Постанова

Іменем України

20 лютого 2019 року

м. Київ

справа № 759/8738/15-ц

провадження № 61-25780св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Пророка В. В., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_5, поданою представником ОСОБА_6, на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 15 серпня 2017 року в складі судді Величко Т. О. та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 23 жовтня 2017 року у складі колегії суддів: Білич І. М., Болотова Є. В., Поліщук Н. В.,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5 про примусове виселення.

Позовна заява мотивована тим, що вона є власником 1/2 частини приватного будинку за адресою: АДРЕСА_1, та законним користувачем 1/2 частини земельної ділянки за цією ж адресою. Іншим співвласником була ОСОБА_7, яка померла.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 07 листопада 2012 року (яке набрало законної сили) відповідача зобов'язано не чинити їй будь-яких перешкод у користуванні 1/2 частиною будинку. 22 лютого 2013 року за цим рішенням було видано виконавчий лист № 2/2608/6192/12, а 27 лютого 2013 року ВДВС Святошинського районного управління юстиції в м. Києві відкрито виконавче провадження. Проте, відповідач протягом 2013-2015 року не виконує рішення суду, через що ВДВС звернувся до Святошинського РУ ГУ МВС України в м. Києві про притягнення ОСОБА_5 до кримінальної відповідальності.

Позивач зазначила, що такі дії відповідача порушують її права, недоторканість житла, так як останній самоправно вселився в будинок, захопив земельну ділянку, змінив замки на вхідних дверях будинку та воротах до садиби, позбавив її користування, володіння будинком та садибою, залишив з дитиною на вулиці. Без будь-яких правових підстав проживає в будинку, користується її майном і не бажає добровільно залишити будинок.

У зв'язку з наведеним, позивач просила суд примусово виселити відповідача зі спірного будинку і заборонити йому перебувати в будинку та на прибудинковій території.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 15 серпня 2017 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 23 жовтня 2017 року, позов задоволено частково.

Заборонено ОСОБА_5 перебувати у 1/2 частині житлового будинку за адресою м. Київ вул. Жовтнева, 34, яка належить на праві власності ОСОБА_4

У решті позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Судові рішення мотивовані тим, що позивач не надала належних та допустимих доказів, які б свідчили, що відповідач самовільно вселився у будинок, а тому позовні вимоги щодо його примусового виселення із будинку за адресою: АДРЕСА_1, задоволенню не підлягають. Проте, встановивши, що відповідач свідомо чинить перешкоди позивачу у користуванні 1/2 частиною будинку з 2012 року по теперішній час, суди дійшли висновку про заборону відповідачу перебувати в будинку за адресою: АДРЕСА_1 та на прибудинковій території.

У касаційній скарзі, поданій у листопаді 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, представник ОСОБА_5 - ОСОБА_6, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати судові рішення першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення про відмову у задоволені позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами не враховано, що власник спірного будинку ОСОБА_7 померла у 1988 році. Після її смерті в управління будинковолодінням вступила мати сторін - ОСОБА_8 У 2000 році у будинку сталася пожежа, після чого він допомагав матері відбудовувати та проводити ремонт будинку. ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_8 померла, спадкоємцями на земельну ділянку та будинок був він та його сестра - ОСОБА_4 У 2005 році він закінчив будівництво та неодноразово звертався до суду з позовами про визнання за ним права власності на 1/2 частину домоволодіння.

Так, зокрема, судами першої та апеляційної інстанцій йому було безпідставно відмовлено у задоволенні клопотання про зупинення провадження у цій справі до розгляду цивільної справи № 759/8523/17 за позовом ОСОБА_5 до Департаменту з питань державного архітектурно-будівельного контролю м. Києва виконавчого органу Київської міської ради, третя особа - ОСОБА_4 про визнання права власності на 1/2 частину самочинного будівництва.

Крім того, задовольняючи частково позовні вимоги, суди не звернули уваги на те, що частка позивача в натурі в будинку не виділена, тому не є адекватним такий спосіб захисту як заборона перебувати в 1/2 частині будинку.

У запереченні на касаційну скаргу ОСОБА_4 зазначала, що доводи касаційної скарги про те, що у будинку була пожежа, та відповідачем здійснено його перебудову, жодними доказами не підтверджені. Відповідач порушує її право на вільне володіння, користування належною їй на праві власності 1/2 частиною нерухомого майна.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - ЦПК України) касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

14 травня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Судами установлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 року померла ОСОБА_7

Після її смерті залишилося спадкове майно у вигляді будинку АДРЕСА_1, що належав їй на праві власності на підставі свідоцтва про право власності, виданого Біличанською сільською радою Києва - Святошинського району Київської області від 10 березня 1967 року.

Згідно з заповітом від 07 березня 1986 року ОСОБА_7 заповіла вказаний будинок ОСОБА_8, яка фактично вступила в управління та володіння спадковим майном.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_8 померла.

Із заявами про прийняття спадщини після її смерті до Дванадцятої Київської нотаріальної контори звернулися її діти: ОСОБА_5 та ОСОБА_4 (а. с. 3).

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 20 липня 2011 року (яке набрало законної сили) за ОСОБА_4 визнано право власності на 1/2 частину будинку АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом (а. с. 29-34, 57).

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 07 листопада 2012 року у справі № 1/2608/6192/12 позов ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про зобов'язання не чинити будь-яких перешкод у користуванні 1/2 частиною будинку адресою: АДРЕСА_1 задоволено (а. с. 72-73).

Також судами встановлено, що відповідач зазначене рішення не виконує та свідомо чинить перешкоди позивачу у користуванні 1/2 частиною будинку по теперішній час (а. с. 5, 77, 91).

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 23 липня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 20 квітня 2016 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 грудня 2016 року, ОСОБА_5 відмовлено у задоволенні позовних вимог про визнання права власності на 1/2 частину будинку в порядку спадкування за законом. Суди, відмовляючи у задоволенні позову, виходили з того, що належний ОСОБА_7 житловий будинок АДРЕСА_1 згорів у 2000 році; у 2005 році позивач закінчив реконструкцію фактично нового будинку, який в технічному паспорті від 08 лютого 2013 року значиться як «самочинний», тому позивачем не доведено, що до спадкової маси ОСОБА_8, входив саме житловий будинок, що належав ОСОБА_7 (а. с. 74-75).

Також судами було встановлено, що починаючи з 2008 року між сторонами існує спір з приводу володіння та користування домоволодінням № 34, яке розташоване на вул. Жовтнева в м. Києві.

Згідно з частиною першою статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до частини першої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов'язаного із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Відповідно до частини першої статті 60 ЦПК України 2004 року кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, посилаючись на наведені норми матеріального права та обставини, дійшов правильного висновку, що позивачем не надано доказів проживання відповідача у належній їй 1/2 частині будинку, тому правові підстави для виселення відповідача відсутні.

Проте, не можна погодитися з висновком судів у частині задоволення позовних вимог про заборону перебування відповідача в 1/2 частині будинку, належній позивачу, оскільки такі зроблені без належного з'ясування дійсних обставин справи.

Відповідно до статті 213 ЦПК України 2004 року рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв'язку з цим резолютивна частина рішення повинна мати вичерпні, чіткі, безумовні й такі, що випливають зі встановлених фактичних обставин, висновки по суті розглянутих вимог і залежно від характеру справи давати відповіді на інші питання, зазначені у статтях 215-217 ЦПК України 2004 року. У ній, зокрема, має бути зазначено конкретні дії, які відповідач повинен вчинити та на чию користь, або інший передбачений законом спосіб захисту порушеного права.

Проте, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, на наведені норми матеріального та процесуального права уваги не звернув, та заборонивши відповідачу перебувати в 1/2 частині житлового будинку позивача, не врахував, що позивачу в натурі 1/2 частину житлового будинку не виділено. Таким чином рішення суду про заборону перебувати відповідачу в 1/2 частині будинку, яка не виділена в натурі з ізольованими жилими та іншими приміщеннями з самостійним виходом, є неконкретним, а його виконання є неможливим.

Відповідно до частини першої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, судові рішення першої та апеляційної інстанцій не відповідають вимогам статті 263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, а тому підлягають скасуванню в частині заборони відповідачу перебувати в 1/2 частині житлового будинку, який належить на праві власності позивачу, з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Інші доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

Відповідно до положень підпунктів б, в пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції в постанові розподіляє судові витрати, понесені у зв'язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення, та у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, то сплачені судові витрати у зв'язку з розглядом справи у суді апеляційної та касаційної інстанцій підлягають стягненню з позивача на користь відповідача у такому розмірі: 267,96 грн - за подання апеляційної скарги, 292,32 грн - касаційної скарги, всього 560,28 грн.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_5, подану представником ОСОБА_6, задовольнити частково.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 15 серпня 2017 року, залишене без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 23 жовтня 2017 року, у частині задоволення позовних вимог про заборону ОСОБА_5 перебувати в 1/2 частині житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1, який належить на праві власності ОСОБА_4, скасувати.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 про заборону ОСОБА_5 перебувати в 1/2 частині житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1, який належить їй на праві власності, відмовити.

В іншій частині судові рішення залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 560,28 грн судових витрат, понесених у зв'язку з розглядом справи у судах апеляційної та касаційної інстанцій.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий СуддіВ. С. Висоцька А. О. Лесько С. Ю. Мартєв В. В. Пророк С. П. Штелик