КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 грудня 2019 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Гуля В.В.,

суддів Сушко Л.П., Сліпченка О.І.,

за участю секретаря Покраси В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на заочне рішення Шевченківського районного суду м. Київ від 24 квітня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про розірвання договору, стягнення коштів, -

встановив:

21 серпня 2018р. ОСОБА_2 звернувся до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що 27.11.2017 року між позивачем (замовником) та відповідачем (виконавцем) було укладено договор поставки (виконання робіт) б/н та додатковий договір б/н від 12.12.2017 року, за умовами якого відповідач мав виготовити, поставити за завдянням позивача, та виконати монтаж меблів у ванній кімнаті за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно п. 3.2 договору відповідач повинен був виготовити, поставити і виконати монтаж меблів на протязі 70 календарних днів з моменту отримання передоплати.

Відповідно до договору б/н від 27.11.2017 року аванс був отриманий відповідачем у розмірі 40000 грн.. За додатковим договором б/н від 12.12.2017 року 8000 грн.

На виконання додаткового договору відповідачем було виконано виробництво двох дзеркал, але якість цих дзеркал не відповідала умовам договору, а саме був відсутній підігрів та світильник на дзеркалі (світильник надавався позивачем).

Про вказані істотні недоліки відповідач був повідомлений, проте недоліки не усунуті.

Меблі за договором б/н від 12.12.2017 року взагалі не виготовлені.

Пунктом 8.2 Договору, договір може бути розірваний у випадку, якщо виконавцем порушені строки поставки, встановлені п. 3.2 цього договору більш ніж на 30 днів.

Пунктом 2.4 Договору за порушення строків поставки товару з вини виконавця передбачена пеня у розмірі 0,1 % від вартості товару в день.

Договори укладені на загальну суму 76250 грн. виконання робіт, послуг.

На момент складання позову виконання договору з вини відповідача прострочено на 196 днів.

Оскільки протягом встановлених п.п. 3.2, 8.2 договорів строків їх не виконано, позивач просив укладений між сторонами договір б/н від 27 листопада 2017р. та додатковий договір б/н від 12 грудня 2017р. розірвати.

Стягнути з відповідача на свою користь, сплачені за товар у якості авансу грошові кошти у розмірі 48000,0 грн.

Стягнути з відповідача на свою користь позивача згідно п. 2.4 договору пеню у розмірі 0,1 % від вартості товару в день (76,25 *196) у розмірі 14945 грн. та судові витрати у розмірі 704,80 грн.

Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Київ від 24 квітня 2019 року позов задоволено частково.

Розірвано, укладені 27 листопада 2017р., 12 грудня 2017р. договір поставки товару та додатковий договір поставки товару, укладені між ОСОБА_2 та фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1 . Стягнуто з фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 сплачену суму авансу у розмірі 48000,0 /сорок вісім тисяч/ грн.; неустойку у розмірі 14780 (чотирнадцять тисяч сімсот вісімдесят) грн.; судовий збір у розмірі 704 (сімсот чотири) грн. 80 коп. Стягнуто з фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 704 (сімсот чотири) грн. 80 коп. В решті позову відмовлено.

В апеляційній скарзі відповідач просить рішення суду скасувати як постановлене з порушенням норм матеріального та процесуального права, оскільки судом неправильно встановлені обставини, що мають значення для справи, в зв`язку з чим суд дійшов помилкового висновку про часткове задоволення позову тому в задоволенні позову слід відмовити.

Апеляційну скаргу мотивував тим, що зобов`язання за умовами договору виконані повністю, однак замовник в односторонньому порядку відмовився виконати умови договору, а саме відповідно до п. 3.5 Договору оплатити повну вартість товарів виготовлених за індивідуальними замовленнями у зв`язку з чим товар було передано до складу. Вказує на те, що будь-яких доказів на підтвердження сплати позивачем суми завдатку в розмірі 40000 грн. за договором від 27.11.2017 року та 8000 грн. завдатку за договором від 12.12.2017 року матеріали справи не містять. Вказує на те, що помилковими є висновки суду про те, що сума 48000 грн. є не завдатком, а авансом, оскільки спростовується наявними в матеріалах справи спірними договорами.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 27 листопада, 12 грудня 2017р. між сторонами були укладені договір та додатковий договір без номерів, відповідно до яких відповідач зобов`язався здійснити доставку меблів для ванної кімнаті в квартирі позивача за адресою: АДРЕСА_1 , протягом 70 календарних днів з часу отримання від позивача завдатку.

Судом встановлено, що на виконання зазначених договорів позивачем було сплачено відповідачу суму авансу у розмірі 48000 грн.: 40000 грн. за договором від 27 листопада 2017р.; 8000 грн. - за договором від 12 грудня 2017р., а не завдаток, як зазначав позивач за текстом позовної заяви.

Протягом всього часу розгляду справи в суді стороною відповідача не було надано суду належних і допустимих доказів, на підтвердження виконання договорів щодо поставки замовленого товару, при цьому з матеріалів справи вбачається, що 09 липня 2018р. позивач звертався до відповідача з письмовою претензією, яка повернулась на адресу позивача за закінченням терміну зберігання.

З моменту укладення договору не виявлено будь-яких претензій або вимог від відповідача щодо неналежного виконання позивачем своїх зобов`язань по договору, які б могли стати перешкодою для надання послуг відповідачем.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з того, що неможливість позивача як споживача отримати своєчасно оплачений товар, свідчить про порушення відповідачем вимог договору та закону.

Такий висновок суду відповідає обставинам справи та вимогам закону частково виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що що 27 листопада, 12 грудня 2017р. між сторонами були укладені договір та додатковий договір без номерів, відповідно до яких відповідач зобов`язався здійснити доставку меблів для ванної кімнаті в квартирі позивача за адресою: АДРЕСА_1 , протягом 70 календарних днів з часу отримання від позивача завдатку.

Вказані обставини визнані сторонами і не заперечуються.

Пунктом 2.2 договорів передбачено, що оплата проводиться шляхом банківського переводу платіжним дорученням на розрахунковий рахунок поставщика або в інший спосіб, за домовленістю сторін.

Встановлено, що за домовленістю сторін до даних договорів сторонами були підписані додатки до них у вигляді специфікацій (а.с. 19, 36), відповідно до яких, на виконання позивачем оплати робіт та послуг, останнім передано відповідачу 8000 грн. авансу (від загальної суми 10300 грн.) за два дзеркала і 40000 грн. авансу (від загальної суми 65950 грн.) за: тумбу під умивальник, захисний екран для ванної, комод, підвесну шафу.

В суді апеляційної інстанції в частині передачі частини коштів в сумі 8000 грн. згідно додатку до договору (специфікації а.с. 19) відповідачем визнана дана обставина.

Також сторонами визнана та обставина, що два дзеркала було виготовлено та поставлено позивачу у встановлені строки, проте з недоліками.

09.07.2017 року позивачем направлено відповідачу претензію, де вказано про недоліки поставки дзеркал, які усунуті небули та про те, що з моменту укладення договорів порушено строки поставки меблів на 154 дні, але претензія вручена не була за закінченням встановленого строку зберігання на об`єкті поштового зв`язку.

З викладеного вбачається, що у встановлені п.п. 3.2, 8.2 договорами строки, договори належним чином не виконані і ці недоліки є істотними.

Згідно ст. 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що ставляться.

Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки встановленні договором або законом, зокрема, розірвання договору.

Статтею 849 ЦК України передбачено, якщо підрядник своєчасно не розпочав роботу або виконує її настільки повільно, що закінчення її у строк стає явно неможливим, замовник має право відмовитися від договору підряду та вимагати відшкодування збитків.

Оскільки п. 8.2 договорів передбачено право замовника в односторонньому порядку розірвати договір з підстав, передбачених їх п.п. 3.2, 8.2 (за порушення строків виконання), суд обгрунтовано задовольнив позов в цій частині і визнав спірні договори розірваними.

А також суд обгрунтовано стягнув з відповідача в зв`язку з розірванням договорів на користь позивача 48000 грн. авансу, передача якого відповідачу підтверджується додатками до договорів (специфікацією а.с. 19, що визнано відповідачем у сумі 8000 грн. та специфікацією а.с.36 у сумі 40000 грн., яка укладена, підписана відповідно до п. 2.2 договорів за домовленістю сторін в такий самий спосіб за своєю змістом і формою, як і попередня спецификація) і дана обставина у встановленому законодавством порядку відповідачем не спростована.

Частиною 5 ст. 853 ЦК України передбачено, якщо замовник протягом одного місяця ухиляється від прийняття виконаної роботи, підрядник має право після дворазового попередження продати результат роботи, а суму виторгу, з вирахуванням усіх належних підрядникові платежів, внести в депозит нотаріуса, нотаріальної контори на ім`я замовника, якщо інше не встановлено договором.

На підтвердження своїх доводів відповідачем не надано доказів дворазового попередження позивача протягом одного місяця про ухилення від прийняття виконаної роботи у встановлений договорами строк поставки товару.

Посилання відповідача на те, що зобов`язання за умовами договору виконані повністю, однак замовник в односторонньому порядку відмовився виконати умови договору, а саме відповідно до п. 3.5 Договорів оплатити повну вартість товарів виготовлених за індивідуальними замовленнями у зв`язку з чим товар було передано до складу не приймається судом до уваги, оскільки цей пункт договорів передбачає перехід права власності на товар після остаточного розрахунку за поставлений товар.

Даний пункт не встановлює повної оплати позивачем вартості товару, оскільки згідно додатків до договорів (п. 1.2) остаточна оплата проводиться при отриманні товару.

При цьому пунктом 8.5 Спірних договорів встановлено, що специфікація, узгоджена сторонами, є невід`ємною частиною, укладених між сторонами договорів.

Специфікаціями підтверджується оплата позивачем саме авансу, тому і в цій частині, в частині посилання в апеляційній скарзі, що замовником на виконання договорів передано завдаток, а не аванс, є необгрунтовані.

Аванс - це визначена грошова сума (попередній платіж), яка передається покупцем продавцю, та яка включається до загальної ціни товару. Тобто, покупець сплачує ціну товару декількома частинами: перша частина (аванс) сплачується до отримання ним товару, інша частина - після.

У разі розірвання договору за домовленістю сторін або у зв`язку невиконанням однією із сторін договору своїх обов`язків, сума коштів сплачена як аванс має бути повернута покупцю.

Проте в частині стягнення з відповідача на користь позивача відповідно до п. 2.4 договорів неустойки (пені) висновки суду не грунтуються на вимогах законовства, оскільки порядок і наслідки розірвання договору про надання послуг визначаються законом, а саме наслідком розірвання договору є відшкодування збитків, та моральної шкоди.

Самими договорами, у разі їх розірвання, сторони таких правових наслідків не встановили.

Таким чином в цій частині рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового судового рішення про відмову у задоволенні вимоги про стягнення неустойки (пені).

В іншій частині рішення суду підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 задовольнити частково.

Заочне рішення Шевченківського районного суду м. Київ від 24 квітня 2019 року в частині задоволення позову про стягнення неустойки скасувати.

Ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову ОСОБА_2 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про стягнення неустойки в розмірі 14780 грн.

В іншій частині заочне рішення Шевченківського районного суду м. Київ від 24 квітня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий В.В. Гуль

Судді Л.П. Сушко

О.І. Сліпченко