ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
_________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

іменем України

13 лютого 2019 року

м. Харків

справа № 638/6919/16-ц

провадження № 22-ц/818/720/19

Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Котелевець А.В.,

суддів - Піддубного Р.М., Тичкової О.Ю.,

за участю секретаря - Огар І.В.,

ім'я (найменування) сторін:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Харкові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 28 вересня 2018 року в складі судді Грищенко І.О.,

у с т а н о в и в:

В квітні 2016 року ОСОБА_1 звернулася у суд із позовом до ОСОБА_2 та просила позбавити відповідача батьківських прав стосовно їх малолітнього сина - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Позов мотивовано тим, що 05 червня 2009 року вона зареєструвала шлюб з відповідачем та переїхала проживати з ним до Канади. Під час шлюбу чоловік зловживав алкогольними напоями, а вона систематично зазнавала насильства з його боку. Коли відповідач дізнався, що вона завагітніла, то примушував її зробити аборт, з цього приводу вона зверталася до канадських психологів. Вона була вимушена повернутися в Україну, де народилася їх спільна дитина. В 2013 році шлюб між сторонами був розірваний. Відповідач висловлював сумніви щодо його батьківства та відмовився забрати дитину з поголовного будинку. Зазначає, що ОСОБА_2 ухиляється від матеріального утримання сина, хоча офіційно працевлаштований в Канаді і отримує постійний дохід. Відповідач не виконує зобов'язання щодо прямого контакту з дитиною, не має особистого спілкування з сином та бачив його не більше 11 разів за життя дитини. Відповідач чинить насильство стосовно неї, як матері дитини, шантажує її, погрожує, висловлюється на її адресу нецензурною лайкою через текстові повідомлення та електронні листи. З висновку психологів вбачається, що у дитини немає потреби у збереженні батьківських прав відповідача; для дитини батько не є близькою та значущою людиною; дитина не ставиться до батька як до авторитетної людини та не висловлює зацікавленості у спілкуванні з ним. Посилаючись на те, що систематичне та тривале ухилення відповідача від виконання батьківських обов'язків не відповідає інтересам дитини, ОСОБА_1 просила задовольнити позов.

ОСОБА_4 - представник ОСОБА_2 позовні вимоги не визнав, в задоволенні позову просив відмовити.

Заперечення мотивовані тим, що 05 червня 2009 року відповідач та позивач уклали шлюб, в шлюбі у сторін народився син - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. Фактичні сімейні відносини припинено в серпні 2009 року. Позивачка постійно нехтувала сімейними цінностями, такими як повага до чоловіка, піклування про створення в сім'ї доброзичливої, сприятливої морально - психічної атмосфери. Постійно виникали конфлікти, причиною яких у більшості випадків були спалахи гніву з боку позивача з дрібних приводів. Зазначає, що ОСОБА_2 не ухиляється від виконання аліментних зобов'язань та матеріально забезпечує сина, що підтверджується рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 17 червня 2016 року. Вчинення нібито насильства щодо матері дитини позивачем не доведено та не є підставою для позбавлення відповідача батьківських прав. ОСОБА_2 любить свого сина, турбується про його здоров'я, всебічний розвиток та матеріальне забезпечення.

ОСОБА_5 - представник ОСОБА_2 позовні вимоги не визнав, в задоволенні позову просив відмовити, посилаючись на те, що мати дитини та її родичі чинять перешкоди батьку в спілкуванні з дитиною.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 28 вересня 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позбавлення батьківських прав є виключним і надзвичайним засобом впливу на недобросовісних батьків. Виходячи з характеру такого засобу, його не можна застосовувати тоді, коли це не викликано необхідністю. Позивачем не доведено, що ОСОБА_2 ухиляється від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; відсутні відомості про жорстоке поводження з дитиною; відповідач не є хронічними алкоголіком або наркоманом; не вдається до будь - яких видів експлуатації дитини, не примушує дитину до жебракування та бродяжництва; відсутні відомості про засудження відповідача за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини; ОСОБА_2 сплачує аліменти на утримання свого сина, заборгованості по сплаті аліментів немає; виявляє бажання оплачувати факультативні заняття дитини та оплачує їх, якщо мати це дозволяє. ОСОБА_2 спілкувався із сином, коли приїздив до України, добровільно пересилав грошові кошти на утримання сина, речі, іграшки. Під час відвідування дитиною закладу «Авторська школа Бойко» він оплачував навчання сина в цьому закладі, через мережу Інтернет приймав участь у навчальному процесі та вихованні свого сина до того моменту, поки мати дитини перестала водити їхнього спільного сина в цей заклад. Таким чином, представниками відповідача доведено факт надання добровільної допомоги дитині, а також зацікавленість батька у розвитку та вихованні сина.

29 жовтня 2018 року ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу. Посилаючись на підстави, передбачені статтею 376 ЦПК України, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції не надано належної оцінки всім обставинам справи та наданим доказам на підтвердження позовних вимог.

19 грудня 2018 року ОСОБА_5 - представник ОСОБА_2 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Відзив мотивовано тим, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим, ухваленим на підставі поданих сторонами доказів, яким надана належна оцінка. Доводи викладені в апеляційній скарзі спростовуються матеріалами справи та не свідчить про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення (пункт 1 частини 1 статті 374 ЦПК України).

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України - в межах доводів і вимог апеляційної скарги - судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Матеріали справи свідчать, що сторони, зареєстрували шлюб 05 червня 2009 року, про що в Книзі реєстрації шлюбів 05 червня 2009 року зроблено відповідний актовий запис за № 661. Вказане підтверджується Свідоцтвом про шлюб НОМЕР_1, виданим відділом реєстрації актів цивільного стану по м. Харкову Харківського міського управління юстиції від 05 червня 2009 року.

ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народився син - ОСОБА_3

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 08 жовтня 2013 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано.

В довідці житлового кооперативу «Салют» від 08 квітня 2015 року № 47 зазначається, що ОСОБА_1, 1984 року народження, та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстровані та проживають за адресою: АДРЕСА_1.

ОСОБА_2 проживає та працевлаштований в Канаді. Тобто, проживає окремо від дитини.

Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського Суду як джерело права.

В силу статті 9 Конституції України Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод є частиною національного законодавства і закріплює мінімальні гарантії в галузі прав людини, які можуть бути розширені в національному законодавстві, яке в свою чергу в силу взятих на себе Україною зобов'язань не може суперечити положенням Конвенції (стаття 19 Закону України «Про міжнародні договори» від 29 червня 2004 року № 1906-ІV, стаття 27 Віденської конвенції про право міжнародних договорів).

Європейський суд з прав людини у справі «Савіни проти України» (заява від 18 грудня 2008 року № 39948/06) вказує, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції.

У рішенні від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України» (заява № 31111/04) суд наголосив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано кожному право на повагу до свого сімейного життя.

Втручання у право на повагу до сімейного життя не становить порушення статті 8 Конвенції, якщо воно здійснене «згідно із законом», відповідає одній чи кільком законним цілям, про які йдеться в пункті 2, і до того ж є необхідним у демократичному суспільстві для забезпечення цих цілей (пункт 50 рішення Європейського Суду у справі «Хант проти України»).

Згідно із частиною 8 статті 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім'ї.

Відповідно до частини 2 статті 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Процедура, підстави та правові наслідки позбавлення батьківських прав передбачені нормами СК України (статті 164-167).

Дане поняття є «оціночним» і підлягає дослідженню в кожному конкретному випадку з урахуванням цілої сукупності чинників і факторів.

В пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» (далі - Постанова № 3) роз'яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема, ставлення батьків до дітей.

Статтею 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини.

Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками (абзац 2 пункту 16 Постанови № 3).

Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених статтею 164 СК України.

Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності.

Стаття 81 ЦПК України надає право сторонам та іншим учасникам справи подавати докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина 1 статті 76 ЦПК України).

Частиною 3 статті 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Мотивуючи позов, ОСОБА_1 послалася на те, що батько не піклується про фізичний і духовний розвиток сина, його навчання, не забезпечує матеріально, а отже, не виявляє інтересу до його розвитку та потреб.

Однак, дослідивши матеріали справи та оцінивши надані сторонами в їх сукупності докази, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідач не веде аморального способу життя, його негативної характеристики матеріали справи не містять; доказів того, що ОСОБА_2 вчиняв фізичне насильство стосовно колишньої дружини чи сина останньою не надано. У справі відсутні докази щодо навмисного невиконання ОСОБА_2 своїх обов'язків по вихованню малолітнього сина.

Сам по собі факт неприязних стосунків, які склалися між сторонами у справі, що зумовило відсутність досягнення між батьками компромісу щодо спілкування батька з дитиною, не може бути підставою для позбавлення його батьківських права.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, дійшов правильного висновку про те, що підстави, передбачені частиною 1 статті 164 СК України для позбавлення відповідача батьківських прав, відсутні. Позбавлення батьківських прав слід розглядати як крайній захід сімейно-правового характеру, який застосовується до батьків, що не забезпечують належного виховання своїх дітей.

Обставини, на які посилається ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, фактично зводиться до переоцінки доказів, яким судом надана належна оцінка.

Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (стаття 375 ЦПК України).

Вищевикладене свідчить про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги. Рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, постановленим з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Оскільки позов задоволенню не підлягає, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст. 367, п. 1 ч.1 ст. 374, ст. ст. 375, 381- 384, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 28 вересня 2018 року- залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 20 лютого 2019 року

Головуючий А.В. Котелевець

Судді Р.М. Піддубний

О.Ю. Тичкова