ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

12 лютого 2019 року

м. Харків

Справа № 619/3540/17

Провадження № 22-ц/818/175/19

Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Піддубного Р.М.,

суддів - Котелевець А.В., Тичкової О.Ю.,

за участю секретаря: Кравченко О. О.,

учасники справи:

позивач - Дергачівська місцева прокуратура Харківської області,

відповідачі - ОСОБА_1, Головне управління Держгеокадастру у Харківській області, Товариство з обмеженою відповідальністю «Агросвіт Плюс»,

розглянув у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за позовом керівника Дергачівської місцевої прокуратури Харківської області в інтересах держави до ОСОБА_1, Головного управління Держгеокадастру у Харківській області, Товариства з обмеженою відповідальністю «Агросвіт Плюс» про визнання наказів незаконними, договорів оренди землі недійсними, скасування їх реєстрації, повернення земельної ділянки, за апеляційною скаргою прокуратури Харківської області на рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 03 травня 2018 року, ухвалене у складі судді Остропільця Є.Р., -

встановив:

У листопаді 2017 року керівник Дергачівської місцевої прокуратури Харківської області звернувся до суду з позовом, в обґрунтування якого зазначив, що наказом Головного управління Держземагенства у Харківській області № 1259-СГ від 16 червня 2014 року ОСОБА_1 було надано в оренду земельну ділянку сільськогосподарського призначення державної власності загальною площею 47,6279га, кадастровий номер НОМЕР_1, яка розташована за межами населених пунктів на території Дергачівської міської ради Харківської області для ведення фермерського господарства строком на 49 років. На підставі цього наказу 05 вересня 2014 року між Головним управлінням Держземагенства у Харківській області та ОСОБА_1 укладено договір оренди вищезазначеної земельної ділянки.

Посилаючись на те, що у порушення приписів статті 7 Закону України «Про фермерське господарство» ОСОБА_1 не було надано обґрунтування розмірів земельної ділянки з урахуванням перспектив діяльності фермерського господарства, не зазначено кількість членів фермерського господарства, фермерське господарство ОСОБА_1 створено не було, а за договором від 01 лютого 2016 року земельну ділянку передано в суборенду строком на 48 років Товариству з обмеженою відповідальністю «Агросвіт Плюс» (ТОВ «Агросвіт Плюс»), що свідчить про отримання земельної ділянки в обхід процедури земельних торгів, прокурор просив визнати незаконним та скасувати наказ Головного управління Держземагенства у Харківській області №1259-СГ від 16 червня 2014 року; визнати недійсним договір оренди земельної ділянки, укладений 05 вересня 2014 року між Головним управлінням Держземагенства у Харківській області та ОСОБА_1; скасувати державну реєстрацію права оренди земельної ділянки; визнати недійсним договір суборенди земельної ділянки, укладений 01 лютого 2016 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Агросвіт Плюс»; скасувати державну реєстрацію права суборенди земельної ділянки; зобов'язати ОСОБА_1 повернути спірну земельну ділянку державі в особі Головного управління Держзеокадастру у Харківській області.

Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 03 травня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі заступник прокурора Харківської області, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив рішення скасувати, ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

В обґрунтування скарги зазначив, що земельну ділянку було отримано ОСОБА_1 не для ведення фермерського господарства, оскільки останнє відповідачем створено не було, а земельну ділянку передано ТОВ «Агросвіт Плюс» в суборенду, яке набуло право користування землею без дотримання конкурсної процедури. Крім того, керівником прокуратури надано належне обґрунтування підстав представництва в суді інтересів держави шляхом подання позову.

У відзиві на апеляційну скаргу Головне управління Держгеокадастру у Харківській області просило апеляційну скаргу заступника прокурора Харківської області залишити без задоволення, рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 03 травня 2018 року залишити без змін, як таке, що ухвалено з дотримання норм чинного законодавства.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги.

Судовим розглядом встановлено, що наказом Головного управління Держземагенства у Харківській області № 1259-СГ від 16.06.2014 року ОСОБА_1 було надано в оренду земельну ділянку сільськогосподарського призначення державної власності загальною площею 47,6279 га (кадастровий номер НОМЕР_1), що розташована за межами населених пунктів на території Дергачівської міської ради Дергачівського району Харківської області.

05.09.2014 року між Головним управлінням Держземагенства в Харківської області та ОСОБА_1 було укладено договір вищевказаної земельної ділянки строком на 49 років для ведення фермерського господарства.

01.02.2016 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Агросвіт Плюс» укладено договір суборенди земельної ділянки строком на 48 років.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з недоведеності прокурором порушень вимог земельного законодавства під час вирішення питання про надання ОСОБА_1 в оренду земельної ділянки, крім того, прокурором не обґрунтовано належним чином наявність в нього підстав для представництва інтересів держави, що виключає можливість звернення до суду за захистом інтересів держави.

Проте погодитись з такими висновками суду не можна.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Тлумачення пункту 3 частини першої статті 131-1 Конституції України, з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, свідчить, що прокурор може представляти інтереси держави в суді тільки у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією з засад правосуддя (пункт 3 частини другої статті 129 Конституції України).

Частиною третьою статті 23 Закону України «Про прокуратуру» передбачено, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.

Тлумачення частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» дозволяє зробити висновок, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: (а) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження; (б) у разі відсутності такого органу.

Захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб'єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб'єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб'єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду.

Згідно з частиною четвертою статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор зобов'язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб'єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Виключно з метою встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у випадку, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, прокурор має право отримувати інформацію, яка на законних підставах належить цьому суб'єкту, витребовувати та отримувати від нього матеріали та їх копії.

Звертаючись до суду з позовом в інтересах держави, Дергачівська місцева прокуратура посилалася на те, що оспорюваним наказом Головного управління Держгеокадастру у Харківській області порушено порядок надання у користування земельної ділянки державної форми власності та порушення у сфері контролю за використанням земельної ділянки державної власності, що відповідно до статті 121 Конституції України, статті 23 Закону України «Про прокуратуру» є підставою для захисту інтересів держави органами прокуратури шляхом пред'явлення цього позову.

Згідно статей 22, 31, 93, 124 ЗК України землі сільськогосподарського призначення можуть надаватися громадянам для ведення фермерського господарства та використовуватися цим господарством, зокрема, на умовах оренди. За правилом статті 124 ЗК України передача в оренду земельних ділянок державної або комунальної власності здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки. Передача в оренду земельних ділянок державної або комунальної власності здійснюється за результатами проведення земельних торгів, крім випадків, встановлених частинами другою, третьою статті 134 цього Кодексу.

Частинами другою та третьою статті 134 ЗК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) визначені випадки, коли земельні торги не проводяться, а передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється в порядку, встановленому статтею 123 цього Кодексу. Зокрема, земельні торги не проводяться в разі передачі громадянам земельних ділянок для ведення фермерського господарства.

Відповідно до частини другої статті 123 ЗК України особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, в якому зазначаються орієнтовний розмір земельної ділянки та її цільове призначення. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування та розмір земельної ділянки, письмова згода землекористувача, засвідчена нотаріально (у разі вилучення земельної ділянки). Органам, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у користування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 ЗК України, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Частиною третьою статті 123 ЗК України передбачено, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування в межах їх повноважень у місячний строк розглядає клопотання і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову в його наданні. Підставою відмови в наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, а також генеральних планів населених пунктів, іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування території населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Отже, стаття 123 ЗК України врегульовує загальний порядок надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування в тих випадках, коли згідно із законом земельні торги не проводяться; визначає вимоги до змісту клопотання про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки; забороняє компетентним органам вимагати не передбачені цією статтею матеріали та документи; установлює загальні підстави для відмови в наданні такого дозволу.

Разом з тим відносини, пов'язані зі створенням, діяльністю та припиненням діяльності фермерських господарств, регулюються, крім ЗК України, Законом України «Про фермерське господарство» та іншими нормативно-правовими актами України (стаття 2 цього Закону). У таких правовідносинах цей Закон є спеціальним нормативно-правовим актом, а ЗК України - загальним.

Відповідно до частин першої та другої статті 1 Закону України «Про фермерське господарство» фермерське господарство є формою підприємницької діяльності громадян зі створенням юридичної особи, які виявили бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, займатися її переробкою та реалізацією з метою отримання прибутку на земельних ділянках, наданих їм для ведення фермерського господарства, відповідно до закону. Фермерське господарство може бути створене одним громадянином України або кількома громадянами України, які є родичами або членами сім'ї, відповідно до закону.

Можливість реалізації громадянином права на створення фермерського господарства безпосередньо пов'язана з наданням (передачею) йому земельних ділянок для ведення фермерського господарства, що є обов'язковою умовою для державної реєстрації фермерського господарства (стаття 8 цього Закону).

Порядок надання (передачі) земельних ділянок для ведення фермерського господарства передбачений спеціальним Законом України «Про фермерське господарство».

Так, згідно з абзацами 1, 2 частини першої статті 7 цього Закону для отримання (придбання) у власність або в оренду земельної ділянки державної власності з метою ведення фермерського господарства громадяни звертаються до відповідної районної державної адміністрації. Для отримання у власність або в оренду земельної ділянки із земель комунальної власності з метою ведення фермерського господарства громадяни звертаються до місцевої ради.

У заяві зазначаються: бажаний розмір і місце розташування ділянки, кількість членів фермерського господарства та наявність у них права на безоплатне одержання земельних ділянок у власність, обґрунтування розмірів земельної ділянки з урахуванням перспектив діяльності фермерського господарства. До заяви додаються документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі.

Частинами другою та четвертою статті 7 цього Закону передбачено, що заяву громадянина про надання земельної ділянки у власність або в оренду районна або міська державні адміністрації або орган місцевого самоврядування розглядають у місячний строк і в разі її задоволення дають згоду на підготовку землевпорядною організацією проекту відведення земельної ділянки. Проект відведення земельної ділянки погоджується та затверджується відповідно до закону. У разі відмови органів державної влади та органів місцевого самоврядування у наданні земельної ділянки для ведення фермерського господарства питання вирішується судом.

Отже, спеціальний Закон України «Про фермерське господарство» визначає обов'язкові вимоги до змісту заяви про надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства, які дещо відрізняються від загальних вимог, передбачених статтею 123 ЗК України до змісту клопотання про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. Зокрема, в заяві про надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства потрібно зазначити не лише бажаний розмір і місце розташування ділянки, але й обґрунтувати розміри земельної ділянки з урахуванням перспектив діяльності фермерського господарства.

Зазначені вимоги відповідають загальним принципам земельного законодавства (стаття 5 ЗК України) та меті правового регулювання земельних відносин у сфері діяльності фермерських господарств, яка полягає в створенні умов для реалізації ініціативи громадян щодо виробництва товарної сільськогосподарської продукції, її переробки та реалізації на внутрішньому і зовнішньому ринках, а також для забезпечення раціонального використання і охорони земель фермерських господарств, правового та соціального захисту фермерів України (преамбула Закону України «Про фермерське господарство»).

Крім того, Закон України «Про фермерське господарство» передбачає, що заява громадянина про надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства повинна бути розглянута по суті. При цьому норми цього Закону не містять імперативної вказівки про задоволення заяви за наявності певних формальних умов, допускаючи можливість прийняття органом державної влади чи органом місцевого самоврядування рішення про відмову в задоволенні заяви без визначення виключного переліку підстав для такої відмови.

З огляду на зазначене, при вирішенні позовних вимог про законність рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування щодо надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства застосуванню підлягає порядок надання (передачі) земельних ділянок для ведення фермерського господарства, визначений статтею 7 Закону України «Про фермерське господарство» як спеціального по відношенню до статті 123 ЗК України.

Таким чином, за змістом статей 1, 7, 8 Закону України «Про фермерське господарство» заява громадянина про надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства повинна містити сукупність передбачених частиною першою статті 7 цього Закону відомостей і обставин. У свою чергу, розглядаючи заяву громадянина по суті, орган виконавчої влади чи місцевого самоврядування (а в разі переданого на судовий розгляд спору - суд) повинен дати оцінку обставинам і відомостям, зазначеним у заяві, перевірити доводи заявника, наведені на обґрунтування розміру земельної ділянки, з урахуванням перспектив діяльності фермерського господарства, в тому числі щодо наявності трудових і матеріальних ресурсів.

За наслідками зазначеної перевірки орган державної виконавчої влади чи орган місцевого самоврядування повинен пересвідчитися в дійсності волевиявлення заявника, наявності в нього бажання створити фермерське господарство та спроможності вести господарство такого типу - виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, займатися її переробкою та реалізацією з метою отримання прибутку на земельних ділянках, наданих для ведення фермерського господарства. Натомість відсутність належної перевірки, формальний підхід до вирішення заяви громадянина створює передумови для невиправданого, штучного використання процедури створення фермерського господарства як спрощеного, пільгового порядку одержання іншими приватними суб'єктами в користування земель державної чи комунальної власності поза передбаченою законом обов'язковою процедурою - без проведення земельних торгів.

Фермерське господарство підлягає державній реєстрації у порядку, встановленому законом для державної реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, за умови набуття громадянином України або кількома громадянами України, які виявили бажання створити фермерське господарство, права власності або користування земельною ділянкою (стаття 8 Закону).

Отже, можливість реалізації громадянином права на створення фермерського господарства безпосередньо пов'язана з одержанням ним державного акта на право власності на земельну ділянку або укладення договору оренди земельної ділянки для ведення фермерського господарства, що є передумовою для державної реєстрації останнього.

З листа головного управління Держпродспоживслужби у Харківській області № 3.1/8732 від 29.09.2017року вбачається, що за ОСОБА_1 на праві власності сільськогосподарська техніка, самохідні машини та механізми не обліковуються.

Встановлено та не заперечується сторонами, що фермерське господарство ОСОБА_1 створено не було, земельну ділянку передано нею в суборенду ТОВ «Агросвіт Плюс».

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлено законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно з ч 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

За змістом ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральних засадам суспільства, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків що обумовлені ним.

Договір, укладений на підставі правового акту органу державної влади має відповідати цьому акту (ст. 648 ЦК України).

Отже, встановивши, що після отримання на підставі наказу Головного управління Держземагенства у Харківській області № 1259-СГ від 16.06.2014 року та договору оренди 05.09.2014 року земельної ділянки сільськогосподарського призначення державної форми фермерське господарство ОСОБА_1 створено не було і у встановленому законом порядку не зареєстровано, натомість земельну ділянку на строк 48 років передано іншій особі, у зв'язку з чим земельну ділянку було отримано поза передбаченою законом обов'язковою процедурою - без проведення земельних торгів, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність встановлених законом підстав для задоволення заявленого прокурором позову.

За таких обставин апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції - скасуванню, з прийняттям нової постанови про задоволення позову.

На підставі ст. 141 ЦПК України з ОСОБА_1 на користь прокуратури Харківської області підлягає стягненню судовий збір у розмірі 41257 грн. 40 коп.

Керуючись ст.ст. 368, 376, 380, 382-384 ЦПК України, -

постановив:

Апеляційну скаргу прокуратури Харківської області задовольнити.

Рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 03 травня 2018 року скасувати, прийняти нову постанову.

Позов Дергачівської місцевої прокуратури Харківської області задовольнити.

Визнати незаконним та скасувати наказ Головного управління Держземагенства у Харківській області № 1259-СГ від 16 червня 2014 року про передачу ОСОБА_1 в оренду земельної ділянки сільськогосподарського призначення державної власності загальною площею 47,6279 га, кадастровий номер НОМЕР_1, яка розташована за межами населених пунктів на території Дергачівської міської ради Харківської області для ведення фермерського господарства строком на 49 років.

Визнати недійсним укладений 05 вересня 2014 року між Головним управлінням Держземагенства у Харківській області та ОСОБА_1 договір оренди земельної ділянки загальною площею 47,6279 га, кадастровий номер НОМЕР_1.

Визнати недійсним укладений 01 лютого 2016 року між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Агросвіт Плюс» договір суборенди земельної ділянки загальною площею 47,6279 га, кадастровий номер НОМЕР_1.

Зобов'язати ОСОБА_1 повернути державі в особі Головного управління Держгеокадастру у Харківській області земельну ділянку сільськогосподарського призначення державної власності загальною площею 47,6279 га, кадастровий номер НОМЕР_1, яка розташована за межами населених пунктів на території Дергачівської міської ради Харківської області.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь прокуратури Харківської області судовий збір у розмірі 41257 (сорок одна тисяча двісті п'ятдесят сім) гривень 40 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 15 лютого 2019 року.

Головуючий Р.М. Піддубний

Судді А.В. Котелевець

О.Ю. Тичкова