РІШЕННЯ

іменем України

(заочне)

"22" січня 2019 р. 145/1920/18 2/145/136/2019 Тиврівський районний суд Вінницької області в складі:

головуючого Кіосак Н. О.

за участю секретаря Крикливої М.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням,

встановив:

ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою, в якій вказує, що вона, згідно договору купівлі - продажу від 06.04.2000 року є власником житлового будинку АДРЕСА_1 Разом з нею у житловому будинку зареєстровані її син - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 та її колишній чоловік - ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2.

У червні 2002 року між нею та відповідачем розірваний шлюб.

Відразу, після розлучення відповідач виїхав із території України на батьківщину - Азербайджанську Республіку. З того часу, а саме із 2002 року, відповідач не проживав за місцем реєстрації, не здійснював утримання будинку та не сплачував комунальні платежі.

22.05.2002 надійшов лист від начальника Джалілабадського РОП полковника поліції А.Салімова, адресований начальнику Тиврівського РВВС м. Гнівань Вінницької області з проханням зняття з паспортного обліку відповідача у зв'язку із його прибуттям на постійне місце проживання без зняття реєстрації в Джалілабадський район республіки Азербайджан.

У 2004 році вона звернулась до відділу громадянства, імміграції, реєстрації фізичних осіб Управління МВС України у Вінницької області із заявою про зняття з реєстрації місця проживання її колишнього чоловіка у зв'язку із його виїздом.

Листом від 02.06.2004 за вих. №26/3474 повідомлено, що вирішення її питання можливе лише в судовому порядку.

Відтак, із 2002 року її колишній чоловік - відповідач проживає за межами території України. Телефоном, він повідомляє, що має на своїй батьківщині іншу сім'ю, повертатись в Україну взагалі не убачає за можливе, а приїхати особисто для зняття з реєстрації місця проживання, у нього відсутня фінансова можливість.

Вважає, що така безпідставна реєстрація місця проживання відповідача, суттєво порушує її право на володіння, користування та розпорядження її майном. Зокрема, наразі у неї відсутня можливість в отримані субсидії на сплату комунальних платежів, а оплатити їх в повному обсязі не має можливості, оскільки має статус безробітної та перебуває на обліку у Тиврівському районному центрі зайнятості.

Просить визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, а саме: будинком АДРЕСА_1

Ухвалою судді від 02.11.2018 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи призначено в порядку спрощеного провадження з викликом сторін. Запропоновано відповідачу в п'ятнадцятиденний строк з дня отримання копії цієї ухвали подати до суду відзив на позовну заяву.

Учасникам справи роз'яснено, що суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження з повідомлення сторін.

В судове засідання позивач ОСОБА_1 не з'явилася, про розгляд справи повідомлена, подала заяву, в якій просить справу розглянути у її відсутності, позов задоволити, зазначавши, що місце проживання відповідача їй на даний час невідоме, номер телефону він змінив, зв'язок із ним обірвався в 2005 році. Судову повістку з документами по справі для відповідача на 28.11.2018 року отримала вона. За вказаною адресою відповідач не проживає з 2002 року.

Відповідач ОСОБА_2 двічі (28.11.2018 та 22.01.2019) не з'явився в судове засідання, про розгляд справи повідомлений в установленому законом порядку за місцем реєстрації, що стверджується копією будинкової книги по АДРЕСА_1, розпискою про отримання судової повістки на 28.11.2018 року (яка отримана позивачкою), повернутими поштовим конвертами з судовою повісткою на 22.01.2019 року з відміткою «за закінченням терміну зберігання».

Заяви про відкладення розгляду справи до суду не надходило.

Відповідно до п. 7 ч. 2 ст.128 ЦПК України у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку.

Відповідно до п. 8 ч. 4 ст.128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

За таких обставин у відповідності до ст. 280 ЦПК України, суд розглянув справу у відсутність відповідача в порядку заочного провадження на підставі наявних в ній доказів.

Дослідивши матеріали справи, вважає, що позов слід задоволити виходячи з наступного.

Відповідно до договору купівлі-продажу від 06.04.2000 року, посвідченого приватним нотаріусом Тиврівського районного нотаріального округу Вінницької області Максименко Л.А., ОСОБА_1 купила житловий будинок з господарськими будівлями по АДРЕСА_1. Право власності на даний будинок зареєстровано за позивачкою 06.04.2000 року в КП «ВОООБТІ» (а.с. 8).

Відповідно до будинкової книги вказаного будинку 11.05.2000 року в даному будинку зареєстрований відповідач у справі.

Проте, згідно акту обстеження місця проживання від 08.10.2018 року відповідач ОСОБА_2 в даному будинку фактично не проживає з 2002 року, проживає за межами України (а.с.14).

Факт не проживання відповідача за вказаною адресою та перебування його за межами України стверджується також довідкою про склад сім'ї № 5081 від 08.10.2018 року (а.с.9).

Крім того, згідно заяви відповідача від 22.05.2002 року начальнику Тиврівського РВВД відповідач сам просив зняти його з паспортного обліку в зв'язку з прибуттям на постійне місце проживання в АДРЕСА_2

На підставі вказаної заяви начальник Джалілабадського РВП полковник поліції А.Салімова за № 8/1784 22.05.2002 року направив начальнику Тиврівського РВВС м. Гнівань Вінницької області лист з проханням про зняття з паспортного обліку відповідача у зв'язку із його прибуттям на постійне місце проживання в АДРЕСА_2 (а.с. 11,12).

17.06.2002 року відділом РАЦС Тиврівського районного у/ю зареєстровано розірвання шлюбу між сторонами, актовий запис № 77, що стверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу 17.06.2002 серії НОМЕР_1 (а.с. 10).

Таким чином вбачається, що з 2002 року, тобто більше 16-ти років, сторони не проживають однією сім'єю, у будинку по АДРЕСА_1 відповідач не проживає. Питання про поділ даного житлового будинку відповідач не ставив, відповідного позову до суду не подавав. Правовстановлюючих документів на частку у даному будинку на своє ім'я він не отримував.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім'ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника ( подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно правової позиції Верховного Суду України у справі № 6-709цс16, зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь - яких усунень свого порушеного права від будь - яких осіб будь - яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України Верховний Суд України дійшов висновку про те, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності жилого приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім'ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів та членів його сім'ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім'ї власника без поважних причин понад один рік.

За таких обставин, зважаючи на те, що ОСОБА_2 понад 16 років в у вказаному житловому будинку не проживає, не оплачує комунальні послуги, не несе витрат по утриманню будинку та не приймає участь у спільному побуті, фактично місце проживання змінив і його реєстрація створює перешкоди юридичному власнику будинку у користуванні ним та, враховуючи вищезазначену правову позицію ВСУ, даний позов підлягає до задоволення.

Відповідно до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання» зняття особи з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Доказів на спростування позову не надано.

Керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 81, 263-265, 280-282 ЦПК України, ст.ст.16, 319, 321, 383, 391, 405 ЦК України, ст.ст. 150, 156 ЖК України, ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»,

ухвалив

Позов задоволити.

Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, а саме: будинком АДРЕСА_1

Апеляційна скарга на рішення може бути подана позивачем до Вінницького апеляційного суду через Тиврівський районний суд протягом тридцяти днів з дня складання рішення в повному обсязі, тобто з 22.01.2019 року.

Заява про перегляд заочного рішення може бути подано відповідачем до Тиврівського районного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Заочне рішення суду набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Суддя Кіосак Н. О.