Справа № 606/2868/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 лютого 2019 року м. Теребовля

Теребовлянський районний суд Тернопільської області в складі :

головуючого судді Марціцкої І.Б.

за участю секретаря Пасько І.Б.

позивача ОСОБА_1, відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_4 про визнання їх такими, що втратили право на користування жилим приміщенням житловим будинком по вул. Центральній 169 с. Ласківці Теребовлянського району Тернопільської області.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 вказує на те, що вона є власником житлового будинку по вулиці Центральній 169 в с. Ласківці Теребовлянського району Тернопільської області. Відповідачі ОСОБА_3Є, ОСОБА_2, ОСОБА_4 з її згоди були зареєстровані в належному на праві власності житловому будинку. Однак, в 2010 році відповідачі добровільно залишили помешкання та з цього часу не проживають, що підтверджується відповідним актом. Їх реєстрація по місцю проживання позивача створює останній перешкоди у користуванні своєю власністю, в тому числі і при вирішенні питання отримання житлових субсидій. Добровільно знятися з реєстрації відповідачі не бажають. Тому, посилаючись на ст. 405 ЦК України, ст. 391 ЦК України як форму захисту власником своїх прав, ОСОБА_1 просить задоволити її позовні вимоги та позбавити права користування житловим приміщенням відповідачів.

В судовому засіданні позивач позов підтримала з мотивів наведених у ньому, вказала, що реєстрація відповідачів перешкоджає їй оформити субсидії на житлово-комунальні послуги, що ставить її у важке матеріальне становище та позбавляє її, як власника, повноцінно користуватися, володіти та розпоряджатися своєю власністю.

Відповідач ОСОБА_2 проти задоволення позову заперечила, вказавши, що вона є сиротою та вдовою, на утриманні має малолітню дитину, жодного іншого житла у якому б могла зареєструватися вона не має, орендує різні помешкання щоб мати змогу десь тимчасово перебувати з дитиною, не має постійної роботи, позбавлення її права на житло позбавить її можливості мати зареєстроване місце проживання та оформити хоч якусь допомогу. ОСОБА_2 зазначила, що не проживає за місцем реєстрації, оскільки там проживає тітка з сином, тому всім разом проживати не має змоги.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не зявився, в підготовче судове засідання надіслав письмову заяву про те, що позов не визнає, проте відзиву на позов та будь яких документів на підтвердження своєї позиції по справі не надав.

Відповідач ОСОБА_4 у судове засідання не з'явилася, про час та місце слухання справи повідомлена судом належним чином, відзив на позовну заяву не надав.

Суд, дослідивши та оцінивши зібрані у справі докази, встановив такі обставини:

Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 01.02.2008 року домоволодіння по вулиці Центральній 169 в с. Ласківці належить на праві приватної власності ОСОБА_1.

Як слідує з довідки Теребовлянської міської ради від 03.12.2018 року №3038, в житловому будинку по вулиці Центральній 169 в с. Ласківці зареєстровані: ОСОБА_1, ОСОБА_5, ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_6

Згідно з акту обстеження матеріально-побутових умов заявника від 05.12.2018 року ОСОБА_3 син та внучки ОСОБА_4, ОСОБА_2 зареєстровані але не проживають в даному будинку з 2010 року.

Оцінивши надані сторонами докази, а також встановлені на підставі них обставини справи, суд приходить до переконання, що у задоволенні позову необхідно відмовити, виходячи з наступного.

Статтею 41 Конституції України, статтею 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до вимог ст.319 ЦК України, власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо цього майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Згідно ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 391 Цивільного кодексу України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ст.405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Аналізуючи вищенаведені обставини, суд приходить до переконання, що у даному випадку мають місце порушення з вини відповідачів прав позивача, які підлягають захисту шляхом визнання ОСОБА_3 та ОСОБА_4 такими, що втратили право на користування житловим будинком № 169, що по вул. Центральній в с. Ласківці Теребовлянського району Тернопільської області, оскільки останні не проживали у вказаному житлі більше року і проживають за іншою адресою.

В частині вимог про позбавлення права на користування житловим будинком ОСОБА_2, слід відмовити виходячи з наступного.

Статтею 47 Конституції України закріплено положення про те, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Як уже було зазначено, відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до роз'яснень, даних в п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», зі змінами та доповненнями, у справах про визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені законом строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, з особами, що потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Як зазначила в судовому засіданні відповідач ОСОБА_7О.з 2010 року вона припинила поживати в своєї бабусі ОСОБА_1 в с. Ласківці, оскільки створила свою сімю. 30 квітня 2011 року в неї народився син ОСОБА_7, що підтверджується свідоцтвом про народження 1-ИД №132582. У 2014 році помер її чоловік ОСОБА_8, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії 1-ИД №174176. Будь якого іншого житла де б змогла зареєструватися відповідач з своїм малолітнім сином у неї не має. Як зясувалось в судовому засіданні, дійсним мотивом позовних вимог є бажання ОСОБА_1 не позбавляти онуку права користування житлом, а намагання реалізувати право на отримання субсидій на оплату житлово комунальних послуг.

З оглядну на наведене суд не вбачає підстав позбавляти відповідача ОСОБА_2 конституційного права на повагу до його житла.

Відтак, відсутні підстави, передбачені ч. 2 ст. 405 ЦК України, для визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст.2, 4, 12, 13, 76-78, 81 258-268, 273, 352-355 ЦПК України, ст. 391, 405, 406 ЦК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням задоволити частково.

Визнати ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 такими, що втратили право на користування житловим будинком по вулиці Центральній 169 в с. Ласківці Теребовлянського району Тернопільської області.

Стягнути з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в користь ОСОБА_1 по 294,93 гривень судового збору з кожного.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційної скарги не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення суду, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Тернопільського апеляційного суду або через Теребовлянський районний суд Тернопільської області.

Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 Цивільного процесуального кодексу України.

Повний текст рішення виготовлено 15 лютого 2019 року

Головуючий суддя І.Б. Марціцка