Дата документу 19.02.2019 Справа № 320/2975/17
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2019 року

м. Запоріжжя

Єдиний унікальний №320/2975/17

Провадження №22-ц/807/95/19

Запорізькийапеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Кримської О.М. (суддя-доповідач),

суддів: Дашковської А.В., Бєлки В.Ю.,

за участю секретаря судового засідання Ващенко З.С.

учасники справи:

позивач- ОСОБА_1,

представник позивача -ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 на рішення Мелітопольського районного суду Запорізької області від 16 квітня 2018 року в складі судді Редько О.В. в справі за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», третя особа: приватний нотаріус Мелітопольського міського нотаріального округу Запорізької області Алейнікова Наталія Олексіївна, про визнання недійсним кредитного договору,

В С Т А Н О В И В :

У квітні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» (далі - ПАТ«Укрсоцбанк»), третя особа: приватний нотаріус Мелітопольського міського нотаріального округу Запорізької області Алейнікова Н.О., про визнання недійсним кредитного договору.

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що 07.02.2007 року між нею та акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», було укладено договір кредиту №Ж325/6-к (далі - кредитний договір) на придбання нерухомого майна, за умовами якого відповідач надав їй грошові кошти у вигляді кредиту у розмірі 40 800 доларів США, із сплатою процентної ставки в розмірі 12,7% та кінцевим терміном повернення до 05.01.2027 року.

Вважає, що кредитний договір укладено з порушенням вимог Закону України «Про захист прав споживачів» та постанови Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 «Про затвердження правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», що виразилося в ненаданні йому відповідачем у повному обсязі інформації про умови кредитування.

Крім того, вказувала, що умови договору є несправедливими, зокрема, оскільки в спірному кредитному договорі зафіксована іноземна валюта, тоді як кредитні кошти фактично надавалися та використовувалися в гривнях. а також безпідставне підвищення відповідачем процентної ставки з 12,7% до 14%.

Посилаючись на вказані обставини просила суд визнати недійсним кредитний договір №Ж325/6-к від 07 лютого 2007 року, укладений між ОСОБА_1 та акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк».

В подальшому позивачкою було уточнено позовні вимоги та зазначено, що п.п. 4.4 та 4.5 кредитного договору передбачена подвійна відповідальність за невиконання грошового зобов'язання, а отже вказані пункти суперечать положенням ст. 549 та п. 1 ч.1 ст. 611 ЦК України, тому просила визнати недійним кредитний договір №Ж325/6-к від 07.02.2007 року в частині п.п. 4.4 та п.п. 4.5 договору.

Рішенням Мелітопольського районного суду Запорізької області від 16 квітня 2018 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального права, просить рішення суду скасуватив частині відмови в задоволенні позовних вимог щодо визнання п.п.4.4, 4.5 кредитного договору недійсними, в цій частині ухвалити нове рішення, яким визнати недійсним кредитний договір №Ж325/6-к від 07.02.2007 року в частині п.п. 4.4 та п.п. 4.5 договору.

Апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що суд першої інстанції не мотивував відмову у задоволенні позовних вимог в оскаржуваній частині щодо невідповідності п.п. 4.4 та 4.5 кредитного договору ст. 61 Конституції України та ст. 611 ЦК України.

Від ПАТ«Укрсоцбанк» надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено, що позивачкою пропущено строк позовної давності для звернення до суду, про що відповідачем заявлялося в суді першої інстанції, а також зауважено, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції, а зводяться до переоцінки доказів ( а.с.180-185).

Згідно із протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Апеляційного суду Запорізької області від 18.06.2018 року справу передано у провадження судді Полякова О.З..

Ухвалами Апеляційного суду Запорізької області від 13 липня 2018 року та від 05 вересня 2018 року відкрито апеляційне провадження та справу призначено до розгляду з урахуванням вимог абз. 3 п. 3 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів», де передбачено, що апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах; відповідно до положення п. 8 ч. 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, в редакції, що діє з 15.12.2017 року, згідно якого до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Указом Президента України № 452/2017 від 29.12.2017 «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» ліквідовано Апеляційний суд Запорізької області та утворено Запорізький апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Запорізьку область, з місцезнаходженням у місті Запоріжжя.

Указом Президента України № 297/2018 від 28.09.2018 «Про переведення суддів» судді Апеляційного суду Запорізької області переведені до Запорізького апеляційного суду.

Відповідно до ч. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» зазначену цивільну справу було передано до Запорізького апеляційного суду, який почав роботу з 05 жовтня 2018 року.

Згідно із протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Запорізького апеляційного суду від 16.10.2018 року справу передано у провадження судді-доповідача Кримської О.М. та визначено склад колегії: головуючий суддя - Кримська О.М., судді: Бєлка В.Ю., Дашковська А.В.

ОСОБА_1, ПАТ «Укрсоцбанк», приватний нотаріус Мелітопольського міського нотаріального округу Запорізької області Алейнікова Н.О. подали заяви про розгляд справи за їх відсутності ( а.с. 247-251).

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, пояснення представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

За приписами ст. 367 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Оскільки ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 оскаржує рішення Мелітопольського районного суду Запорізької області від 16 квітня 2018 рокутільки в частині відмови в задоволені позовних вимог про визнання п. п. 4.4, 4.5 кредитного договору недійсними, то апеляційним судом, на підставі ч.1 ст.367 ЦПК України, переглядається оскаржуване рішення лише в цій частині.

Згідно із ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог щодо визнання п.п. 4.4, 4.5 кредитного договору недійсними, суд першої інстанції виходив із того, що зі змісту вказаних підпунктів вбачається, відповідальність позичальника за порушення різних умов договору, а тому твердження відповідача щодо подвійного застосування відповідальності не відповідають дійсності .

Колегія суддів погоджується із такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Встановлено судом, що 07.02.2007 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», та ОСОБА_1 укладено договір кредиту №Ж325/6-к, за умовами якого кредитор надав позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 40 800 доларів США, зі сплатою 12,7 процентів річних, з кінцевим терміном погашення заборгованості по кредиту до 05.02.2027 року (а.с.5-8).

Згідно із п.1.2 кредитного договору кредит надано позичальнику на придбання нерухомого майна - квартири, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1.

20 жовтня 2008 року між акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», та ОСОБА_1 було укладено додаткову угоду №1 про внесення змін до договору кредиту № Ж325/6-к від 07.02.2007 року, яким сторони погодили збільшення процентної ставки до 14,0% річних з 20.10.2008 року (а.с.9).

Згідно зі статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно із ст. 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

За приписами частин 1 і 2 ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

За змістом ст.611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов'язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди.

У відповідності до п.п. 4.2. оскаржуваного кредитного договору у разі прострочення позичальником терміну сплати комісії за оформлення кредитної справи та відкриття позичкового рахунку, визначеного в п. 3.3.14 цього договору, терміну сплати комісії за дострокове погашення кредиту (частини кредиту), визначеного п. 3.3.15 цього договору, строків сплати процентів, визначених п. 2.4 цього договору, а також прострочення строків повернення кредиту, визначених п. п. 1.1., 2.6.3., 3.2.3., 4.4., 5.4. цього договору позичальник сплачує кредиторові пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від несвоєчасної сплаченої суми за кожний день прострочки, що діє у цей період.

Пунктом 4.3. вказаного договору передбачено, що у разі порушення позичальником вимог п. п. 3.3.2.-3.3.17. цього договору позичальник зобов'язаний сплатити кредитору штраф у розмірі 3 процента від суми кредиту, визначеного п. 1.1 цього договору за кожний випадок.

Згідно із п.п. 4.4 кредитного договору у разі невиконання (неналежного виконання) позичальником обов'язків визначених п. п. 3.3.2.-3.3.5., 3.3.10.-3.3.12., 3.3.15. цього договору, порушення позичальника умов договорів визначених, визначеного п. 1.3. цього договору, протягом більше, ніж десяти робочих днів, строк користування кредитом вважається таким, що сплив, та відповідно, позичальник зобов'язаний протягом одного робочого дня погасити Кредит в повному обсязі та сплатити проценти за фактичний час використання кредиту, а також нараховані штрафні санкції (штраф, пеню).

Згідно із п.п. 4.5 кредитного договору у разі невиконання (неналежного виконання) позичальником обов'язків, визначених п.п. 3.3.7., 3.3.8. цього договору, протягом більше ніж 60 календарних днів, строк користування кредитом вважається таким, що сплив, та, відповідно позичальник зобов'язаний протягом одного робочого дня погасити кредит в повному обсязі, сплатити проценти за фактичний час використання кредиту та нараховані штрафні санкції (штраф, пеню).

Аналізуючи зміст вказаних пунктів кредитного договору вбачається, що пунктами 4.2 та 4.3 визначено розміри та види неустойки, яка застосовується до позичальника у разі порушення останнім різних умов договору в залежності від строку, на який позичальником прострочено виконання зобов'язання, відповідно більше ніж десять робочих днів та більше ніж 60 календарних днів, а тому твердження позивача про подвійну відповідальність за одне й теж правопорушення є помилковими.

За змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.Оскільки у цій справі порушення прав позивачки не доведено, суд першої інстанції вірно відмовив у задоволенні позову з мотивів його безпідставності.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального права та невідповідність висновків суду обставинам справи безпідставні, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні.

Твердження представника позивача про те, що зазначення у спірних пунктах договору такого правового наслідку як «строк користування кредитом вважається таким, що сплив у разі невиконання (неналежного виконання) позичальником обов'язків», суперечить положенням ст.. 611 ЦК України, який містить вичерпний перелік правових наслідків невиконання ( порушення) зобов'язань, є неприйнятним.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Для належного виконання зобов'язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов'язання є його порушенням.

З огляду на вищеназване, колегія суддів , проаналізувавши спірні пункти договору та положення цивільного законодавства, приходить до висновку, що зміст положень п.4.4 та п.4.5.Договору кореспондується із положеннями ст.. 1052 ЦК України ( право позикодавця вимагати від позичальника дострокового повернення позики та сплати процентів, у разі невиконання позичальником обов'язків, встановлених договором позики) та ст.. 1049 ЦК України ( Обов'язок позичальника повернути позику)

Інші доводи апеляційної скарги є аналогічними за змістом доводам позовної заяви, які були предметом дослідження й оцінки суду першої інстанції, який їх обґрунтовано спростував, тому не потребують додаткового правового аналізу.

Отже, доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції чи доводили б порушення ним норм цивільного або цивільно-процесуального законодавства, апеляційна скарга не містить.

Обґрунтовуючи судове рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі"Проніна проти України" (№ 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року), згідно з якимпункт перший статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів приходить до висновку, що рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Мелітопольського районного суду Запорізької області від 16 квітня 2018 рокуу цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено- 21 лютого 2019 року.

Головуючий О.М. Кримська

Судді: А.В. Дашковська

В.Ю. Бєлка