Постанова

Іменем України

20 лютого 2019 року

м. Київ

справа № 2-4671/11

провадження № 61-45337св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А.О., Мартєва С. Ю., Пророка В. В., Сімоненко В. М. (суддя-доповідач),

учасники справи:

заявник - ОСОБА_1,

заінтересовані особи: Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк», ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянув у порядку спрощеного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 21 травня 2018 року в складі судді Піхур О. В. та постанову Апеляційного суду м. Києва від 4 вересня 2018 року в складі колегії суддів: Махлай Л. Д.,Мазурик О. Ф., Музичко С. Г.

ВСТАНОВИВ:

1. Описова Частина

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2017 року ОСОБА_1 і ОСОБА_2 звернулись з заявами про визнання виконавчого листа від 9 грудня 2011року, виданого на виконання рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 4 лютого 2011 року, залишеного без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 11 травня 2011 року, таким що не підлягає виконанню. Зазначеним рішенням суду позов Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_2 задоволено частково, стягнуто солідарно з ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитно-заставним договором № K2U від 29 квітня 2008 року в сумі 257659 грн та судові витрати.

В обґрунтування заяв зазначали, що виконавчий лист не підлягає виконанню, оскільки рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 15 квітня 2011 року у іншій справі за позовом того ж самого позивача до ОСОБА_1 було звернуто стягнення на предмет застави за цим же кредитно-заставним договором № K2U від 29 квітня 2008 року, а саме предмет застави передано кредитору для реалізації, у подальшому предмет застави - легковий автомобіль марки Skoda Octavia Tour, 2005 року, тип ТЗ, державний номер НОМЕР_1, що належав на праві власності боржнику ОСОБА_1, відчужено, а кошти від продажу транспортного засобу в розмірі 149 000 грн зараховані на погашення заборгованості за кредитним договором.

За таких обставин, на думку заявників, рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 4 лютого 2011 року про стягнення заборгованості за кредитно-заставним договором виконано, оскільки продаж автомобіля було здійснено не на прилюдних торгах (аукціоні), а за ціною на розсуд банку, а тому, реалізувавши своє право на продаж будь-якій особі автомобіля за ціною 149 000 грн, банк тим самим визнав реальну заборгованість у цій сумі. У зв'язку з цим вважали заборгованість погашеною у повному обсязі.

Ухвалою суду від 24 липня 2017 року заяви об'єднані в одне провадження.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києвавід 21 травня 2018 року, у задоволенні заяв відмовлено.

Відмовляючи у задоволені заяв, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив з того, що заявниками не надано доказів, які б свідчили про виконання боржниками виконавчого документу та не навели підстав для визнання цього виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню. Оцінюючи доводи заявників про погашення боргу шляхом звернення стягнення на предмет застави, суд також дійшов висновку, що таке звернення стягнення на предмет застави не є підставою для задоволення заяв, оскільки боргові зобов'язання за кредитним договором не погашено, рішення суду у повному обсязі не виконане, кошти отримані від продажу автомобіля хоча і зараховані на погашення заборгованості за кредитним договором №K2U від 29 квітня 2008 року, проте заборгованість заявника за кредитним договором не погашена у повному обсязі.

Короткий зміст постанови апеляційного суду.

Постановою Апеляційного суду м. Києва від 4 вересня 2018 року апеляційна скарга ОСОБА_2 залишена без задоволення, а ухвала суду першої інстанції залишена без змін.

Залишаючи без змін ухвалу суду першої інстанції, апеляційний суд зазначив, що процесуальними підставами для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню є обставини, які свідчать про помилковість видачи виконавчого листа, видачу виконавчого листа за рішенням, що не набрало чинності, виконавчий листа видано за рішенням, яке не підлягає виконанню; виконавчий лист видано на підставі мирової угоди, що не передбачає виконання у примусовому порядку; помилкова видача виконавчого листа, якщо на той момент рішення було скасовано; видача виконавчого листа двічі тощо.

Оскільки виконавчий лист видано на підставі судових рішень, що набрали законної сили, та на помилковість видачи виконавчого листа заявник не посилається, то підстав для визнання виконавчого листа, таким, що не підлягає виконанню не має.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

3 жовтня2018 року ОСОБА_2 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на ухвалені у справі судові рішення, у якій просив їх скасувати та ухвалити нове рішення, яким визнати виконавчий лист таким, що не підлягає виконанню.

Касаційна скарга мотивована тим, що судом не застосовано закон, який підлягав застосуванню, зокрема, частина друга статті 432 ЦПК України, яка передбачає визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню повністю або частково та у зв'язку з припинення зобов'язання, добровільним його виконанням або з інших причин. Оскільки заборгованість частково погашена шляхом реалізації предмета застави, то виконавчий лист підлягав визнанню таким, що не підлягає виконанню частково.

Крім того, ОСОБА_2 зазначав, що, оскільки з приводу кредитної заборгованості було ухвалено два рішення (від 4 лютого 2011 року про стягнення заборгованості за кредитним договором та від 15 квітня 2011 року про звернення стягнення на предмет застави)і позивач вже задовольнив свої вимоги за кредитним договором з вартості заставленого майна - автомобіля (згідно рішення від 15 квітня 2011 року), виконавчий документ, виданий на підставі рішення від 4 лютого 2011 року слід визнати таким, що не підлягає виконанню відповідно до вимог частини другої статті 432 ЦПК України, статей 1, 19, 30 Закону України «Про заставу», що унеможливить подвійне стягнення заборгованості за одним і тим самим кредитним договором. ОСОБА_2 просить скасувати ухвалені у справі рішення та ухвалити нове про задоволення заяви.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Встановлено, що рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 4 лютого 2011 року в цивільній справі № 2-4671/11 позов ПАТ «Приватбанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_4, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості та звернення стягнення на предмет застави задоволено частково, стягнуто солідарно з ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_2 на користь ПАТ «Приватбанк» заборгованість за кредитно-заставним договором №K2U від 29 квітня 2008 року в розмірі 257 тис. 659 грн 92 коп., судовий збір в розмірі 1 тис. 700 грн та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в розмірі 120 грн., а всього 259 тис. 479 грн 92 коп. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 11 травня 2011 року апеляційну скаргу відповідачів залишено без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 4 лютого 2011 року залишено без змін.

Під час розгляду справи було встановлено, що станом на 26 серпня 2010 року повна заборгованість відповідача по договору становить 30 299,68 доларів США, що в гривневому еквіваленті за курсом НБУ на становить 257 659,92 грн.

На виконання цього рішення суду, постановою державного виконавця Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві від 4 жовтня 2016 року було відкрито виконавче провадження № ВП № 52553497 на підставі виконавчого листа № 4671/11 виданого Шевченківським районним судом м. Києва 9 грудня 2011 року.

Крім того, рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 15 квітня 2011 року по цивільній справі № 2-719/2011 передано в заклад ПАТ «Приватбанк» шляхом вилучення у ОСОБА_1 належного йому на праві власності заставного майна - легкового автомобіля марки Skoda Octavia Tour, в рахунок погашення заборгованості за тим самим кредитно-заставним договором № K2U від 29 квітня 2008 року, яка станом на 29 квітня 2009 року складала 158 тис. 789 грн 25 коп., що є еквівалентом 20 тис. 838 доларів США 48 центів; звернуто стягнення на предмет застави, а саме легковий автомобіль марки Skoda Octavia Tour, рік випуску 2005, державний номер НОМЕР_1, що належить на праві власності ОСОБА_1 шляхом надання ПАТ КБ «Приватбанк» права укладати від імені ОСОБА_1 договір купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, знявши автомобіль з обліку в органах ДА1 України, а також надавши ПАТ «Приватбанк» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу.

Судами також встановлено, що 31 серпня 2013 року транспортний засіб - легковий автомобіль марки Skoda Octavia Tour, 2005 року, тип транспортного засобу: легковий, державний номер НОМЕР_1, у ВРЕР-9 УДАІ в м. Києві, довіреною особою ПАТ «Приватбанк» знято з обліку для реалізації в рахунок погашення заборгованості згідно рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 15 квітня 2011 року. 15 жовтня 2013 року у ВРЕР-12 УДАІ в м. Києві даний транспортний засіб зареєстровано на іншого власника на підставі довідки-рахунку серії ААВ № 640848, виданої 10 жовтня 2013 року ТОВ «Аторис».

Автомобіль виставлено на реалізацію 10 квітня 2015 року 16:41:53, та реалізовано 14 квітня 2016 року 13:40:33 за 149 000 грн.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Оцінивши доводи касаційної скарги, вивчивши матеріали справи, проаналізувавши норми матеріального та процесуального права, Верховний суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду вважає що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до пункту 9 частини другої статті 129 Конституції України, статті 14 ЦПК України однією з основних засад судочинства є обов'язковість рішень суду.

Виконання рішення суду будь-якої інстанції необхідно розглядати як важливу частину «судового провадження» відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, а отже принцип справедливого правосуддя розповсюджується і на цю стадію судового провадження.

За положеннями статей першої та другої Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження,як завершальна стадіясудового провадженняздійснюється здотриманням середінших такихзасад як верховенстваправа, диспозитивності, справедливості, неупередженостіта об'єктивності.

Згідно з частиною другою статті 432 ЦПК України (аналогічна норма містилася в частині четвертій статті 369 ЦПК України, 2004 року), в редакції, чинній на час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій, суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов'язок боржника відсутній повністю чи частково у зв'язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником або іншою особою або з інших причин.

Наведені підстави для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, поділяються на дві групи: матеріально-правові, зокрема, зобов'язання можуть припинятися внаслідок добровільного виконання обов'язку боржником поза межами виконавчого провадження, припинення зобов'язань переданням відступного, зарахуванням, за домовленістю сторін, прощенням боргу, неможливістю виконання, та процесуально-правові, до яких відносяться обставини, що свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа, зокрема: видача виконавчого листа за рішенням, яке не набрало законної сили (крім тих, що підлягають негайному виконанню); коли виконавчий лист виданий помилково за рішенням, яке взагалі не підлягає примусовому виконанню; видача виконавчого листа на підставі ухвали суду про затвердження мирової угоди, яка не передбачала вжиття будь-яких примусових заходів або можливості її примусового виконання і, як наслідок, видачі за нею виконавчого листа; помилкової видачі виконавчого листа, якщо вже після видачі виконавчого листа у справі рішення суду було скасоване; видачі виконавчого листа двічі з одного й того ж питання у разі віднайдення оригіналу виконавчого листа вже після видачі його дубліката; пред'явлення виконавчого листа до виконання вже після закінчення строку на пред'явлення цього листа до виконання тощо.

Однак, перелік підстав для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, за змістом статті 432 ЦПК України, не є виключним, оскільки передбачає також інші підстави для прийняття такого рішення, ніж прямо зазначені у цій норми процесуального права.

У цьому випадку саме на суд покладено обов'язок встановити, з яких підстав може бути визнано виконавчий лист таким, що не підлягає виконанню з урахуванням права стягувача на повне виконання рішення суду та права боржника на захист від подвійного стягнення. Суд повинен вирішувати ці питання з урахуванням певних обставин справи, дотримуючись балансу інтересів обох сторін виконавчого провадження.

Крім того, за своїм змістом частина друга статті 432 ЦПК України передбачає визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню як повністю так и частково, а тому підстави якими заявник обґрунтовує свою заяву можуть бути наслідком як повного так и часткового визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, а отже як повного так і часткового задоволення заяви, поданої відповідно до цієї норми закону.

Як встановлено судами з ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» дострокову заборгованість за кредитно-заставним договором № K2U від 29 квітня 2008 року, укладеним на строк до 26 квітня 2013 року в сумі 257 659 грн (рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 4 лютого 2011 року). За рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 15 квітня 2011 року по цивільній справі № 2-719/2011 у рахунок погашення заборгованості за цим же кредитно-заставним договором № K2U від 29 квітня 2008 року в рахунок погашення заборгованості станом на 29 квітня 2009 року в розмірі 158789 грн 25 коп. в еквіваленті 20838, 48 доларів США, було звернуто стягнення на предмет застави, а саме легковий автомобіль марки Skoda Octavia Tour, рік випуску 2005, державний номер НОМЕР_1.

Рішення набрали законної сили.

Заставне майно виставлене на реалізацію 10 квітня 2015 року, а реалізовано 14 квітня 2016 року за ціною 149 000 грн, що були зараховані банком на погашення боргу за кредитним договором.

При цьому суди, відповідно до листа ПАТ КБ «ПриватБанк» від 4 грудня 2017 року зазначили що непогашена заборгованість складає 140691, 31 доларів США.

Отже, судами встановлено, що одночасно у проваджені різних судових установ знаходились позовні вимоги позивача ПАТ КБ «ПриватБанк« щодо одного й того ж самого кредитного договору, до одних і тих самих осіб (боржника та поручителів), де судами встановлювались фактичні обставини справи щодо наявної на час звернення до суду або на час ухвалення судового рішення заборгованості. Один позов подано у жовтні 2010 року, другий позов подано 23 червня 2009 року.

При цьому судами, за наявності посилань у заяві, на погашення заборгованості шляхом реалізації заставного майна вже після ухвалення судами цих рішень, не встановлено фактичні обставини справи щодо ідентичності цієї заборгованості за періодами, чи була за рішенням Шевченківського районного суду м. Києва стягнута заборгованість достроково або у повному обсязі у зв'язку з достроковим стягненням заборгованості, чи не є визначена у рішенні Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 15 квітня 2011 року заборгованість частиною заборгованості стягнутої за рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 4 лютого 2011 року, яка у випадку реалізації заставного майна, повинна була бути зарахована стягувачем як погашення загальної заборгованості за договором, та як наслідок підставою для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню у цій частині.

Ураховуючи наведене, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли передчасного висновку про відсутність підстав для часткового задоволення вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню.

Відповідно до пунктів 1, 2 і 3 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

Оскільки суди не встановили фактичних обставин, від яких залежить правильне вирішення справи, та не перевірили доводи сторін та надані на їх підтвердження докази, то ухвалені у справі судові рішення відповідно до частини третьої статті 411 ЦПК України підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Щодо судових витрат

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК Українив редакції, чинній з 15 грудня 2017 року, передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки в цьому випадку оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню, а справа передається на новий розгляд до суду першої інстанції, розподілу судових витрат Верховний Суд не здійснює.

Таким чином, рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції відповідно до вимог статті 411 ЦПК України.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 412, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 21 травня 2018 року та постанову Апеляційного суду м. Києва від 4 вересня 2018 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді: А.О. Лесько

С. Ю.Мартєв

В. М.Сімоненко

В. В.Пророк