Г. за реєстровим № 4120, за умовами якого ОСОБА_5 та ОСОБА_1 передали як дарунок, а ОСОБА_6 прийняла у дар вищезазначену квартиру (а.с.32).

Позивач у судовому засіданні зазначала, що мала на праві власності квартиру по АДРЕСА_3 , в якій була зареєстрована з 1997 року і ця квартира була придбана для її сина-інваліда та яку, після смерті сина, було продано у 2018 році.

В якості підстави визнання договору дарування недійсним позивач посилалась на те, що помилялась щодо правової природи договору та, підписуючи зазначений договір, вважала, що це договір довічного утримання, а не дарування.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно з частиною першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Пунктом 2 частини другої статті 16 ЦК України визначено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Частиною першою статті 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно з частинами першою, третьою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

За приписами частини першої статті 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, установлених законом.

Пунктом 19 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними" від 06 листопада 2009 року № 9 роз`яснено, що правочин, учинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент учинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. Помилка, допущена внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін, не є підставою для визнання правочину недійсним.

Правочини, вчинені внаслідок помилки, належать до категорії правочинів, в яких внутрішня воля співпадає з волевиявленням та дійсно спрямована на досягнення мети правочину, але формування такої волі відбулося під впливом обставин, які спотворили справжню волю особи. Помилка - це неправильне сприйняття особою фактичних обставин, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати, що правочин не був би вчинений. Для визнання правочину недійсним як укладеного під впливом помилки необхідно, щоб помилка мала істотне значення. Під помилкою, що має істотне значення, розуміється помилка щодо, зокрема, природи правочину, прав та обов`язків сторін.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не тільки про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Ураховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Лише у разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах: від 16 березня 2016 року № 6-93цс16, від 27 квітня 2016 року № 6-372цс16.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції обґрунтовано виходив із того, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що на час укладення оспорюваного договору дарування, тобто станом на 28 жовтня 2005 року, ОСОБА_1 та ОСОБА_5 мали намір укласти договір довічного утримання, та доказів, які б свідчили про досягнення між ними та відповідачем згоди з усіх істотних умов такого договору.

При цьому суд першої інстанції правильно виходив із того, що посилання позивача на існування її домовленості з відповідачем щодо обов`язку останньої довічно утримувати її і що дарувальники погодилися на передачу майна у власність відповідача за умови довічного їх утримання, ґрунтується на припущеннях, оскільки таких доказів матеріали справи не містять.

У матеріалах справи також відсутні належні та допустимі докази того, що ОСОБА_5 на час укладення оспорюваного договору дарування перебувала у безпорадному стані та потребувала сторонньої допомоги, надана позивачем світлокопія медичної картки амбулаторного хворого з оглядом ендокринологом 27 серпня 2014 року з відміткою про діагностування цукрового діабету у 2004 році не містить висновків про потребу ОСОБА_1 у догляді й сторонній допомозі станом на 28 жовтня 2005 року.

Показання свідків, на які посилається в апеляційній скарзі ОСОБА_1 , не є належними та допустимими доказами на підтвердження обставин її безпорадного стану та необхідності надання їй сторонньої допомоги, як і на підтвердження неправильного сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, якими обґрунтовувались позовні вимоги про визнання договору недійсним з підстав його укладення під впливом помилки станом на день укладання оспорюваного договору.

Зазначення ОСОБА_1 в апеляційній скарзі про перенесення операції 04 липня 2019 року не заслуговує на увагу, оскільки не стосується предмета доказування у даній справі, а саме наявності обставин, які вказують на неправильне сприйняття нею фактичних обставин договору дарування від 28 жовтня 2005 року, що вплинуло на її волевиявлення.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що подарована квартира була її єдиним місцем проживання, не ґрунтуються на матеріалах справи, оскільки згідно з довідкою Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради про реєстрацію місця проживання №04-26/5-4838 від 15 травня 2019 року ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , з 02 серпня 2018 року і по теперішній час.

Крім того, позивач у судовому засіданні пояснювала, що мала на праві власності квартиру по АДРЕСА_3 , в якій була зареєстрована з 1997 року і цю квартира було продано у 2018 році.

Посилання ОСОБА_1 на те, що вона не читала текст договору, не можуть бути прийняті, оскільки помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що у справі не встановлено сукупності обставин, які свідчать про те, що ОСОБА_1 неправильно сприйняла фактичні обставини правочину, що вплинуло на її волевиявлення під час укладення договору дарування.

Оскільки ОСОБА_1 не довела обставин, на які посилалась як на обґрунтування позовних вимог, суд першої інстанції був позбавлений законних підстав для визнання оспорюваного договору дарування недійсним відповідно до статті 229 ЦК України.

Суд першої інстанції, належним чином оцінивши всі докази в їх сукупності, врахувавши усі обставини справи, взаємовідносини сторін договору, які є близькими родичами, час, який минув з моменту укладення договору, принцип справедливості рішення суду, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову.

Інші приведені в апеляційній скарзі доводи є такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці.

Згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (справа «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі ст.ст. 76-81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

На підставі зазначеного колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для скасування рішення суду з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Згідно з ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 20 червня 2019 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 05 вересня 2019 року.

Головуючий

Судді: