Справа № 472/869/18
Провадження №2/472/34/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 грудня 2019 року смт. Веселинове

Миколаївської області

Веселинівський районний суд Миколаївської області у складі:

головуючого судді - Орленко Л.О.,

з участю секретарів

судового засідання - Крамарчук Л.Б., Ставніченко А.П.,

відповідача - ОСОБА_1 ,

представника відповідача - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду №3 смт. Веселинове Миколаївської області в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства "Державний ощадний банк України" до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

16 серпня 2018 року позивач Публічне акціонерне товариство "Державний ощадний банк України" звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості.

В обгрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 27 лютого 2009 року між ПАТ "Державний ощадний банк України" та ОСОБА_1 було укладено договір №101 про відкриття працівнику ВАТ «Ощадбанк» карткового рахунку для платіжної картки та здійснення розрахунково-касового обслуговування за дебетево-кредитною схемою, на умовах якого банком було відкрито відповідачу картковий рахунок в гривнях для обліку коштів. Для користування картковим рахунком банком було оформлено та видано відповідачу платіжну картку.

Відповідно до умов договору карткового рахунку банк встановив ОСОБА_1 кредитний ліміт в сумі 10200 грн. на період дії платіжної картки, з його відновленням при перевипуску платіжної картки. Однак, зазначає, що умови договору відповідачем не виконуються, заборгованість станом на 02.08.2018 року становить 13955,17 грн. Тому, просить суд стягнути з відповідача вказану заборгованість за кредитом та судові витрати.

В судове засідання 24 грудня 2019 року представник позивача Співак А.І. не прибув, до суду надав заяву про підтримання позовних вимог та розгляд справи у його відсутність. В попередніх судових засіданнях також підтримував позовні вимоги та просив задовольнити їх повністю, з урахуванням відповіді на відзив, зокрема зазначив, що позивачем не пропущено строк позовної давності, оскільки за умовами договору кредитна лінія встановлюється на період дії платіжної картки, а при її перевипуску кредитна лінія відновлюється. 15 січня 2015 року відповідачу було продовжено термін дії картки з новим номером НОМЕР_1 зі строком дії до січня 2018 року. Зазначив, що відповідач звільнилася з установи банку 13.03.2015 року, але платіжну картку не повернула навіть після закінчення строку її дії після 31.01.2018 року. Також вказує, що відповідачем після звільнення було здійснено наступні операції: 05.05.2015 року - поповнення картрахунку готівкою на суму 100 грн., 29.05.2015 року - поповнення картрахунку готівкою на суму 100 грн., 04.08.2015 року - поповнення картрахунку готівкою на суму 100 грн., 16.09.2015 року - поповнення картрахунку готівкою на суму 70 грн. Крім того, зазначив, що 13.02.2017 року відповідачем було підписано заяву про приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб (далі - ДКБО), та таким чином, відповідач погодилась, що в результаті приєднання до Договору, раніше укладений з Банком договір про відкриття та обслуговування рахунку, випуск та надання платіжної картки викладається в новій редакції.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 , з урахування відзиву на позовну заяву, факт укладення договору з банком №101 не оспорювали, а підтвердили, що дійсно був укладений даний договір і, що відповідач дійсно користувалася кредитними коштами, але лише тоді, коли була працівником банку, після звільнення (13.03.2015 року) кредитними коштами не користувалася та платіжну картку, яка була перевипущена 15.01.2015 року зі строкм дії до 31.01.2018 року, не використовувала, а повернула її в банк при звільненні. В поданому 21.09.2018 року відзиві просили застосувати строк позовної давності, оскільки відповідач звільнилася з банку 13.03.2015 року, а банк звернувся до суду з позовом в серпні 2018 року, тобто після спливу трирічного строку позовної давності.

Суд, заслухавши вступне слово представника позивача Співака А.І. , відповідача ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2 , з врахуванням відзиву на позовну заяву та відповіді на відзив, дослідивши матеріали справи в межах заявлених вимог та наданих доказів, дійшов наступного висновку.

Судом встановлено, що 27 лютого 2009 року між ПАТ "Державний ощадний банк України" та ОСОБА_1 було укладено договір №101 про відкриття працівнику ВАТ «Ощадбанк» карткового рахунку для платіжної картки та здійснення розрахунково-касового обслуговування за дебетево-кредитною схемою, на умовах якого банком було відкрито відповідачу картковий рахунок в гривнях для обліку коштів. Для користування картковим рахунком банком було офрмлено та видано відповідачу платіжну картку. Відповідно до умов договору карткового рахунку банк встановив ОСОБА_1 кредитний ліміт в сумі 10200 грн. на період дії платіжної картки, з його відновленням при перевипуску платіжної картки.

В зв`язку з неналежним виконанням відповідачем взятих на себе за договором обов`язків утворилась заборгованість на загальну суму 13955,17 грн., розмір якої підтверджується розрахунком заборгованості (а.с. 5-7).

21 вересня 2018 року представником позивача у відзиві на позовну заяву заявлено про застосування строків позовної давності.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог: 1) про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Відповідно до ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку.

Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Відповідно до п. 7.1 Договору №101 строк дії кредитної лінії встановлюється на період дії БПК, при перевипуску БПК кредитна лінія відновлюється. З моменту подання клієнтом заяви на звільнення встановлений ліміт скасовується.

Судом встановлено, що відповідач звільнилася з установи банку 13.03.2015 року, тобто кредитний ліміт, починаючи з 13.03.2015 року був скасований, отже відповідач після звільнення не могла використовувати кредитні кошти. Те, що кредитний ліміт був скасований також підтвердив в судовому засіданні 25.11.2019 року представник позивача Співак А.І . Крім того, з наданого представником позивача витягу з програмного забезпечення (а.с. 72, т.1) вбачається, що платіжна картка відповідача в день її звільнення 13.03.2015 року була заблокована. Представник позивача в судовому засіданні вказув, що це механічна помилка, що картка не була заблокована, а був скасований кредитний ліміт, однак підтверджуючих доказів того, що це є помилкою суду надано не було, оскільки з витягу чітко вбачається, що була заблокована саме платіжна картка.

Відповідно до п. 7.3 Договору №101 в разі звільнення у клієнта виникає обов`язок щодо погашення заборгованості не пізніше дати звільнення. Тобто, в договорі чітко обумовлено термін, до якого клієнт в разі звільнення, повинен погасити заборгованість - «не пізніше дати звільнення».

Сама по собі обставина, що строк дії платіжної картки діяв до січня 2018 року не має юридичного значення з огляду на те, що в договорі чітко визначено строк, в який відповідач повинна погасити заборгованість в разі звільнення.

Відповідач звільнилася з установи банку 13.03.2015 року, заборгованість за договором №101 погашена нею не була, тобто у банку, починаючи з дати звільнення відповідача - 13.03.2015 року, виникло право вимоги до відповідача погасити всю заборгованість за договором, однак банк, достовірно знаючи про своє порушене право, жодних дій не вчиняв, претензій кредитора відповідачу не направляв, а з позовом до суду звернувся лише в серпні 2018 року, тобто після спливу трирічного строку позовної давності.

Відповідно до ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

За таких обставин, оскільки позивач пропустив строк позовної давності до основної вимоги, то він пропустив строк позовної давності і до додаткової вимоги про стягнення пені.

Посилання представника позивача на те, що після звільнення відповідачем по спірній платіжній картці були здійснені операції, а саме: 05.05.2015 року - поповнення картрахунку готівкою на суму 100 грн., 29.05.2015 року - поповнення картрахунку готівкою на суму 100 грн., 04.08.2015 року - поповнення картрахунку готівкою на суму 100 грн., 16.09.2015 року - поповнення картрахунку готівкою на суму 70 грн., суд до уваги не приймає, оскільки відповідач вказала, що карткою після звільнення не користувалася та повернула її в банк і дані операції не здійснювала. Представник позивача вказує, що здійснення даних операцій відповідачем підтверджується випискою по особовому рахунку відповідача, однак з даної виписки неможливо встановити платника - особу, яка їх здійснювала. Крім того, слід зазначити, що дана картка не була кредитною карткою, а тому кошти на неї могли надходити не лише на погашення заборгованості.

Твердження представника позивача про те, що 13.02.2017 року відповідач підписала заяву про приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб (далі - ДКБО), та таким чином, відповідач погодилась, що в результаті приєднання до Договору, раніше укладений з Банком договір №101 викладається в новій редакції, не заслуговує на увагу з огляду на наступне.

Судом встановлено, що складовою заяви на приєднання до ДКБО була також заява на встановлення відновлюваної кредитної лінії, яку підписала відповідач. В даній заяві зазначається, що відповідач просить надати їй кредит на споживчі потреби шляхом встановлення відновлюваної кредитної лінії на її картковий рахунок.

Однак, з цієї заяви не зрозуміло, що собою являє «відновлювана кредитна лінія», не зазначено про це і в розділі термінів ДКБО, тому не підтверджено, що відповідач, підписуючи цю заяву, розуміла, що просить відновити кредитний ліміт за договором №101, оскільки відповідач вказувала в судовому засіданні, що не розуміла цього. Крім того, на підставі цієї заяви їй була видана зовсім інша платіжна картки зі строком дії до 30 листопада 2019 року.

Відповідно до ч.1 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

Згідно з ч.1 ст. 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання, його умови розроблює підприємець (в даному випадку ПАТ «Державний ощадний банк України»

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку з чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші.

З огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

В даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила ч.1 ст. 634 ЦК України, за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила надання банківських послуг, відсутність у заяві домовленості сторін про відновлення кредитного ліміту за договором №101, надані банком умови та правила надання банківських послуг, викладені в Договорі комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, який не підписаний відповідачем, та є незрозумілим для відповідача в зв`язку з його об`ємністю ( на 65 аркушах) та який містить в собі елементи трьох договорів, не може розцінюватися як складова кредитного договору та бути достатньою підставою вважати ці умови узгодженими сторонами.

Відповідно до приписів ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Крім того, суд вважає, що обґрунтування наявності обставин повинно здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Аналогічна позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року, справа № 342/180/17, провадження №14-131цс19.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй, що прямо передбачено у статті 8 Конституції України.

Відповідно до частини четвертої статті 42 Конституції України держава захищає права споживачів.

Згідно з частиною першою статті 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вільного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників.

Основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України.

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України.

Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України.

Отже, дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року №1023-XII«Про захист прав споживачів» (далі - Закон №1023-XII).

За пунктом 22 частини першої статті 1 Закону №1023-XII споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», які прийняті 09 квітня 1985 року №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН, зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями.

Конституційний Суд України у рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року №543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно - правових відносин та свободи договору, зокрема, у договорах про надання споживчого кредиту.

Враховуючи основні засади цивільного законодавства та необхідність особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, суд вважає, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності не може ефективно здійснити свої права, бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про приєднання, заяви на встановлення відновлюваної кредитної лінії (Кредиту) та Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, який не підписаний відповідачем, оскільки вказаний Договір - це значний за обсягом документ (65 аркушів), що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил, тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

З огляду на наведене, відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з відповідачем ПАТ «Державний ощадний банк України» дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону №1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.

Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив би покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.

З урахуванням вищевикладеного, суд дійшов висновку, що в позові необхідно відмовити повністю в зв`язку з пропуском строку позовної давності.

На підставі викладеного, керуючись, ст.ст. 12, 13, 19, 77, 78, 81, 141, 259, 263-265, 268, 273 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:

В задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства "Державний ощадний банк України" до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості, - відмовити повністю.

Рішення суду може бути оскаржено до Миколаївського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги через Веселинівський районний суд Миколаївської області протягом 30 (тридцяти) днів з дня проголошення рішення, а в разі оголошення вступної та резолютивної частини рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду складено 28 грудня 2019 року.

Суддя Веселинівського районного суду

Миколаївської області Л.О. Орленко