Житомирський апеляційний суд
Справа №284/871/15-ц Головуючий у 1-й інст. Діброва О. В.
Категорія 26 Доповідач Шевчук А. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 грудня 2019 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючої судді Шевчук А.М.,

суддів: Талько О.Б., Коломієць О.С.,

з участю секретаря судового засідання Баліцької Т.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі

цивільну справу №284/871/15-ц за позовом Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості

за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк"

на рішення Народицького районного суду Житомирської області від 03 липня 2019 року, яке ухвалене під головуванням судді Діброви О.В. у смт Народичі,

в с т а н о в и в:

У листопаді 2015 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (надалі - банк або кредитор) звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 (надалі - позичальник). Просило стягнути заборгованість за кредитним договором у сумі 103 645,36 грн. Свої вимоги обґрунтовувало тим, що 23 січня 2007 року між банком та ОСОБА_1 укладений кредитний договір №ZRZ0AK00123260, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 35 588,18 грн. із строком повернення до 22 січня 2012 року. У порушення умов кредитного договору відповідач не надавав банку своєчасно та у повному обсязі щомісячний платіж, який включає тіло кредиту, проценти за користування кредитом та комісію, у зв`язку із чим утворилася вищевказана заборгованість, яка включає: заборгованість за тілом кредиту в сумі 10 808,11 грн., заборгованість за процентам за користування кредитом у сумі 28 044,55 грн., заборгованість за комісією за користування кредитом у сумі 154,68 грн. та також пеню за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором у сумі 64 638,02 грн.

Рішенням Народицького районного суду Житомирської області від 03 липня 2019 року в задоволенні позову відмовлено за безпідставністю.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, АТ КБ «Приватбанк» подало апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити у повному обсязі. Зазначає, що закон, який діяв на момент укладення кредитного договору, дозволяв банку в односторонньому порядку змінювати умови договору, якщо це було передбачено умовами договору. Відповідач погодився з умовами кредитного договору та підписав його особисто. Пункт 2.3.1 даного кредитного договору надає банку право в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки за користування кредитом. Банк вжив усіх необхідних дій для належного повідомлення позичальника про зміну відсоткової ставки. Разом із тим, важливим є також поведінка сторони після прийняття рішення банком щодо зміни відсоткової ставки. У даному випадку має місце прийняття позичальником пропозиції про зміну умов договору, оскільки після підвищення процентної ставки ОСОБА_1 упродовж певного часу здійснював погашення кредиту за новою процентною ставкою та не мав простроченої заборгованості. Також у разі, якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, суд із урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми нарахувань у зв`язку з порушенням грошового зобов`язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, упродовж якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання.

Відзиву на апеляційну скаргу не подано.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до положень ст.367 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду доходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову в повному обсязі за безпідставністю, суд першої інстанції виходив із того, що дії позивача щодо збільшення процентної ставки в односторонньому порядку не були правомірними та не ґрунтувалися на законі. Відповідачем та його представником надано суду розрахунок платежів за кредитним договором, яким відповідач обґрунтовує відсутність заборгованості перед позивачем за зазначеним кредитним договором. Натомість представник позивача не надав доказів існування та розміру заборгованості відповідача у разі залишення відсоткової ставки на рівні, визначеному на момент укладення кредитного договору.

Колегія суддів апеляційного суду не може погодитися із висновком суду першої інстанції про відсутність у повному обсязі заборгованості за кредитним договором.

Із матеріалів справи вбачається та судом установлено, що 23 січня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», укладений кредитний договір №ZRZ0AK00123260, за умовами якого банк зобов`язався надати ОСОБА_1 кредитні кошти на строк до 23 січня 2012 року в розмірі 35 588,18 грн. на купівлю автомобіля та у розмірі 7 964,68 грн. на оплату страхових платежів згідно з п.п.2.1.3 та 2.2.7 даного договору, зі сплатою за користування кредитом процентів у розмірі 1,34% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструмента у розмірі 1% від суми виданого кредиту в момент надання кредиту та винагороди щомісяця в період сплати у розмірі 0,14% від суми виданого кредиту (п.7.1 кредитного договору). Період сплати вважати період із 01 по 05 число кожного місяця. Погашення заборгованості за цим договором (за винятком винагороди, що сплачується в момент надання кредиту) здійснюється в наступному порядку. Щомісяця в період сплати позичальник повинен надавати банку кошти (щомісячний платіж) в сумі 714,88 грн. для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості за кредитом, процентами, винагороди та комісії.

Відповідно до частини першої ст.509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з частиною першою ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше осіб, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до частини першої ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання мають виконувати належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу.

Згідно з частиною першою ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до частини першої ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

За умовами п.2.3.1 кредитного договору банк має право в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки за користування кредитом при зміні кон`юнктури ринку грошових ресурсів в Україні, а саме: зміні курсу долара США до гривні більше ніж на 10% у порівнянні з курсом долара США до гривні, встановленого НБУ на момент укладення даного договору; зміні облікової ставки НБУ; зміні розміру відрахувань у страховий (резервний) фонд або зміні середньозваженої ставки по кредитах банків України у відповідній валюті (по статистиці НБУ). При цьому банк надсилає позичальникові письмове повідомлення про зміну процентної ставки протягом семи календарних днів із дати вступу в чинність зміненої процентної ставки. Збільшення процентної ставки банком у вищевказаному порядку можливо в границях кількості пунктів, на яке збільшилися ставка НБУ, розмір відрахувань у страховий фонд, середньозважена ставка по кредитах або пропорційно збільшенню курсу долара США.

Підписавши кредитний договір, відповідач погодився з його умовами, пункт 2.3.1 кредитного договору недійсним у судовому порядку не визнавав.

При вирішенні питання щодо правомірності підвищення банком розміру процентної ставки за кредитним договором із 16,08% до 27,48% річних суд першої інстанції обґрунтовано виходив із того, що згідно зі ст.1056-1 ЦК України у зв`язку з прийняттям Закону України від 12 грудня 2008 року №661-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку», який набрав чинності з 10 січня 2009 року, передбачено, що встановлений кредитним договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшений банком в односторонньому порядку, а також, що умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною.

Виходячи із закріпленого Конституцією України принципу незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів (частина перша ст.58), усі рішення банку в будь-якій формі (постанова, рішення, інформаційний лист) щодо підвищення процентної ставки в односторонньому порядку є неправомірним лише з 10 січня 2009 року (Рішення Конституційного Суду України від 09 лютого 1999 року №1-рп/99 у справі про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів).

При підвищенні процентної ставки з`ясуванню підлягає визначена договором процедура підвищення процентної ставки.

Суд першої інстанції посилається на те, що банк прийняв рішення про збільшення розміру процентної ставки за кредитним договором в односторонньому порядку 01 лютого 2009 року, тобто вже після набрання чинності Законом №661-VI, але матеріалами справи такі обставини не доводяться, а рішення у цій частині ґрунтується на припущеннях, а не на належних та допустимих доказах.

Використання у розрахунку заборгованості з 01 лютого 2009 року процентної ставки 27,48% ще не означає, що банк прийняв рішення про підвищення процентної ставки саме цього числа, оскільки «поняття прийняття рішення банком про підвищення процентної ставки за користування кредитом» та «початок нарахування процентів за користування кредитом за підвищеною процентною ставкою» не є тотожними.

Обставини, встановлені рішенням суду в цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини, якщо інше не встановлено законом (зміст частини четвертої ст.82 ЦПК України).

Разом із тим, у матеріалах справи є заочне рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 19 вересня 2013 року, яке набрало чинності 30 вересня 2013 року та занесено до Єдиного державного реєстру судових рішень (а.с.132 т.1). Станом на 05 вересня 2016 року дане заочне рішення не оскаржено (а.с.192 т.1). Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами апеляційної скарги, оскільки дане рішення має преюдиційне значення для розгляду даного спору.

Так, заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 19 вересня 2013 року, яке набрало чинності 30 вересня 2013 року, в справі за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ПАТ «Акцент-Банк», ОСОБА_1 та УДАІ ГУМВС України в Дніпропетровській області про звернення стягнення позовні вимоги банка задоволені частково та в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 23 січня 2007 року № ZRZ0AK00123260 в сумі 49 147,83 грн. звернуто стягнення на предмет застави автомобіль ВАЗ, що належить на праві власності ОСОБА_1 . Як пояснив представник банка в суді апеляційної інстанції дане рішення не виконано.

У мотивувальній частині даного преюдиційного рішення встановлено, що оскільки ОСОБА_1 свої зобов`язання виконував не у повному обсязі, внаслідок цього виникла заборгованість за кредитним договором від 23 січня 2007 року №ZRZ0AK00123260 станом на 26 березня 2013 року в сумі 49 147,83 грн., яка складається із: заборгованості за тілом кредиту - 10 812,42 грн., заборгованості за процентами за користування кредитом - 23 568,13 грн., заборгованості за комісією за користування кредитом - 154,68 грн., пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором - 14 612,60 грн. Із розрахунку заборгованості, який приєднаний до матеріалів справи, слідує, що дана заборгованість на відповідну дату розрахована із розміру відсоткової ставки за користування кредитом - 16,08%, а у подальшому - з розміру відсоткової ставки 27,48%.

Відповідачем заявлено про застування строків позовної давності (а.с.99 т.2). Загальний строк позовної давності встановлюється тривалістю у три роки (для тіла кредиту та процентів за користування кредитом, ст.257 ЦК України). Спеціальна позовна давність в один рік передбачена для стягнення пені (ст.258 ЦК України). Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново (частини перша та третя ст.264 ЦК України).

Даний кредитний договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право кредитодавця вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, а тому перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу у межах строку кредитування згідно з частиною п`ятою ст.261 ЦК України починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) позичальником обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.

Отже, не спростована та доведена належними і допустимими доказами у межах загального строку позовної давності заборгованість за тілом кредиту в сумі 10 812,42 грн. та заборгованість за процентами за користування кредитом у сумі 23 568,13 грн., оскільки перериви між щомісячними платежами не перевищували три роки та проценти за користування кредитом нараховані до спливу визначеного договором строку кредитування (до 23 січня 2012 року), а судовим рішенням від 19 вересня 2013 року доводиться, що умовами даного кредитного договору передбачається право банку в односторонньому порядку збільшити розмір процентної ставки за користування кредитом у разі настання певних умов із додержанням позивачем установленої кредитним договором процедури повідомлення відповідача, а збільшення банком розміру процентної ставки з 16,08% до 27,48% за даним кредитним договором в односторонньому порядку при чинному наразі судовому рішенні про звернення стягнення у рахунок погашення заборгованості є правомірним, оскільки даним судом рішенням доводиться, що рішення банку про зміну процентної ставки було прийняте до набрання чинності Законом №661-VI, а отже спростовуються висновки суду першої інстанції із даного приводу.

Пунктом 4.1 кредитного договору передбачено, що при порушенні позичальником будь-якого зобов`язання, передбаченого п.п.2.2.2, 2.2.3,7.5 даного договору, банк має право нарахувати, а позичальник зобов`язується сплатити банку пеню в розмірі 0,15% від суми простроченого платежу, але не менше 1 гривні за кожний день прострочки.

Пеня у межах річного строку позовної давності складає 12 071,57 грн. (17 023,60 - 4 952,03). Колегія суддів зменшує розмір пені з 12 071,57 грн. до 10 812,42 грн. відповідно до положень ч.3 ст.551 ЦК України, оскільки неустойка значно перевищує розмір збитків.

У стягненні щомісячної комісії за користування кредитом у сумі 154,68 грн. колегія суддів апеляційного суду відмовляє з огляду на те, що умовами кредитного договору за користування кредитним коштами окремо передбачені проценти. У даному випадку комісія за заявленою до стягнення ознакою за своєю суттю є прихованими процентами, оскільки також передбачена за користування кредитними коштами, що не може вважатися законним. Окрім того, навіть у разі, якщо щомісячну винагороду в розмірі 0,14% від суми виданого кредиту за юридичною природою слід вважати супутньою послугою за обслуговування кредиту, то не зазначено, які саме послуги за вказану комісію надавалися відповідачу. Компенсовувати сукупні послуги банку за рахунок відповідача є протиправним.

Отож, за кредитним договором належить до стягнення заборгованість за тілом кредиту - 10 812 грн. 42 коп., заборгованість за процентами за користування кредитом - 23 568 грн. 13 коп. та пеня - 10 812 грн. 42 коп., що становить суму 45 192 грн. 97 коп. У стягненні процентів за користування кредитом у сумі 4 476 грн. 42 коп., пені у сумі 53 821 грн. 29 коп., а також у стягненні комісії у сумі 154 грн. 68 коп., тобто на загальну суму 58 452 грн. 39 коп. відмовляється з підстав, зазначених вище.

Невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи є підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового судового рішення, яким позов банка задовольняється частково, а судові витрати покладаються на відповідача пропорційно до задоволених вимог (43,6%), що передбачено положеннями ст.ст.141, 376 ЦПК України.

Керуючись ст.ст.259,268,367-368,374,376,381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" задовольнити частково.

Рішення Народицького районного суду Житомирської області від 03 липня 2019 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ; АДРЕСА_1 ) на користь Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" (; м. Київ, вул. Грушевського, 1Д) заборгованість за кредитним договором від 23 січня 2007 року №ZRZ0AK00123260 у сумі 45 192 грн. 97 коп., яка складається із: заборгованості за тілом кредиту - 10 812 грн. 42 коп., заборгованості за процентами за користування кредитом - 23 568 грн. 13 коп. та пені - 10 812 грн. 42 коп., а також 1 694 грн. 60 коп. судового збору.

У задоволенні решти позову відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча Судді:

Повний текст постанови складений 02 січня 2020 року.