Постанова

Іменем України

13 лютого 2019 року

м. Київ

справа № 460/3003/16

провадження № 61-28533св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., Крата В. І.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_3, ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_3, ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Львівської області від 07 червня 2017 року у складі колегії суддів: Мікуш Ю. Р., Мельничук О. Я., Проколоти Т. І.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2016 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звернулися до суду з позовом, у якому просили:

- припинити право власності ОСОБА_4 на 1/6 частини житлового будинку на АДРЕСА_2;

- визнати за ними право власності на 1/6 частину будинку на АДРЕСА_2;

- у рахунок компенсації за припинення права власності на 1/6 частини будинку на АДРЕСА_2 виплатити ОСОБА_4 грошові кошти у розмірі 99 018,00 грн.

На обґрунтування своїх вимог посилались на те, що вони є власниками 5/6 частин будинку на АДРЕСА_2.

Іншим співвласником є ОСОБА_4, якому належить його 1/6 частина.

Посилаючись на те, що між ними, як співвласниками, виникають суперечки з приводу користування цим нерухомим майном і згоди щодо виділення в натурі належної їм частки між ними не досягнуто, просили позов задовольнити.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Яворівського районного суду Львівської області від 20 січня 2017 року у складі судді Тесля Б. І. позов ОСОБА_3 та ОСОБА_4 задоволено частково.

Припинено право власності ОСОБА_4 на 1/6 частину житлового будинку АДРЕСА_2.

Визнано за ОСОБА_3 та ОСОБА_4 право власності на 1/6 частину житлового будинку АДРЕСА_2.

Виплачено ОСОБА_4 внесені ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у рахунок компенсації за припинення права власності на 1/6 частини житлового будинку АДРЕСА_2 грошові кошти в сумі 99 018 грн, на депозитний рахунок Яворівського районного суду Львівської області.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що частка відповідача є незначною і не може бути виділена в натурі, а спільне володіння і користування спірним майном є неможливим, таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням апеляційного суду Львівської області від 07 червня 2017 року рішення Яворівського районного суду Львівської області від 20 січня 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у позові.

Оскільки позивачами не доведено, що спільне володіння і користування майном неможливе з огляду та те, що порядок користування у спільному житловому будинку не визначався, а припинення права на частку у спільному майні не відповідає вимогам статті 365 ЦК України, апеляційний суд відмовив у позові.

Короткий зміст касаційної скарги

У червні 2017 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 подали касаційну скаргу до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просять скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення місцевого суду.

Касаційна скарга аргументована тим, що суд неповно дослідив обставини справи, не надав їм належної правової оцінки, у зв'язку з чим дійшов помилкових висновків при вирішенні спору.

Позиція Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду

Статтею 388 ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України справу № 308/1778/15-ц передано до Касаційного цивільного суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Обґрунтовуючи підстави позову про припинення права власності відповідача на частку у спільній власності, позивачі посилалися на те, що частка ОСОБА_4 - 1/6 частина домоволодіння є незначною, спільне володіння і користування спільним майном є неможливим і таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам відповідача.

Поняття і види права спільної власності визначено статтею 355 ЦК України, відповідно до частини першої якої майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Частиною першою статті 365 ЦК України визначено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду (частина друга цієї статті).

Тобто законодавцем передбачено обставини, з огляду на існування яких суд може припинити право особи на частку у спільному майні на підставі позову інших співвласників.

Аналіз цієї норми свідчить про те, що для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України, за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї.

Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім'ї, вирішується в кожному окремому випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об'єкта, який є спільним майном.

Аналогічний висновок сформульований у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2018 року у справі № 908/1754/17 (провадження № 12-180гс18).

Установлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є власниками 5/6 частин у житловому будинку АДРЕСА_2.

Іншим його співвласником є ОСОБА_4, якому належить 1/6 частина цього будинку.

Зазначений житловий будинок складається з трьох житлових кімнат та кухні, житловою площею 43,0 кв. м, загальною площею 69,3 кв. м, тобто на 1/6 частину припадає 7,2 кв. м житлової площі та 11,6 загальної площі.

Між сторонами, як співвласниками нерухомого майна, виникають суперечки з приводу користування ним і згоди щодо виділення в натурі належної їм частки між ними не досягнуто.

Відповідно до висновку судової інженерно-технічної експертизи від 31 березня 2015 року, проведеної у рамках справи за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про виділ у натурі частки із майна, що є у спільній власності, виділ в натурі 1/6 частки житлового будинку на АДРЕСА_2, технічно неможливий з огляду на те, що мінімально необхідні площі відповідно до пунктів 2.23, 2.24 ДБН В.2.2-15-2005 складають 30,0 кв. м загальної та 15 кв. м житлової площі.

Також була встановлена ринкова вартість цієї частки, що становить 99 018,00 грн.

Відповідно до квитанції від 13 липня 2016 року № 76 кошти, необхідні для виплати відповідачу вартості його частки у спірному житловому будинку (99 018,00 грн), ОСОБА_3 внесено на депозитний рахунок Яворівського районного суду Львівської області.

З урахуванням вищенаведеного, суд першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (стаття 212 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи), зробив правильний висновок про наявність підстав для задоволення позову з огляду на те, що частка відповідача є незначною і не може бути виділена в натурі, а спільне володіння і користування майном є неможливим, таке припинення не завдасть істотної шкоди його інтересам та членам його сім'ї.

Зокрема, під час розгляду справи в суді першої інстанції відповідач підтвердив, що спірний будинок перебуває в аварійному стані, він там не проживає, а проживає разом із сім'єю за іншою адресою, зокрема, на АДРЕСА_1, яка належить йому на праві власності.

Оскільки під час дослідження доказів та встановлення фактів у справі судом першої інстанції не були порушені норми процесуального права, правильно застосовані норми матеріального закону, тому рішення суду є законним і обґрунтованим.

Водночас апеляційний суд зробив помилковий висновок про те, що позивачами не надано суду доказів того, що виділ частки у житловому будинку неможливий та не доведено, що спільне володіння і користування майном неможливе, оскільки вищезгаданий висновок експерта стосується іншої справи, яка не вирішена.

Висновок судової інженерно-технічної експертизи від 31 березня 2015 року стосується саме спірного майна і відповідачем він не спростований, що є його процесуальним обов'язком (статті 10, 60 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи).

Установивши, що апеляційний суд скасував судове рішення, яке відповідає закону, суд касаційної інстанції відповідно до статті 413 ЦПК України скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції і залишає в силі рішення суду першої інстанції.

Керуючись статтями 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3, ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Львівської області від 07 червня 2017 року скасувати.

Рішення Яворівського районного суду Львівської області від 20 січня 2017 року залишити в силі.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська

СуддіН. О. Антоненко

В. І. Журавель

В. М. Коротун

В. І. Крат