ПОСТАНОВА

Іменем України

05 лютого 2019 року м. Кропивницький

справа № 404/789/18

провадження № 22-ц/4809/209/19

Кропивницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: головуючого судді Єгорової С.М., суддів: Карпенка О.Л., Мурашка С.І.

секретар судового засідання Савченко Н.В.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідачі - ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 09 жовтня 2018 року у складі головуючого-судді Павелко І.Л. за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про виселення, -

УСТАНОВИВ:

У лютому 2018 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про виселення з будинку № АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення.

Позовні вимоги мотивував тим, що він в порядку спадкування набув право власності на частину вказаного будинку. Відповідачі безпідставно проживають в цьому будинку, не були членами сім'я попереднього власника та не є членами його сім'ї. Він разом зі своєю багатодітною сім'єю потребує покращення житлових умов, проте внаслідок відмови відповідачів добровільно виселитись позбавлений користуватись належним йому житлом.

Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 09 жовтня 2018 року позов задоволено.

Виселено ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з будинку АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що власник житлового будинку має право вимагати від осіб, які не є членами його сім'ї і не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час, тому вважав позовні вимоги ОСОБА_1 про виселення відповідачів обґрунтованими.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2ставить питання про скасування судового рішення з підстав неправильного застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Зазначає, що суд не з'ясував усі фактичні обставини справи та не дав належної оцінки наявним у матеріалах справи доказам.

Вважає, що при зверненні до суду з позовом про виселення, позивачем в порушення вимог ч. 3 п. 5 ст. 175 ЦПК України не викладено обставини, якими він обґрунтовує свої вимоги з зазначенням доказів, що підтверджують вказані обставини.

Звертає увагу, що 11/40 часток будинку по АДРЕСА_1 належить позивачу на праві власності в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 року на підставі рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 29.09.2016 року.

При цьому, судом не було враховано, що відповідач ОСОБА_2 з 1995 року проживала спільно однією сім'єю без реєстрації шлюбу та вела спільне господарство, займалась спільною підприємницькою діяльністю з ОСОБА_5, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 року, останній був рідним братом спадкодавця ОСОБА_4, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 року.

Спірна частина житлового будинку попередньо належала батькові ОСОБА_5 та ОСОБА_4 - ОСОБА_6, який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 року.

ОСОБА_5, з яким вона проживала без реєстрації шлюбу, після смерті свого батька ОСОБА_6 у встановлений законом строк не звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, у зв'язку з чим не оформив спадщину, хоча Букварською сільською радою від імені батька ОСОБА_6 були посвідчені два заповіти по реєстру № 62 та № 63 від 26.11.2003 року, які не були скасовані (а.с.45).

Відповідач ОСОБА_2 вважає суттєвим, що вона з сином ОСОБА_3 мешкає у спірному будинку більше 25 років, а позивач ОСОБА_1 жодного дня там не проживав.

Також просить врахувати, що за час проживання у спірному будинку разом з чоловіком та після його смерті підтримувала домоволодіння у належному стані, проводила ремонтні роботи, оплачувала самостійно всі комунальні послуги, позивач участі в утриманні майна не приймав.

Іншого житла ОСОБА_2 не має, що підтверджує даними, отриманими з Державного реєстру речових прав на майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об'єктів нерухомого майна щодо суб'єкта, де вказано, що за параметрами запиту у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомості відсутні.

Відповідач ОСОБА_3 рішення суду першої інстанції не оскаржує, повноважень ОСОБА_2 на захист своїх прав та інтересів у даній справі не надавав.

Відповідно до ст.ст. 367, 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Апеляційним судом переглядається рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення її з будинку АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення, оскільки останньою не надано доказів на підтвердження повноважень на представництво інтересів відповідача ОСОБА_3

Заслухавши пояснення відповідача ОСОБА_2 та її представника адвоката ОСОБА_7, які підтримали доводи апеляційної скарги, відповідача ОСОБА_3, який погодився із доводами апеляційної скарги, представника позивача - адвоката ОСОБА_8, яка заперечувала проти задоволення скарги, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах, передбачених ст. 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

З урахуванням вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині відповідає зазначеним нормам процесуального права.

Кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст.4 ЦПК).

Частинами 1 та 3 статті 13 ЦПК встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом (ч.ч. 1, 2 ст. 12 ЦПК України).

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Судом встановлено, що на підставі рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 29.09.2016 року за ОСОБА_9 та ОСОБА_1 визнано право власності по 11/40 частки будинку № АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 року (а.с.5-6). Згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно ОСОБА_1 на праві спільної часткової власності належить 11/40 частки будинку № АДРЕСА_1 (а.с.7).

Згідно копії довідки квартального комітету №1 від 05.03.2018 року ОСОБА_2 її син ОСОБА_3 та померлий ОСОБА_10 проживали однією сім'єю з 1995 року, та вели спільне господарство до дня його смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 року (а.с.44).

Відповідно копії довідки від 18.11.2009 року з №337, виданої Букварською сільрадою ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, з 20.11.1991 року по день смерті проживав в АДРЕСА_2. На день смерті гр. ОСОБА_6 в житловому будинку проживав його син ОСОБА_11 з 05.08.1994 року по день смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 року (а.с.45).

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав відсутні відомості щодо ОСОБА_2 про реєстрацію права власності на нерухоме майно, інше речове право на нерухоме майно (а.с.46).

Встановлено, що на теперішній час позивач з дружиною та трьома дітьми не має можливості реалізувати свій намір переїхати до м. Кропивницька на постійне місце проживання, і користуватись належним йому житлом, оскільки там проживають відповідачі.

Позивач звертався з проханням звільнити житло, оскільки планував зробити ремонт, щоб створити належні умови для проживання своїх дітей, але відповідачі не добровільно не бажають виселитись.

Крім того, 06 листопада 2017 року на адресу ОСОБА_2 позивачем було направлено пропозицію про звільнення будинку протягом місяця з дня отримання листа і надання можливості його вселення (а.с. 4 зв.). Відповідачі отримали лист 20.11.2017 року (що підтверджується копією рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, оплату поштового переказу) (а.с. 4).

Доказів про наявність договірних відносин щодо спірного житла, зокрема договору найму (оренди), ОСОБА_2 не надано.

Відповідно до ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Першого Протоколу та протоколів №№ 2,4,7 та 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди відповідно до закону за своєю волею незалежно від волі інших осіб.

Згідно ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Частиною 1 ст.383 ЦК України встановлено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї.

Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім'ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Статтями 64, 156 ЖК України, визначено, що члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать: дружина власника, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з власником і ведуть з ним спільне господарство. При цьому припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї має право вселити в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Право членів сім'ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім'ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї.

Задовольняючи позов, суд правильно виходив з того, що після набуття права власності на домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1, позивач правомірно ставить питання про виселення відповідачі ОСОБА_2, яка не належить до членів сім'ї нового власника, і не була членом сім'ї попереднього власника або особою, якій останнім надано право користування спірним житлом.

Ухвалюючи рішення суд першої інстанції, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 81 ЦПК України, встановивши, що відповідачі не є співвласниками спірного житлового приміщення, не є членами сім'ї власників, відсутні докази щодо згоди попереднього власника на їх вселення та наявності законних підстав для проживання, позивачеві створені безумовні перешкоди у володінні та користуванні своїм майном, дійшов правильного та обґрунтованого висновку про те, що право позивача підлягає захисту шляхом виселення відповідачів.

Докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Наведенні в апеляційній скарзі доводи відхиляються, оскільки судом першої інстанції правильно застосовано до спірних правовідносин норми матеріального права та не порушено норми процесуального права.

Відповідач ОСОБА_2 не довела обставини щодо надання попереднім власником спірного житла - ОСОБА_6 згоди на її вселення, реєстрацію в 2002 році її місця проживання за даною адресою.

Не підтверджено належними та допустимими доказами і те, що був власником або членом сім'ї власника ОСОБА_5, з яким за повідомленням голови Квартального комітету №1 Фортечного району м. Кропивницького проживала ОСОБА_2 і вела спільне господарство до ІНФОРМАЦІЯ_3 року.

Доводи ОСОБА_2 про те, що вона набула право проживання у спірній квартирі як член сім'ї власника і на законних підставах користується спірним житлом, грунтуються на припущеннях.

Надані ОСОБА_2 до апеляційного суду довідки квартального комітету, копія рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 23.01.2019 року про встановлення факту смерті чоловіка, з яким вона перебувала у зареєстрованому шлюбі - ОСОБА_12, померлого ІНФОРМАЦІЯ_5 року, місце смерті: Кіровоградська область, Голованівський район, с. Перегонівка (а.с.114), копія домової книги (а.с.115-122) не вказують на наявність підстав для користування спірним житлом.

Допитаний в апеляційному суді свідок ОСОБА_9, який є рідним братом позивача і співласником спірної частини будинку, пояснив, що відповідачі дійсно проживали в будинку разом із їх покійним дядьком ОСОБА_5, який спадщину після смерті ОСОБА_6 не прийняв. Після офомлення своїх спадкових прав на спірне житло він та брат особисто зверталися до відповідачів щодо звільнення будинку, не давали дозволу на подальше проживання в належній їм частині будинку. Також зазначив, що не претендує на проживання в будинку, оскільки має домовленість з братом щодо проживання останнього з сім'єю через відсутність власного житла. Відповідачі чинять перешкоди у користуванні житлом.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржене рішення постановлено без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, які знайшли свою належну оцінку у мотивувальній частині оскарженого судового рішення.

Апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржене судове рішення - без змін із підстав, передбачених статтею ст. 375ЦПК України.

Ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 04.12.2018 року ОСОБА_2 відстрочено сплату судового збору за подання апеляційної скарги до ухвалення рішення у справі.

За таких підстав, відповідно до ст. 141 ЦПК України, із ОСОБА_2 на користь держави підлягає стягненню судовий збір за подання апеляційної скарги в сумі 1057,20 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 371, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, Кропивницький апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 09 жовтня 2018 року в оскаржуваній частині залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНПП:НОМЕР_1, проживаючої за адресою: АДРЕСА_1, на користь держави судовий збір за подання апеляційної скарги в сумі 1057,20 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: С.М. Єгорова

Судді: О.Л. Карпенко

С.І. Мурашко