Справа № 487/2870/18 Суддя-доповідач у суді апеляційної інстанції - Лисенко П.П.
Провадження № 22-ц/812/254/19
Категорія 27 П О С Т А Н О В А
18 лютого 2019 року м. Миколаїв
Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого Лисенка П.П.,
суддів: Галущенка О.І., Серебрякової Т.В.,
із секретарем судового засідання - Андрієнко Л.Д.,
відповідача - ОСОБА_2,
її представника - ОСОБА_3,
переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» рішення Заводського районного суду м. Миколаєва, яке ухвалене у відсутність учасників справи, 23 жовтня 2018 року, у приміщенні Заводського районного суду м. Миколаєва під головуванням судді Гаврасієнко В.О., у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_2про стягнення боргу кредитором спадкодавця,
в с т а н о в и л а:
16 травня 2018 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (далі Банк) пред'явило до ОСОБА_2зазначений позов, який обґрунтовувало наступним.
14 червня 2012 року ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 уклали кредитний договір б/н, відповідно до умов якого перший передав, а останній отримав кредит у розмірі 20 000 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, зі сплатою відсотків за користування кредитом, згідно Умов та правил надання банківських послуг, затверджених наказом від 06.03.2010 р. № СП-2010-256.
При цьому, строк його дії, відповідав строку дії картки, та міг бути автоматично пролонгований на тих же умовах, якщо сторони не заявили про відмову від нього і позичальник отримав нову кредитну картку.
В ньому ж, сторони домовилися, що у разі прострочки виконання грошового зобов'язання більш чим на 30 днів, держатель картки сплачує ПАТ КБ «ПриватБанк» відсотки за підвищеною ставкою, а також штраф у розмірі 500 гривень, як фіксована його частина, та у розмірі 5% від суми заборгованості по кредитному ліміту, як процентна складова, включаючи нараховані та прострочені відсотки.
Взяті на себе обов'язки ПАТ КБ «ПриватБанк» виконав у повному обсязі, надавши відповідачеві платіжну карту з обумовленим кредитним лімітом, якою ОСОБА_4 користувався.
ІНФОРМАЦІЯ_3 року ОСОБА_4 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданий міським відділом реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Миколаївського міського управління юстиції.
Відповідно до даних паспорту про місце реєстрації, ОСОБА_4, який є чоловіком відповідача, був зареєстрований та проживав у АДРЕСА_1. За цією ж адресою зареєстрована та проживає і ОСОБА_2
Кожен з них, а також їх донька отримали право власності на 1/3 частику в названій квартирі.
Банк, посилаючись на те, що відомим спадкоємцем майна ОСОБА_5 є відповідач, оскільки проживаючи разом зі спадкодавцем, вона, після його смерті, не відмовилася від спадщини, просив, в порядку ст. 1268 Цивільного кодексу, стягнути з ОСОБА_2, як з спадкоємця, заборгованість за кредитом її чоловіка, яка станом на ІНФОРМАЦІЯ_3 року (дату смерті) становила 8 144 гривні 18 копійок, з яких:
-7 941 гривня 13 копійок - заборгованість за кредитом;
-203 гривні 05 копійок - заборгованість за відсотками.
У відзиві на позовну заяву, відповідач, не погоджуючись з позовними вимогами, просила відмовити у їх задоволені, оскільки до часу пред'явлення позову, спадщину не прийняла, а тому, і не може нести відповідальності за борговими зобов'язаннями ОСОБА_4
Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 23 жовтня 2018 року в задоволені позову АТ КБ «Приватбанк» відмовлено.

АТ КБ «ПриватБанк» подало на це рішення апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та прийняти постанову, про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Скаргу обґрунтувало невідповідністю висновків суду дійсним обставинам справи, а саме, ігноруванням їх доводів та порушенням судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга АТ КБ «ПриватБанк» підлягає задоволенню частково, оскаржене рішення суду 1 інстанції скасуванню, оскільки суд ухвалив його з без точного додержання норм матеріального й процесуального права, з прийняттям постанови, про часткове задоволення позову.

Так, відмовляючи Банку в задоволені позову, суд 1 інстанції виходив з того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів тому, що відповідач прийняла спадщину після смерті ОСОБА_4 і має, в межах спадкового майна, відповідати перед АТ КБ «ПриватБанк» за його кредитним зобов'язанням.

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду не погоджується з встановленими судом 1 інстанції обставинами та правовідносинами, його висновки щодо них та результату вирішення справи, вважає не вірними й не обґрунтованими.

За Конституцією України, ст. 4 ЦПК України та ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожній особі, як фізичній так і юридичній, а також державі гарантовано судовий захист їх інтересів.

Відповідно до статей 1, 3 ЦК України, 2, 4, 12-13, 367 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення, в порядку позовного, наказного та окремого провадження, цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, слід зауважити, що, виходячи із загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, в порядку цивільного судочинства регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у встановлених законом випадках, органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Відмова від такого права є недійсною.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України і обраний позивачем.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

При цьому, суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, для чого роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і допомагає здійсненню їхніх прав.

В силу ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Зокрема, цивільні права та обов'язки виникають із договорів та інших правочинів, зміст яких, відповідно до статей 203-204, 215 ЦК України, не суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; вони вчинені у формі, встановленій законом, особами, які мають необхідний обсяг цивільної дієздатності, за їх вільного волевиявлення і відповідно до їх внутрішньої волі і спрямовані на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними.

Недодержання виписаних вимог в прямо визначених законом випадках робить договір (правочин) нікчемним, а у разі відсутності такого зазначення - може тягнути його недійсність (у повному обсязі або окремої його частини) за судовим рішенням.

Якщо недійсність договору прямо не встановлена законом, або якщо він не визнаний судом недійсним - то він є правомірним і підлягає виконанню сторонами.

За ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами є ті умови, без погодження яких договір взагалі не вважається укладеним. Такі суттєві умови договору визначаються в законі, разом з тим ними можуть стати будь-які умови, на погодженні яких наполягає та чи інша сторона.

Істотні умови відображають природу договору, відсутність будь-якої з них не дає змоги сторонам виконати їх обов'язки, які покладаються на них за договором. Якщо сторони досягли згоди за всіма істотними умовами, які визнані такими законом або необхідні для даного виду, то договір вважається укладеним і набуває обов'язкової сили для сторін.

В силу ст.ст. 3, 627 ЦК України, договору притаманна така риса, як свобода договору. Поряд із справедливістю, добросовісністю і розумністю вона вважається вищою цінністю права, що забезпечує природне існування фізичної особи.

Свободу договору можна охарактеризувати як нормативно закріплену можливість особи здійснювати дії, вчинки на власний розсуд, не порушуючи при цьому свободу інших суб'єктів.

Зміст свободи договору в загальному розкривається у ст.627 ЦК України, яка з посиланням на ст.6 ЦК України встановлює співвідношення актів цивільного законодавства і договору. За ними, зміст названого принципу проявляється у свободі особи вільно вступати у договірні відносини; самостійно обирати контрагента та вид договору, який регулюватиме їх взаємні відносини; самостійно визначають умови (зміст) договору, структуру і вид договірного зв'язку.

Учасники договору можуть обрати договір, що передбачений законом (так звані поіменовані договори, які прямо передбачені в ЦК України або в іншому нормативному акті), так і договір, не передбачений у законодавстві (непойменовані), проте породжує права та обов'язки його учасників.

Одночасно слід зазначити, що договір є підставою виникнення договірного зобов'язання - під яким, відповідно до ст. 509 ЦК України, слід розуміти правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Як вбачається з матеріалів справи, а саме, анкети-заяви ОСОБА_4, 14 червня 2012 року між ним та ПАТ КБ «ПриватБанк» укладено кредитний договір б/н, відповідно до умов якого він отримав кредит у розмірі 20 000 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку (а.с. - 6).

Відповідно до витягу з Умов та правил надання банківських послуг, строк його дії картки, а, відповідно і договору, міг бути автоматично пролонгований на тих же умовах, якщо сторони не заявили про відмову від нього і позичальник отримав нову кредитну картку. В ньому ж, сторони домовилися, що у разі прострочки виконання грошового зобов'язання більш чим на 30 днів, держатель картки сплачує ПАТ КБ «ПриватБанк» штраф у розмірі 500 гривень, як фіксована його частина, та у розмірі 5% від суми заборгованості по кредитному ліміту, як процентна складова, включаючи нараховані та прострочені відсотки (п 1.1.5.19) (а.с. 7-30) .

Взяті на себе обов'язки ПАТ КБ «ПриватБанк» виконав у повному обсязі, надавши відповідачеві платіжну карту з обумовленим кредитним лімітом, якою ОСОБА_4 користувався.

ІНФОРМАЦІЯ_3 року ОСОБА_4 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданий міським відділом реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Миколаївського міського управління юстиції (а.с. - 122 на звороті).

З виписки з особового рахунку ОСОБА_4, вбачається, що на день смерті він залишився винним Банку за кредитом - 8 134 гривень 18 копійок (а.с.146-156).

11 лютого 2015 року, тобто вже після смерті ОСОБА_4, за його кредитним зобов'язанням, був здійснений ще один платіж на суму 441 гривня 36 копійок, а 7 692 гривень 82 копійки залишилося до сплати, які і повинні були б відшкодувати його спадкоємці, що прийняли спадщину, за їх наявності.

Як вбачається із копії спадкової справи, наданої Третьою Миколаївською державною нотаріальною конторою на запит апеляційного суду, за заявою-претензією ПАТ «Альфа-Банк» 21 липня 2015 року була заведена спадкова справа №419/2015 до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 року ОСОБА_4

Спадкове майно складається з:

-1/3 частки квартири АДРЕСА_1, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 20 жовтня 2003 року та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с. -133 та на звороті);

-земельної ділянки № 256 в СТ «Бугський» в Заводському районі м. Миколаєва, загальною площею 0,0398 га з цільовим призначенням для ведення садівництва, що підтверджується копією державного акту на земельну ділянку серії ЯИ № 599436 виданий 17 грудня 2009 року (а.с. -29);

-автомобілю CHERY KIMO 1.3., державний номер НОМЕР_1, 20011 року випуску, що підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (а.с. 131).

Відповідно до даних паспорту про місце реєстрації, ОСОБА_4 був чоловіком відповідача, і по день смерті значився зареєстрованим у АДРЕСА_1. За цією ж адресою зареєстрована і ОСОБА_2, а тому, відповідно до ст. 1268 ЦК України, вважається такою, що прийняла спадщину автоматично, оскільки не заявила про відмову від неї.

В матеріалах спадкової справи міститься заява ОСОБА_2 від 19 березня 2016 року, в якій вона, на виділення Ѕ частки у спільному майні подружжя та на видачу свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя не претендує (а.с. 123 на звороті, 124). Проте, заяви про її відмову від спадщини після смерті чоловіка, спадкова справа не містить. Не подання такої заяви нотаріусу та своє бажання прийняти спадщину ОСОБА_2 підтвердила і у суді апеляційної інстанції.

Зазначена ж вище заява ОСОБА_6, стосується основних норм Сімейного кодексу України, які регулюють питання спільної сумісної власності подружжя, у т.ч. ст.ст. 60-68 Сімейного кодексу України, про які їй було роз'яснено.

Названа заява не стосується спадкових прав та не може розцінюватися як відмова ОСОБА_6 від спадщини, після смерті чоловіка ОСОБА_4

Відповідно до ст. 1216, 1218 ЦК України передбачено, що спадкування є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до частини другої ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина друга статті 1220 ЦК України).

Згідно з частиною першою ст. 1282 ЦК України спадкоємці зобов'язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов'язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині.

Разом із тим, обґрунтовуючи підстави позову, позивач посилався на те, що ОСОБА_2, відповідно до частини третьої статті 1268 ЦК України прийняла спадщину після смерті свого чоловіка, оскільки постійно проживала разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини.

Відповідно до частини третьої статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу він не заявив про відмову від неї.

Оскільки матеріали справи містять докази того, що ОСОБА_6 дійсно зареєстрована за тією ж адресою що і спадкодавець, та вважається такою що автоматично прийняла спадщину, то вимоги Банку підлягають задоволенню частково.

З ОСОБА_2, як спадкоємця, що прийняв спадщину після смерті її чоловіка ОСОБА_4, на користь АТ КБ «Приватбанк» підлягає стягненню заборгованість за кредитним договором б/н від 14 червня 2012 року, укладеного між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4, у сумі 7 692 гривень 82 копійки.

Іншого, щодо спадкоємців, які прийняли спадщину, відповідач належними та допустимими доказами не довела, хоча за цивільно-процесуальним законодавством, то є її обов'язком.

Згідно із статтею 81 ЦПК України, обов'язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.

Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач - для відхилення його заперечень проти позову, а, відповідно, для задоволення вимог позивача.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Для цього він досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

При цьому, апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Якщо поза увагою доводів апеляційної скарги залишилась очевидна незаконність або необґрунтованість рішення суду першої інстанції у справах окремого провадження, апеляційний суд перевіряє справу в повному обсязі.

Перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення суд апеляційної інстанції виходить з повноважень суду апеляційної інстанції, визначених статтею 374 ЦПК України, і відповідних їм підстав щодо перегляду судових рішень в апеляційному порядку, передбачених статтями 375, 383 ЦПК України.

Зокрема, він повинен з'ясувати: чи враховані судом першої інстанції при ухваленні рішення всі факти, що входять до предмета доказування; чи підтверджені обставини (факти), якими мотивовано рішення, належними й допустимими доказами та чи доведені вони; чи відповідають висновки суду встановленим фактам; чи дотримано та чи правильно застосовані норми матеріального й процесуального права.

Як результат розгляду, апеляційний суд визначає підстави перегляду судового рішення, і відповідно до наданих йому повноважень формулює резолютивну частину своєї ухвали чи рішення.

Саме виходячи з викладеного, колегія суддів вважає, що оскаржене рішення районного суду ухвалено не у повній відповідності з виписаним вище, а тому підлягає скасування, з ухваленням нової постанови, про часткове задоволення позовних вимог АТ КБ «Приватбанк».

Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача слід стягнути судові витрати, відповідно до задоволеної частини вимог, а саме - 4 140 гривень 70 копійок судового збору (1 762 гривень - витрати в суді 1 інстанції + 2 643 гривень- витрати в суді апеляційної інстанції ) х 94 % - відсоток задоволення позову).

Керуючись ст. ст. 367-368, 374, 376, 381-382 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» задовольнити частково.

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 23 жовтня 2018 року - скасувати та ухвалити постанову, про часткове задоволення позовних вимог Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» .

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, ІНН НОМЕР_2, як з спадкоємця після смерті чоловіка, на користь Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» суму заборгованості за кредитним договором б/н від 14 червня 2012 року, укладений між публічним акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» та ОСОБА_4, у сумі 7 692 (сім тисяч шістсот дев'яносто дві) гривні 82 копійки та 4 140 гривень 70 копійок судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий П.П. Лисенко

Судді О.І. Галущенко

Т.В. Серебрякова

_____________________________________________________

Повний текст постанови складено 19 лютого 2019 року