Постанова

Іменем України

13 лютого 2019 року

м. Київ

справа № 520/4114/16-ц

провадження № 61-30884св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І. (суддя - доповідач), Коротуна В. М., Крата В. І.,

учасники справи:

позивач - Одеська міська рада,

відповідач - ОСОБА_3,

представник відповідача - Досковська Вікторія Геннадіївна,

відповідач - публічне акціонерне товариство «Марфін Банк»,

треті особа: департамент комунальної власності Одеської міської ради, ОСОБА_5,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ДосковськоїВікторії Геннадіївни - представника ОСОБА_3 та публічного акціонерного товариства «Марфін Банк» на рішення апеляційного суду Одеської області від 06 липня 2017 року у складі колегії суддів: Ващенко Л. Г., Вадовської Л. М., Плавич Н. Д.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2016 року Одеська міська рада звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3, публічного акціонерного товариства «Марфін Банк» (далі - ПАТ «Марфін Банк»), треті особи: департамент комунальної власності Одеської міської ради, ОСОБА_5, у якому просила усунути перешкоди в користуванні майном, витребувати майно з чужого незаконного володіння.

Позовна заява мотивована тим, що відповідно до рішення Одеської обласної ради народних депутатів від 25 листопада 1991 року № 266-ХХІ «Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною власністю)» жилі будинки разом зі всіма вбудованими нежилими приміщеннями, що розташовані на території м. Одеси, передано до комунальної власності територіальної громади м. Одеси Одеської міської ради.

Нежиле приміщення технічного поверху (горище, 17 поверх) на АДРЕСА_1 площею 262,3 кв. м, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 05 листопада 1991 року № 311 «Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною власністю)» з листопада 1991 року належить на праві комунальної власності Одеській міській раді.

01 липня 2003 року між представництвом по управлінню комунальною власністю Одеської міської ради (на цей час - Департамент комунальної власності Одеської міської ради) і товариством з обмеженою відповідальністю «Телекомпанія «АРС» (далі - ТОВ «Телекомпанія АРС»), генеральним директором якого був ОСОБА_5, укладено договір оренди спірного нежилого приміщення, за умовами якого воно передано у платне строкове користування.

Надалі на підставі рішення Київського районного суду м. Одеси від 02 серпня 2006 року, поза волею Одеської міської ради, спірне нежиле приміщення перейшло у власність фізичної особи ОСОБА_5

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 10 липня 2008 року рішення Київського районного суду м. Одеси від 02 серпня 2006 року скасовано з направленням справи на новий розгляд. Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 26 квітня 2011 року позовні вимоги ОСОБА_5 про визнання права власності на спірне нежиле приміщення залишені без розгляду.

Разом з цим, 21 грудня 2006 року між ОСОБА_5 і ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу спірного нежилого приміщення.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 04 квітня 2008 року спірне нежиле приміщення загальною площею 262,3 кв. м розділено на два окремі об'єкти нерухомого майна із визнанням права власності на них, а саме: на нежиле приміщення загальною площею 111,1 кв. м (№ 200), і нежиле приміщення загальною площею 151,2 кв. м (№ 201).

Станом на квітень 2016 року власником нежилого приміщення № 200 є ОСОБА_3, а № 201 - ПАТ «Марфін Банк».

Оскільки спірне нежиле приміщення вибуло з власності Одеської міської ради поза її волею, на підставі судового рішення, яке скасоване, позивач просив позов задовольнити.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 05 грудня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Суд першої інстанції виходив з того, що Одеська міська рада не надала доказів, що є власником спірного майна, яке вибуло з володіння поза її волею, а тому відсутні правові підстави на звернення до суду з таким позовом.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 06 липня 2017 року рішення Київського районного суду м. Одеси від 05 грудня 2016 року в частині вимог Одеської міської ради до ПАТ «Марфін Банк» про усунення перешкод у користуванні майном та витребування нерухомого майна скасовано, провадження у справі в цій частині закрито.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що спір в частині вимог Одеської міської ради до ПАТ «Марфін Банк» про усунення перешкод у користуванні майном та витребування нерухомого майна слід розглядати у порядку господарського судочинства.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 06 липня 2017 року рішення Київського районного суду м. Одеси від 05 грудня 2016 року в частині вимог Одеської міської ради до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні майном та витребування нерухомого майна скасовано, позов Одеської міської ради в цій частині задоволено.

Усунено перешкоди Одеській міській раді у користуванні майном шляхом зобов'язання ОСОБА_3 звільнити нежиле приміщення № 200 на АДРЕСА_1 площею 111,1 кв. м.

Витребувано у ОСОБА_3 нежиле приміщення № 200 загальною площею 111,1 кв. м на АДРЕСА_1 на користь Одеської міської ради.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що спірне нерухоме майно вибуло з комунальної власності Одеської міської ради поза її волею, на підставі судового рішення, яке надалі було скасовано, а тому позивач може витребувати належне йому майно від останнього набувача без визнання недійсним правочину з підстав, передбачених пунктом 3 частини першої статті 388 ЦК України.

Короткий зміст вимог касаційних скарг

У серпні 2017 року Досковська В. Г. - представник ОСОБА_3 та ПАТ «Марфін Банк» подали касаційні скарги, у яких, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просили рішення суду апеляційної інстанції скасувати, рішення суду першої інстанції залишити в силі.

Касаційна скарга Досковської В. Г. - представника ОСОБА_3 мотивована тим, що право власності на спірне нежиле приміщення Одеською міською радою зареєстроване не було. Позивач не був власником спірного майна, а тому у нього відсутні правові підстави для звернення до суду з таким позовом та застосування до спірних правовідносин положень статті 388 ЦК України. Позивачем також пропущено позовну давність.

Касаційна скарга ПАТ «Марфін Банк» обґрунтована тим, що віндикація до спірних правовідносин не може бути застосована, оскільки спірне майно вибуло з володіння Одеської міської ради з його волі та відома шляхом укладення договору оренди з ТОВ «Телекомпанія АРС». Отже відбулась добровільна передача спірного майна. Факт перебування нежилого приміщення на балансі Одеської міської ради не є доказом права власності на вказане нерухоме майно чи законного володіння ним.

У вересні 2017 року Одеська міська рада подала заперечення на касаційну скаргу, у яких просила залишити її без задоволення, а рішення суду апеляційної інстанції без змін.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України 29 травня 2018 року справа № 520/4114/16-ц передана до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Позиція Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду

Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції не відповідає.

Суди встановили, що рішенням виконавчого комітету Одеської міської ради від 23 листопада 2002 року № 473, жилий будинок на АДРЕСА_1 разом із спірним нежилим приміщенням передано до комунальної власності територіальної громади м. Одеси.

01 липня 2003 року між департаментом комунальної власності Одеської міської ради та ТОВ «Телекомпанія «АРС» укладено договір оренди спірного нежилого приміщення № 321/206, загальний розмір якого станом на 2003 рік складає 262,3 кв. м, на строк до 01 липня 2006 року.

12 липня 2006 року, після спливу строку дії договору оренди, генеральний директор ТОВ «Телекомпанія АРС» ОСОБА_5, як фізична особа, звернувся до суду із позовом до Одеської міської ради, у якому просив визнати за собою право власності на спірне приміщення, який задоволено рішенням Київського районного суду м. Одеси від 02 серпня 2006 року. За ОСОБА_5 визнано право власності на спірне нежиле приміщення.

21 грудня 2006 року між ОСОБА_5 і ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу спірного нежилого приміщення.

04 квітня 2008 року рішенням Київського районного суду м. Одеси за ОСОБА_3, у порядку поділу, визнано право власності на спірне нежиле приміщення № 200 загальною площею 111,1 кв. м, а також на нежиле приміщення № 201 загальною площею 151,2 кв. м. на АДРЕСА_1

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 10 липня 2008 року скасовано рішення Київського районного суду м. Одеси від 02 серпня 2006 року, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції, під час якого ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 26 квітня 2011 року позовна заява ОСОБА_5 до Одеської міської ради про визнання права власності на спірне нежиле приміщення залишена без розгляду.

Отже суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що ОСОБА_5 не був власником спірного нежилого приміщення під час укладення договору купівлі-продажу з ОСОБА_3, а тому не мав правових підстав його відчужувати.

Згідно із частиною першою статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Статтею 387 ЦК України визначено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України пов'язується з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Указана норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Одним із випадків, коли майно можливо витребувати від добросовісного набувача, є вибуття такого майна поза волею власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі (пункт 3 частини 1 статті 388 ЦК України).

Згідно зі статтею 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина третя та четверта статті 267 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Частина перша статті 261 ЦК України встановлює, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Це правило пов'язане не лише з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факт порушення її прав), а й з об'єктивною можливістю цієї особи знати про такі обставини.

Можливість знати про порушення своїх прав виплаває із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права.

Інститут позовної давності застосовується і до правовідносин, що регулюються статтею 388 ЦК України.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 907/50/16.

У даній справі ОСОБА_3 у серпні 2016 року (тобто до ухвалення рішення судом першої інстанції) звернувся до суду із заявою про застосування позовної давності.

Зазначав, що Одеській міській раді з 27 серпня 2007 року було відомо про існування договору купівлі-продажу спірних приміщень від 21 грудня 2006 року. В судовому засіданні господарського суду Одеської області 27 серпня 2007 року при розгляді справи № 17/59-07-3604 за позовом Департаменту комунальної власності Одеської міської ради до ТОВ «Телекомпанія «АРС» представником відповідача надано суду нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу спірних приміщень від 21 грудня 2006 року, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 Оскільки в даному судовому засіданні був присутній представник Департаменту комунальної власності Одеської міської ради, перебіг позовної давності починається з 27 серпня 2007 року.

Суд апеляційної інстанції, дійшовши висновку про обґрунтованість позовних вимог і наявність підстав для задоволення позову, заяви про застосування позовної давності не розглянув, не перевірив доводи, викладені у вказаних заявах, не встановив початок перебігу позовної давності, у зв'язку з чим судове рішення апеляційного суду підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 411, 416, 417 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційні скарги Досковської ВікторіїГеннадіївни - представника ОСОБА_3 та публічного акціонерного товариства «Марфін Банк» задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Одеської області від 06 липня 2017 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

З моменту прийняття постанови судом касаційної інстанції рішення апеляційного суду втрачає законну силу та подальшому виконанню не підлягає.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська

СуддіН. О. Антоненко В. І. Журавель

В. М. Коротун

В. І. Крат