Справа № 199/7800/17
РІШЕННЯ

Іменем України

24.12.2019 Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Спаї В.В.,

секретар судового засідання Перетятько А.В.,

за участі представника позивача - адвоката Черкавського Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпрі у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом Акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , про звернення стягнення на предмет іпотеки,

ВСТАНОВИВ:

Акціонерне товариство «Укрсоцбанк» звернулося до суду із даним позовом (заява про уточнення позовних вимог а.с. 140), в його обґрунтування посилаючись на те, що 03.06.2008 р. Акціонерно-комерційний банк соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 уклали договір про надання відновлювальної кредитної лінії № 07.1/161-8 (загальними зборами акціонерів 09 березня 2010 р. було прийнято рішення про зміну типу акціонерного товариства на Публічне акціонерне товариство та зміну найменування (назви) Банку на Публічне Акціонерне Товариство «Укрсоцбанк»).

Відповідно до п.1.1 кредитор надає позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 213000,00 дол. США.

В забезпечення виконання зобов`язань позичальника, яким є ОСОБА_1 , що випливають з основного договору, відповідно до ст. 553 ЦК України, 03.06.2008 р. позивач та фізична особа (Іпотекодавець) - ОСОБА_1 уклали Іпотечний договір, відповідно до якого остання передала Банку в іпотеку наступне майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1 , що належить іпотекодавцю на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності.

Як зазначається позивачем при зверненні до суду, зобов`язання за договором від 03.06.2008 р. позивач виконав. Втім, в порушення умов договору позичальник ОСОБА_1 зобов`язання належним чином не виконала, в результаті чого станом на 07.09.2017 р. має прострочену заборгованість, а саме: заборгованість за кредитом - 205 902,00 дол. США, заборгованість за відсотками - 260 567,43 дол. США.

27 лютого 2013 р. апеляційним судом Дніпропетровської області було ухвалено рішення щодо поділу майна подружжя, відповідно до якого було визнано право власності на 1/2 частини квартири за ОСОБА_1 та 1/2 частина квартири за ОСОБА_2 .

Ринкова вартість квартири згідно звіту № ВА 170907-001 від 07.09.2017 р. (виконаний СОД ТОВ «Бізнес Ассіст»), складає 2 674 263,00 грн.

На виконання умов договору про іпотечний кредит та іпотечного договору відповідачу (боржнику) було направлено вимогу, а саме: «повідомлення про усунення порушень», але на дату подання позовної заяви вимога не виконана.

Предмет позову становить вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме на: 1/2 частину двокімнатної квартири АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_1 , та на 1/2 частину двокімнатної квартири АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_2 , шляхом проведення прилюдних торгів, згідно Закону України «Про виконавче провадження», за початковою ціною, встановленою на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом.

В судове засідання, в якому ухвалено судове рішення, позивач не з`явився, представник надав заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити.

Відповідачі не скористалися правом брати участь в судовому засіданні, правом подання відзиву на позов тощо.

Як встановлено судом на підставі договору про надання відновлювальної кредитної лінії від 03.06.2008 р. (Т. 1 а.с. 5-9), який був укладений між АКБ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 , кредит був наданий на споживчі цілі з встановленням іпотеки (п. 1.2. договору) на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання на умовах, визначених договором (п. 1.1).

Детальний розпис сукупної вартості кредиту, значення реальної процентної ставки та абсолютне подорожчання кредиту наведене в Додатку №1 до цього договору, який є його невід`ємною частиною (абз. 2 п. 1.1).

Учасники за договором погодили (п. 1.1.1), що надання кредиту буде здійснюватися окремими частинами, зі сплатою 14% процентів річних та комісій, в розмірі та в порядку, визначеному у Додатку №1 до цього договору, що є його невід`ємною частиною, в межах максимального ліміту заборгованості в сумі 213 000,00 дол. США.

Згідно з п. 1.3 договору в якості забезпечення позичальником виконання своїх зобов`язань щодо погашення кредиту (траншів кредиту), сплати процентів, комісій, можливої неустойки (пені, штрафу), а також інших витрат щодо задоволення вимог кредитора за договором, кредитор укладає: в день укладення цього договору - з позичальником іпотечний договір, за умовами якого позичальник передає кредитору в іпотеку нерухоме майно, а саме: двокімнатна квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , та яке належить позичальнику на праві власності, заставною вартістю 1 659 430,00 грн., що з офіційним курсом гривні до долару США становить 342 009 дол. США 48 центів.

Відповідно до п. 1.4 договору позичальник гарантує, що на момент підписання цього договору не існує подій, що створюють загрозу належному виконанню цього договору (судові справи, майнові вимоги третіх осіб тощо), про які він не повідомив кредитора.

Укладаючи договір, його учасники погодили порядок надання кредиту та сплати процентів (статі 2 договору), права та обов`язки сторін (стаття 3 договору), відповідальність та звільнення від відповідальності (стаття 4 та стаття 5 договору), врегулювання спорів (стаття 6 договору) та заключні положення (стаття 7 договору).

Як встановлено судом на підставі іпотечного договору №96 від 03.06.2008 р. (Т. 1 а.с. 18-20), який був укладений між АКБ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 , ОСОБА_1 передала в іпотеку у якості забезпечення зобов`язань за договором про надання відновлювальної кредитної лінії №07.1/161-8 від 03.06.2008 р. наступне нерухоме майно: двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , та належить іпотекодавцю на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно на підставі рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 14.03.2006 р. №5379.

Відповідно до п. 1.5 іпотечного договору зміст та розмір основного зобов`язання, строк і порядок його виконання зазначені у договорі, яким обумовлені основні зобов`язання.

Іпотекодавець гарантує, що на предмет іпотеки не існує прав та вимог інших осіб, в тому числі тих, що не зареєстровані в установленому законом порядку (п. 1.7 іпотечного договору).

Права та обов`язки сторін за іпотечним договором його учасники передбачили у статті 2 цього договору. Зокрема, відповідно до п. 2.4 (п.п. 2.4.4) у разі невиконання іпотекодавцем хоча б одного із своїх обов`язків, встановлених згідно з п.п. 2.1.1 - 2.1.12 цього договору, іпотеко держатель має право вимагати дострокового виконання іпотекодавцем основного зобов`язання, а у разі його невиконання - задовольнити забезпечені іпотекою вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Станом на 07.09.2017 р. заборгованість ОСОБА_1 за договором від 03.06.2008 р.: заборгованість за кредитом - 205 902,00 дол. США, заборгованість за відсотками - 260 567,43 дол. США, що підтверджується відповідним розрахунком (Т. 1 а.с. 43-45).

Вимога про усунення порушень була направлена відповідачам 07.09.2017 р. (Т. 1 а.с. 40) та залишена без задоволення.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 27.02.2013 р. (Т. 1 а.с. 15-17) у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа Акціонерно-комерційний банк соціального розвитку «Укрсоцбанк» про поділ майна подружжя та зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права особистої приватної власності позов ОСОБА_2 задоволений частково: визнано за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 право власності за кожним на 1/ 2 частину квартири АДРЕСА_1 .

Як встановлено апеляційним судом у відповідному рішенні, сторони не укладали між собою ніяких угод щодо поділу майна чи визначення квартири об`єктом приватної власності одного з подружжя; підстави для визнання квартири об`єктом права спільної сумісної власності передбачені ст.ст. 60, 61 СК України.

Процесуальні дії у справі наступні:

-ухвалою суду від 13.11.2019 р. клопотання представника позивача про заміну позивача правонаступником у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки задоволено: замінено Акціонерне товариство «Укрсоцбанк» (ідентифікаційний код 00039019) правонаступником - Акціонерне товариство «Альфа-Банк» (03150, м. Київ, вул. Велика Васильківська, 100, ).

Правовідносини між сторонами в даній справі виникли з договірних правовідносин (договору про надання відновлювальної кредитної лінії №07.1/161-8 від д03.06.2008 р. та іпотечного договору №96 від 03.06.2008 р.).

Дослідив докази, надані у порядку ст.ст. 76-80, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, суд дійшов до висновку про наявність підстав для задоволення позову частково (лише в частині вимоги до відповідача ОСОБА_1 ), виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язання є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають із підстав, установлених ст. 11 цього Кодексу, зокрема: договорів та інших правочинів (ч. 2 ст. 509 ЦК України).

Зобов`язання перестає діяти в разі його припинення з підстав, передбачених договором або законом (ч. 1 ст. 598 ЦК України), та ці підстави зазначені в ст. ст. 599, 600, 601, 604 - 609 ЦК України, та за відсутності інших підстав припинення зобов`язання, передбачених договором або законом, зобов`язання припиняється його виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України).

Належним виконанням зобов`язання є виконання, прийняте кредитором, у результаті якого припиняються права та обов`язки сторін зобов`язання.

Згідно зі змістом ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться; боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту (ст. 527 ЦК).

Статтею 629 ЦК України, передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів.

Згідно з вимогами ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно ч.1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ч. 1 ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Боржник вважається таким, що прострочив виконання зобов`язання, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом ( ч. 1 ст. 612 ЦК України).

Як встановлено судом, з боку відповідача ОСОБА_1 було допущено порушення умов виконання зобов`язання (п.п. 3.3.7, 3.3.8 договору про надання відновлювальної кредитної лінії від 03.06.2008 р.), що призвело до утворення заборгованості (розмір станом на 07.09.2017 р.): заборгованість за кредитом - 205 902,00 дол. США, заборгованість за відсотками - 260 567,43 дол. США, що підтверджується відповідним розрахунком (Т. 1 а.с. 43-45).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно із частиною першою статті 7 цього Закону за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.

Відповідно до ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Звернення стягнення на предмет іпотеки повинне задовольнити вимоги кредитора за основним зобов`язанням, і тільки ця обставина може бути підставою для припинення зобов`язання, що вважається виконаним згідно зі статтею 599 ЦК України.

Право вибору конкретного способу звернення стягнення на предмет іпотеки покладається на іпотекодержателя.

З огляду на вищенаведене, вочевидь порушення прав позивача з боку відповідача ОСОБА_1 , тому порушені права позивача підлягають поновленню в обраний в даному позові спосіб (ст. 16 ЦК).

Відповідно до ст. 39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки в рішенні суду зазначаються:

загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки;

опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя;

заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації (у разі необхідності);

спосіб реалізації предмета іпотеки;

пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки.

У разі визначення судом способу реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів ціна предмета іпотеки у рішенні суду не зазначається та визначається при його примусовому виконанні на рівні, не нижчому за звичайні ціни на такий вид майна на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса, проводиться, якщо інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на прилюдних торгах, у тому числі у формі електронних торгів, у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України "Про виконавче провадження", з дотриманням вимог цього Закону (ст. 41 Закону України «Про іпотеку»).

Відмовляючи в задоволенні вимоги позову до відповідача ОСОБА_2 , суд керується тим, що за ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Згідно ч. 2 цієї статті право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

ОСОБА_2 не є майновим поручителем (ст. 11 Закону України «Про іпотеку») перед кредитором боржника ОСОБА_1 за виконання нею свого обов`язку за договором про надання відновлювальної кредитної лінії від 03.06.2008 р., та його право власності на Ѕ частину нерухомого майна (квартири АДРЕСА_1 ) виникло на підставі рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 14.03.2006 р. №5379, та ОСОБА_2 є співвласником вказаного майна в силу ст.ст. 60, 61 СК України, що встановлено рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 27.02.2013 р. (Т. 1 а.с. 15-17).

Суду не було надано доказів на підтвердження переходу права власності до ОСОБА_2 на вказане вище нерухоме майно (ст.ст. 76-80, ч. 1 ст. 81 ЦПК України).

У зв`язку з вищенаведеним на переконання суду є помилковими твердження представника позивача в даній справі про те, що у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою.

З приводу виконання рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки, то Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» введений ввів тимчасовий мораторій на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодателя без згоди останнього на таке відчуження.

Разом з тим, дія мораторію не впливає на право банку звернутись до суду із позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки, не перешкоджає ухваленню судом рішення за таким позовом, втім, потребує врахуванню наступне.

Згідно з пунктом 1 вказаного вище закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

Мораторій є відстроченням виконання зобов`язання, а не звільненням від його виконання.

Відтак мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, установлений Законом, не передбачає втрати кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов`язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника) цей предмет іпотеки (застави).

Отже Закон «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» є правовою підставою, що не дає змоги органам і посадовим особам, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, вживати заходи, спрямовані на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію положень цього Закону на період його чинності.

Таким чином, рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не підлягає примусовому виконанню.

З приводу розподілу судових витрат (п. 2 ч. 5 ст. 265 ЦПК України), то згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Позивачем понесені та документально підтверджені витрати (останні пов`язані зі сплатою судового збору) на суму 40 113,95 грн. (Т. 1 а.с. 4). Таким чином, оскільки позов містить одну вимогу та задоволений частково, з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача має бути стягнута сума сплаченого судового збору в розмірі 20 056,98 грн. (40 113,95 грн. : 2).

Керуючись ст.ст. 12, 13, 19, 23, ч. 1, п. 2 ч. 2 ст. 141, п. 2 ч. 1 ст. 258, ст.ст. 259, 263, 264, 265, 268, 273 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов Акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , про звернення стягнення на предмет іпотеки задовольнити частково.

Звернути стягнення на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання зареєстровано за адресою: АДРЕСА_3 ) в рахунок погашення заборгованості за договором про надання відновлювальної кредитної лінії №07.1/161-9 від 03.06.2008 р., розмір якої станом на 07.09.2017 р. становить 466 469 (чотириста шістдесят шість тисяч чотириста шістдесят дев`ять) дол. США 43 цента (заборгованість за кредитом 205 902,00 дол. США, заборгованість за відсотками 260 567,43 дол. США) шляхом продажу на прилюдних торгах, у тому числі у формі електронних торгів, у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України "Про виконавче провадження", з дотриманням вимог Закону України «Про іпотеку», на підставі оцінки, проведеної відповідно до законодавства про оцінку майна і майнових прав та професійну оціночну діяльність, при цьому початкова ціна продажу майна не може бути нижчою за 90 відсотків його вартості, визначеної шляхом його оцінки.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання зареєстровано за адресою: АДРЕСА_3 ) на користь Акціонерного товариства «Альфа-Банк» (, м. Київ, вул. Велика Васильківська, 100) судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору, в сумі 20 056 (двадцяти тисяч п`ятдесяти шести) грн. 98 (дев`яносто восьми) коп.

Відмовити в задоволенні вимоги позову до ОСОБА_2 .

Дата складення повного судового рішення 08.01.2020 р.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду через Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська або безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя В.В.Спаї