ПОСТАНОВА

Іменем України

11 січня 2019 року м. Кропивницький

справа № 398/4017/18

провадження № 22-ц/4809/317/19

Кропивницький апеляційний суд в складі

колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Карпенка О. Л. (головуючий, суддя-доповідач), Дьомич Л. М., Єгорова С. М.,

за участю секретаря судового засідання Діманової Н. І.,

учасники справи:

заявник - ОСОБА_4,

заінтересована особа - Світловодський міськрайонний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Кіровоградській області,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_4 на ухвалу Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області (суддя Нерода Л. М.) від 07 листопада 2018 року,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

30 жовтня 2018 року ОСОБА_4 звернулася до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, заінтересована особа - Світловодський міськрайонний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління у Кіровоградській області, в якій просила встановити факти:

що ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, належить до єврейської національності;

що ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_5, належить до єврейської національності;

що ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_6, належить до єврейської національності;

що ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_4, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_7, належить до єврейської національності;

встановити факт неправильності актового запису у свідоцтві про народження ОСОБА_4 , номер запису в книзі актів цивільного стану № 99 від 15 липня 1949 року, в частині вказівки національність матері ОСОБА_9 - «українка», замість «єврейка»;

встановити факт неправильності актового запису у свідоцтві про народження ОСОБА_9 № 238 від 18 травня 1951 року в частині вказівки національності матері ОСОБА_5 - «українка», замість «Єврейка».

Крім того, заявник просив суд зобов'язати Світловодський міськрайонний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Кіровоградській області внести зміни до актового запису про народження № 99 від 15 липня 1949року, шляхом зазначення у графі «національність мати» щодо національності ОСОБА_9 - національність «єврейка», замість вказаного - «українка» а також внести зміни до актового запису про народження ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2, № 238 від 18 травня 1951 року, шляхом зазначення в графі «національність мати» щодо національності ОСОБА_5 - національність «єврейка», замість вказаного - «українка».

Заявник просив встановити порядок виконання рішення суду після набрання ним законної сили , відповідно до якого воно є підставою для внесення компетентною установою змін до актових записів.

Заявник обґрунтовувала свої вимоги тим, що вона народилася в сім`ї ОСОБА_11 та ОСОБА_9. Її рідні по материнській лінії за національністю були євреями. Проте, у зв'язку з війнами на території колишнього СРСР та фашисткою окупацією частина документів, підтверджуючих національність її родичів, втрачена, крім того, з метою уникнення переслідувань вони вимушено приховували свою національну належність. Встановлення вказаних фактів є вкрай важливим для заявника для відновлення справедливості, національної гідності, почуття національної ідентичності, та отримання пільг, гарантованих особам єврейського походження при в'їзді на постійне місце проживання до Ізраїлю.

Короткий зміст рішення суду

Ухвалу Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 07 листопада 2018 року відмовлено у відкриття провадження за заявою ОСОБА_4 про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Суд мотивував своє рішення тим, що встановлення факту щодо належності особи до певної національності не підлягають встановленню судами в порядку цивільного судочинства.

Короткий зміст вимог і доводів апеляційної скарги

В поданій апеляційній скарзі заявник просить скасувати ухвалу суду і передати питання на новий розгляд до суду першої інстанції.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовано тим, що від встановлення вказаних фактів залежить реалізація нею особистих немайнових прав, зокрема безперешкодного отримання громадянства держави Ізраїль, на умовах тамтешнього законодавства, та в'їзду в цю країну на постійне місце проживання. Будь-який інший порядок, крім судового, для встановлення цих фактів законодавством не передбачено. У суду не було підстав відмовляти у розгляді всіх вимог заявника, зокрема, щодо встановлення фактів належності померлих до єврейської національності. Судове рішення постановлене всупереч нормам ст. 11 Закону України «Про національні меншини в Україні», Рамкової конвенції про захист національних меншин і Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Узагальнені доводи і заперечень інших учасників справи

Заінтересована особа не скористалася правом надати відзив на апеляційну скаргу.

У судове засідання суду апеляційної інстанції заявник особисто не з'явилася.

Представник заявника - адвокат ОСОБА_10 підтримала апеляційну скаргу заявника.

Заінтересована особа, повідомлена належним чином про час, дату та місце розгляду справи, свого представника в суд не направила.

Згідно ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Мотиви ухваленого апеляційним судом рішення

Статтею 1 ЦПК України встановлено, що цивільний процесуальний кодекс України визначає юрисдикцію та повноваження загальних судів щодо цивільних спорів та інших визначених цим Кодексом справ, встановлює порядок здійснення цивільного судочинства.

Згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку: 1) наказного провадження; 2) позовного провадження (загального або спрощеного); 3) окремого провадження (ч. 2 ст. 19 ЦПК України).

Згідно ч. 1 ст. 293 ЦК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Суд розглядає в порядку окремого провадження, зокрема, справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Хоча зазначений у ч. 1 ст. 315 ЦПК України перелік справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення, не є вичерпним, проте за змістом вищенаведених норм процесуального права суд може встановлювати факти, які тягнуть для заявника певні правові наслідки.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 1 постанови від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення»,в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов'язується з наступним вирішенням спору про право.

Суд може встановлювати факти, які й за іноземним законодавством тягнуть за собою правові наслідки для заявника і рішення суду необхідне заявникові для застосування у відносинах з громадянами інших держав (наприклад, для вирішення питання про наявність права на спадщину у особи, яка законодавством країни не віднесена до кола спадкоємців за законом).

Звертаючись до суду із заявою про встановлення фактів належності до певної національності заявника та її родичів, було зазначено, що це необхідно для відновлення національної ідентичності заявника та отримання права на постійне проживання в країні Ізраїль.

Відповідно до ст. 11 Закону України «Про національні меншини в Україні» громадяни України мають право вільно обирати та відновлювати національність. Примушення громадян у будь-якій формі до відмови від своєї національності не допускається.

Згідно зі ст. 300 ЦК України особа має право на індивідуальність, до якої, серед іншого, відноситься і право визначати свою національність.

Відповідно до ст. 3 Рамкової конвенції держав-членів Ради Європи про захист національних меншин (ратифікована Законом України від 9 грудня 1997 року № 703/97-ВР) кожна особа, яка належить до національної меншини, має право вільно вирішувати, вважатися їй чи не вважатися такою, і таке рішення або здійснення прав у зв'язку з ним не повинно зашкоджувати такій особі.

Таке право підпадає під захист статті 8 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод», яка передбачає, що кожна людина має право на повагу до її особистого і сімейного життя. Держава не може втручатися у здійснення цього права інакше ніж згідно із законом та у випадках, необхідних у демократичному суспільстві в інтересах національної і громадської безпеки.

Проте право особи на національну ідентичність реалізується нею самостійно.

Встановлені в Україні процедури не передбачають ідентифікацію національності своїх громадян, зокрема вказівки про національність у актових записах про народження чи інших особистих документах, виданих державою.

Проте заявник вказує, що такі відомості були внесені за часів СРСР відповідними органами у її актовий запис про народження, свідоцтво про народження та аналогічні документи її родичів по материнській лінії. При цьому заявник стверджує, що такі відомості вказані помилково так, як насправді всі вони відносяться до єврейської, а не до української національності.

Суд першої інстанції правильно проаналізував норми національного та міжнародного законодавства, наведені у мотивувальній частині ухвали, в тому числі Закон України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» та прийняті на його підставі підзаконні акти, і дійшов обґрунтовано висновку, що заявник не позбавлена права звернутися до органів реєстрації актів цивільного стану, як суб'єкта владних повноважень, з метою внесення змін до актового запису про своє народження в частині національності, а у разі відмови такого суб'єкта - оскаржити її в судовому порядку о судочинства.

Крім того, відповідно до пункту 2.13 Правил внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 12 січня 2011 року № 96/5, підставою для внесення змін в актові записи цивільного стану є, зокрема, рішення суду про встановлення неправильності в актовому записі цивільного стану.

Тому заявник не позбавлена права звернутися на захист свого немайнового права до суд з позовом про встановлення неправильності в актовому записі цивільного стану та про внесення відповідних змін.

Аналогічна позиція висловлена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 425/2737/17.

Норми глави 6 розділу ІV ЦПК України не передбачають можливості розгляду у порядку окремого провадження заяв про встановлення факті належності особи до певної національності, встановлення неправильності в актовому записі про народження та зобов'язання внести зміни в актові записи. Такі заяви належить розглядати в позовному провадженні.

Крім того, зазначаючи про те, що встановлення вказаних фактів необхідно для отримання заявником права на постійне проживання в країні Ізраїль, заявник не вказала на конкретне законодавство (назву закону, зміст норми) цієї країни та не підтвердила, що цей факт дійсно має для неї юридичне значення за ізраїльським законодавством. Про те, що встановлення даного факту необхідно заявнику для зміни громадянства, вказано лише в апеляційній скарзі, але також без чіткого посилання на законодавство іноземної держави.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України суд відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. Водночас згідно ч. 4 ст. 315 ЦПК України, суддя відмовляє у відкритті провадження у справ, якщо з заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у відкритті провадження у справі, оскільки вимоги, заявлені ОСОБА_4, не підлягають розгляду у порядку цивільного судочинства в окремому провадженні.

Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Аргумент апеляційної скарги є аналогічними доводам заяви та не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваної ухвали.

Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, оскільки визнав, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 - 384ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Залишити вимоги апеляційної скарги ОСОБА_4 без задоволення, а ухвалу Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 07 листопада 2018 року без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення. Повне судове рішення складено 25 січня 2019 року.

Головуючий О. Л. Карпенко

Судді: Л. М. Дьомич

С. М. Єгорова