Справа № 682/2671/19
Провадження № 2/682/932/2019
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2019 року

Славутський міськрайонний суд Хмельницької області в складі:

головуючої - судді Маршал І.М.,

секретаря Мелашенко О.В.,

з участю позивача ОСОБА_1 , представника позивача ОСОБА_2 ,

відповідача ОСОБА_3 , представника відповідача адвоката Жилюка О.В.,

розглянувши в відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Славута цивільну справу за заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. В обґрунтуванні позову вказала, що вона є власником житлового будинку АДРЕСА_1 , що підтверджується договором купівлі-продажу житлового будинку від 12.06.1998 року, посвідченого приватним нотаріусом Славутського нотаріального округу Шкапій В.Я., витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, виданого державним реєстратором виконавчого комітету Славутської міської ради від 16.10.2018 року №141321210.

Згідно довідки виданої відділом з питань реєстрації місця проживання виконавчого комітету Славутської міської ради від 27.08.2019 року за №7764/26-14, зареєстровані в житловому будинку АДРЕСА_1 четверо осіб: син позивача - ОСОБА_4 , 1979 року народження, колишня невістка - ОСОБА_3 , 1977 року народження, внучки - ОСОБА_5 , 2003 року народження, та ОСОБА_6 , 2012 року народження.

Відповідач з 10.11.2001 року по 24.09.2018 року перебувала з сином позивача у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується рішенням Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 23.08.2018 року, що набрало законної сили 24.09.2018 року.

Відповідач ОСОБА_3 за згоди позивача будучи невісткою та як член сімї, зареєструвала своє місце проживання в будинку АДРЕСА_1 , який належить позивачу на праві приватної власності.

У шлюбі у відповідача з сином позивача народилося двоє дітей: дочка ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та дочка ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Подружнє життя відповідача з сином позивача не склалося. У березні 2016 року відповідач разом з дітьми забравши всі особисті речі переїхала на інше постійне місце проживання за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідач не проживає в житловому будинку понад один рік без поважних причин, про що складено акти квартального комітету №7 виконавчого комітету Славутської міської ради від 07.04.2016 року №9, від 09.07.2017 року №36, від 17.06.2018 року №26, від 08.09.2019 року №111.

З березня 2016 року відповідач не проживає за вказаною адресою. При цьому, відповідач і до цього часу залишається зареєстрованим у будинку позивача.

Перешкод в користуванні житловим будинком ні позивач, ні інші члени сім`ї відповідачу не чинили.

З часу свого переїзду відповідач, як член сім`ї позивача, не вносить свого вкладу до сімейного бюджету по утриманню та веденню спільного господарства, не сплачує комунальні послуги, не утримує будинок та не підтримує порядок у ньому.

Уже більше року позивач з відповідачем не підтримують родинних відносин та не контактують, а також і з сином позивача, отже відповідач перестала бути членом сім`ї.

З березня 2016 року відповідач за місцем своєї реєстрації не з`являлася.

Позивач вважає, що відповідач втратила право на користування житловим будинком АДРЕСА_1 у зв`язку з тривалою, понад один рік без поважної причини відсутністю за місцем реєстрації, крім того не сплачує комунальні послуги, не несе інших витрат по утриманню житлового приміщення, а тому позивач, як власник, житла змушена звернутися до суду з даною позовною заявою, оскільки відповідач створює позивачу перешкоди у здійсненні права користування і розпорядження своїм майном.

В судовому засіданні позивач та її представник вимоги позову підтримали.

Відповідач та її представник проти вимог позову заперечили. Відповідач вважає, що позивачем чинилися їй перешкоди в проживанні за адресою АДРЕСА_1 , і тому 08 березня 2016 року вона разом із двома дітьми, зібравши свої речі та речі дітей, залишила місце проживання. З того часу проживає в найманій квартирі.

Представник відповідача вважає, що позовна заява не підлягає до задоволення, оскільки сторони не були членами однієї сімї, проживали нарізно.

Судом встановлено, що позивачка ОСОБА_1 є власником житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 , з 12.06.1998 року, що підтверджується даними договору купівлі-продажу та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 16.10.2018 року.

У вказаному будинку зареєстровані із 14.06.2003 року та постійно у ньому проживали до 08.03.2016 року син позивачки ОСОБА_4 , 1979 р.н., колишня невістка ОСОБА_3 , 1977 р.н., онука ОСОБА_5 , 2003 р.н. та з 20.09.2012 року онука ОСОБА_6 , 2012 р.н. А отже, ОСОБА_3 вселилася і зареєструвалася у будинку як член сімї власника житла.

Власник будинку ОСОБА_1 вільного доступу до будинку не мала, ключів від вхідних дверей не мала, могла відвідувати будинок лише з відома та згоди сина та невістки.

Відповідно до рішення Славутського міськрайонного суду від 23.08.2018 року шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 розірвано.

Разом з тим, з 08.03.2016 року у будинку АДРЕСА_1 проживає лише ОСОБА_4 .

Вказані обставини підтверджуються даними домової книги, довідки від 27.08.2019 року виданої виконавчим комітетом Славутської міської ради, та сторонами в судовому засіданні не заперечувалися.

Окрім того, на підтвердження цього факту стороною позивача надавалися акти, складені головою квартального комітету та засвідчені підписами сусідів від 07.04.2016, 09.07.2017, 17.06.2018, 08.08.2019.

Відповідач ОСОБА_3 08.03.2016 року із дітьми ОСОБА_5 , 2003 р.н. та ОСОБА_6 , 2012 р.н. самостійно, і з власної волі залишила житло за місцем своєї реєстрації в АДРЕСА_1 . Такий висновок слідує, як із показів самої відповідачки у судовому засіданні, де вона показала, що колишнім свекрам було відомо, що вона із дітьми має намір виїхати з будинку, оскільки майже два тижні їх зібрані речі перебували у будинку та й вона сама особисто повідомляла свекру про свої наміри, а також підтверджується поясненнями сусідів, які були допитані в якості свідків, зокрема ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , які показали що ОСОБА_3 та ОСОБА_9 проживали подружжям фактично з одруження, позивачка ОСОБА_1 часто відвідувала їх будинок, оскільки багато допомагала по господарству, гляділа їм старшу доньку, ОСОБА_3 не проживає уже по АДРЕСА_1 біля 2-3 років, виїхала з дітьми та власними речами.

Посилання сторони відповідача, як на підставу залишення її місця проживання та реєстрації у 2016 році, на неприязні відносини із позивачкою ОСОБА_1 та несприйняття нею способу життя та дозвілля її колишнього чоловіка ОСОБА_4 , суд розцінює як її самостійне, не вимушене рішення. Оскільки лист із Славутського РВ УМВС України в Хмельницькій області від 02.12.2014 року щодо звернення ОСОБА_3 на предмет конфлікту із свекрухою ОСОБА_1 мав місце задовго до її рішення у 2016 році залишити місце свого проживання, інших доказів того, що мала місце ситуація яка б створила для відповідачки неможливість проживати у будинку за місцем її реєстрації суду не надано, як рівно і доказів того, що з березня 2016 року вона робила спроби вселитися за місцем своєї реєстрації та їй у цьому чинилися перешкоди.

Частиною 1 ст. 379 ЦК України передбачено, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них.

Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ч. 1 ст. 316 ЦК України).

Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ст. 150 ЖК, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством ( ст.. 155 ЖК ).

Згідно положень ст. 161 ЖК, наймач вправі вселити в займане ним жиле приміщення у будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб за письмовою згодою власника будинку (квартири) і всіх членів сім`ї, які проживають з наймачем. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно.

Особи, що вселилися в жиле приміщення відповідно до цієї статті як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування приміщенням, якщо при їх вселенні між цими особами, наймодавцем, наймачем та членами його сім`ї, які проживають разом з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Відповідно до ст. 64 ЖК, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, якими є дружина наймача, їх діти і батьки. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Згідно ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 10 постанови від 12 квітня 1985 року № 2 "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України", у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо), суд може продовжити пропущений строк.

З врахуванням наведеного, здійснивши системний аналіз правових норм, оцінивши наявні докази по справі, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з підстав того, що відповідачка, яка вселилася і зареєструвалася в будинку як член сімї власника житла, однак не проживає у ньому і не користується ним без поважних причин понад один рік.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 141, 259, 264, 265, 280 ЦПК України, ст.ст. 316, 317, 379, 391, 405 ЦК України, ст. 64, 156 ЖК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позов задоволити.

Визнати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 такою, що втратила право на користування житловим приміщенням - житловим будинком АДРЕСА_1 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст виготовлено 21.12.2019.

Суддя Маршал І. М.