Постанова

Іменем України

22 липня 2019 року

м. Київ

справа № 460/5637/16-ц

провадження № 61-10032св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Сакари Н. Ю. (суддя-доповідач), Білоконь О. В., Осіяна О. М.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

представник позивачів - ОСОБА_3 ,

відповідач - ОСОБА_4 ,

представник відповідача - ОСОБА_5 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору,- Бердихівська сільська рада Яворівського району Львівської області,

представники третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Яворівського районного суду Львівської області від 27 липня 2018 року у складі судді: Карпин І. М. та постанову Львівського апеляційного суду від 08 квітня 2019 року у складі колегії суддів: Крайник Н. П., Шеремети Н. О., Цяцяки Р. П.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2016 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися до суду із позовом до ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Бердихівська сільська рада Яворівського району Львівської області, про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою.

Позовна заява мотивована тим, що вони проживають у будинках АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 . Вказували, що ОСОБА_4 є їхньою сусідкою, яка в середині листопада 2016 року самовільно загородила частину вулиці загального користування, що веде від АДРЕСА_3 до їх господарств та являється єдиним заїздом до належних їм будинковолодінь. Своїми діями ОСОБА_4 чинить перешкоди у вільному користуванні заїздом до будинків.

Зазначали, що комісією сільської ради встановлено самовільне загородження ОСОБА_4 вулиці загального користування та зобов'язано останню розгородити самовільно захоплену вулицю.

Враховуючи те, що на вимоги добровільно розгородити вулицю та відновити її до попереднього стану ОСОБА_4 відмовлялась, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 просили суд зобов'язати ОСОБА_4 усунути перешкоди у користуванні вулицею, яка слугує заїздом до їх господарств, шляхом демонтажу незаконно встановленої огорожі від АДРЕСА_3 до їхніх господарств та не чинити перешкод у користуванні вулицею.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Яворівського районного суду Львівської області від 27 липня 2018 року позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 задоволено.

Зобов'язано ОСОБА_4 не чинити перешкод ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в користуванні вулицею загального користування у с. Бердихів Яворівського району Львівської області, що проходить від АДРЕСА_3 до господарств сторін, та усунути перешкоди в користуванні цією вулицею шляхом демонтажу самовільно встановленої огорожі.

Вирішено питання щодо судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_4 самовільно загородила частину земельної ділянки, яка була в спільному користуванні сторін, не надавши жодних документів, які б посвідчували її право користування спірною земельною ділянкою, а тому вказаним діями порушила права позивачів як землекористувачів спірної земельної ділянки.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Львівського апеляційного суду від 08 квітня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишено без задоволення.

Рішення Яворівського районного суду Львівської області від 27 липня 2018 року залишено без змін.

Постановляючи ухвалу про відхилення апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, який всебічно та повно з`ясував дійсні обставини справи, перевірив доводи та заперечення сторін, дослідив надані сторонами докази та ухвалив законне і обґрунтоване рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у травні 2019 року до Верховного Суду, ОСОБА_4 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та відмовити у задоволенні позову.

Надходження касаційних скарг до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 31 травня 2019 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано цивільну справу і надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

У червні 2019 справу справа надійшла до Верховного Суду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що у листопаді 2016 року позивачі в односторонньому порядку припинили багаторічну домовленість про безперешкодний прохід членами її сім'ї через подвір'я їх домогосподарств, яка була погоджена взамін безперешкодного проходу членами сімей позивачів через її подвір'я, частина якого згодом була загороджена.

Вказується, що за її заявою складено акт від 07 листопада 2016 року № 4, однак позивачі не дозволили проходити через їх подвір'я. Згодом, з дозволу представника Бердичівської сільської ради Яворівського району Львівської області, землевпорядника Ометюка Я. М. , нею було відновлено межі її подвір'я.

Також зазначає, що висновок судів попередніх інстанцій про те, що спірна земельна ділянка є вулицею загального користування є помилковим, оскільки така є самовільно облаштованим заїздом за рахунок частин ділянок, які господарі виділяли добровільно.

Крім того, вважає ОСОБА_1 та ОСОБА_2 неналежними позивачами, оскільки власником спірної земельної ділянки є територіальна громада в особі Бердичівської сільської ради Яворівського району Львівської області, а вона - користувачем.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

ОСОБА_1 проживає у АДРЕСА_2 та користується земельною ділянкою загальною площею 0,8400 га, в тому числі: для будівництва та обслуговування житлового будинку 0,2000 га, для ведення особистого селянського господарства 0,4700 га, для сінокосіння 0,1700 га, що підтверджується довідкою, виданою Бердихівською сільською радою Яворівського району Львівської області від 12 грудня 2016 року №1779.

ОСОБА_2 проживає у АДРЕСА_2 та користується земельною ділянкою загальною площею 0,6900 га, в тому числі: для будівництва та обслуговування житлового будинку 0,1400 га, для ведення особистого селянського господарства 0,3800 га, для сінокосіння 0,1700 га, що підтверджується довідкою, виданою Бердихівською сільською радою Яворівського району Львівської області від 12 грудня 2016 року №1778.

ОСОБА_4 проживає у АДРЕСА_3 та користується земельною ділянкою загальною площею 0,8300 га, в тому числі: під будівлями 0,1300 га, під ріллею 0,37 га, для сінокосіння 0,1700 га, до господарства дорахується 0,1500 га ОЖБ ОСОБА_9 , що підтверджується довідкою, виданою Бердихівською сільською радою Яворівського району Львівської області від 28 листопада 2016 року №1709.

У листопаді 2016 року ОСОБА_4 загородила вулицю, що вела до господарств ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , що підтверджується актом від 01 грудня 2016 року №5, складеним комісією в складі: голови сільської ради Макаревича І. І., голови земельної комісії Ометюха Я. М. та депутатів сільської ради Александровича Т. А. та Гебій В. А. , а також поясненнями відповідача, яка не оспорювала факту загородження спірної земельної ділянки у листопаді 2016 року.

Судоми на підставі показань свідків встановлено, що спірна земельна ділянка є вулицею загального користування, була відкритою зі сторони АДРЕСА_3 до господарств ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , однак у листопаді 2016 року ОСОБА_4 загородила частину вулиці, чим створила перешкоди позивачам та іншим особам у користуванні нею.

Рішенням від 20 грудня 2016 року № 347 «Про затвердження Акту № 5 узгоджувальної земельної комісії по вирішенню земельних спорів з приводу самовільно захопленої земельної ділянки - громадської вулиці в с. Бердихів» Бердихівська сільська рада Яворівського району Львівської області затвердила Акт № 5 з приводу самовільного захоплення відповідачем земельної ділянки - громадської вулиці, орієнтовною площею 0,0250 га в с. Бердихів та зобов`язала ОСОБА_4 розгородити захоплену земельну ділянку громадської вулиці до попереднього стану, щоб не обмежувався прохід вулицею.

На даний час ОСОБА_4 рішення сільської ради від 20 грудня 2016 року № 347 не виконала, оскаржує таке в порядку адміністративного судочинства.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга ОСОБА_4 підлягає залишенню без задоволення.

Встановлено й вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Частиною першою статті 4 ЦПК України 2004 року передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною першою статті 158 ЗК України передбачено, що земельні спори вирішуються судами, органами місцевого самоврядування та центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.

Відповідно до частини другої статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Згідно положень статті 212 ЗК України самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними.

Судами встановлено, що у листопаді 2016 року ОСОБА_4 загородила вулицю, що вела до господарств ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , що підтверджується актом від 01 грудня 2016 року № 5, складеним комісією у складі: голови сільської ради Макаревича І. І., голови земельної комісії Ометюха Я. М. та депутатів сільської ради Александровича Т. А. та Гебій В. А .

Задовольняючи позов, суд першої інстанції,з висновками якого погодився й апеляційний суд, дійшов правильного висновку, що ОСОБА_4 порушила права позивачів, як землекористувачів спірної земельної ділянки, оскільки самовільно загородила частину земельної ділянки, яка була в спільному користуванні сторін.

Доводи ОСОБА_4 у касаційній скарзі про те, що спірна земельна ділянка не є вулицею загального користування, не можуть бути прийняті судом, оскільки заявником не надано жодних доказів під час розгляду справи у судах першої та апеляційної інстанцій, які б підтверджували наявність у неї права користування спірною земельною ділянкою, що проходить від АДРЕСА_3 Стрільців до господарств ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Також не можуть бути прийняті доводи касаційної скарги про те, що вона загородила вулицю з дозволу представника Бердихівської сільської ради Яворівського району Львівської області, землевпорядника Ометюка Я. М. , оскільки під час розгляду справи у суді першої інстанції останнього було допитано у судовому засідання у якості свідка, який зазначив, що дозволу сільської ради на загородження земельної ділянки не було.

Інші доводи касаційної скарги були предметом дослідження судами із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

Доводи касаційної скарги в їх сукупності зводяться до неправильного розуміння скаржником вимог чинного законодавства України та власного тлумачення характеру спірних правовідносин, у зв'язку із чим не можуть бути підставою для скасування оскаржуваних судових рішень.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» (Seryavin and others v. Ukraine, № 4909/04, § 58).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Яворівського районного суду Львівської області від 27 липня 2018 року та постанову Львівського апеляційного суду від 08 квітня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: Н. Ю. Сакара

О. В. Білоконь

О. М. Осіян