Справа № 626/181/18
Провадження № 2/626/25/2019
РІШЕННЯ

Іменем України

01.02.2019 року м. Красноград

Красноградський районний суд Харківської області

в складі: головуючого судді Рибальченко І.Г.

за участі секретаря Скачко Т.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення понесених витрат по оплаті комунальних послуг та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення витрат по оплаті комунальних послуг,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Красноградського районного суду Харківської області з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування витрат по оплаті комунальних послуг в сумі 7717грн. 23 коп. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що на підставі договору купівлі-продажу квартири від 02.03.2006 року йому на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_1.

В даній квартирі крім позивача зареєстровані: відповідач ОСОБА_2, неповнолітній син сторін ОСОБА_3, та проживає без реєстрації донька відповідачки ОСОБА_4 На підставі договору надання послуг з вивезення побутових відходів та договору з КП "Водоканал" про надання населенню послуг з водопостачання укладеного позивачем надаються послуги з водопостачання. Згідно договору № 79604 від 27.11.2012 року про надання послуг з газопостачання укладеного між ОСОБА_1 та ПАТ "Харківгаз" надаються послуги з газопостачання. На підставі договору про користування електричною енергією укладеного укладеного позивачем з АК "Харківобленерго" їм надаються послуги з постачання електричної енергії.

З січня 2015 року ОСОБА_2 припинила брати участь в оплаті житлово-комунальних послуг. З цього часу комунальні послуги оплачуються позивачем, що підтверджується довідками комунальних підприємств. Відповідач відмовляється вносити плату за комунальні послуги та відшкодовувати позивачу свою частку витрат. В звязку з відсутністю роботи, і відповідно заробітної плати, ОСОБА_1 не міг сплачувати комунальні послуги і тому був змушений припинити постачання газу та світла шляхом написання відповідних заяв до постачальників. За рішенням Красноградського районного суду від 06.11.2017 року його зобовязано підключити газ та світло до житлової квартири, у звязку з чим позивач несе витрати на комунальні послуги , хоча в квартирі і не проживає.

За період з січня 2015 року ОСОБА_1 сплачено 15434,47 грн. , в рахунок оплати житлово-комунальних послуг, у звязку з чим він просить стягнути з ОСОБА_2 половину вказаних витрат, що становить 7717,23 грн. та судові витрати по справі.

З вказаним позовом ОСОБА_2 не погодилась і звернулася до суду з зустрічним позовом, в якому просила стягнути з ОСОБА_1 витрати по сплаті комунальних послуг в розмірі 8597,31 грн.

В обґрунтування позову вона вказала, що вимоги ОСОБА_1 не відповідають дійсності , оскільки склата комунальних послуг здійснювалась нею особисто. ОСОБА_2 зазначає, що дійсно мешкає в одному житлі із ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2. З 2014 року вона самостйно та в повному обсязі змушена сплачувати всі рахунки за комунальні послуги, за вийнятком рахунків на теплопостачання, що пов'язано із фінансовою спроможністю.

З жовтня 2007 року по жовтень 2017 року оплата комунальних послуг здійснювалась сторонами порівну, але з жовтня 2014 року ОСОБА_1 відмовився оплачувати рахунки не пояснюючи мотивів своєї поведінки. У зв'язку з тим, що в одному житловому приміщенні з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 мешкають неповнолітні діти , з метою захисту інтересів дітей, для створення нормальних умов для їх розвитку та навчання, ОСОБА_2 змушена була сплачувати всі вказані комунальні послуги в повному обсязі.

Представник ОСОБА_1 підтримала позовні вимоги та надала в судовому засіданні пояснення, аналогічні викладеним у позові. В задоволенні зустрічного позову просила відмовити.

Відповідач за первісним позовом ОСОБА_2 та її представник позов про стягнення 7717,23 грн. не визнали, наполягали на задоволенні зустрічного позову про стягнення витрат по оплаті комунальних послуг.

Відповідно до положень ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 1 ст. 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Суд, перевіривши матеріали справи, вислухавши сторони вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Суд встановив такі факти та відповідні їм правовідносини:

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що квартира розташована АДРЕСА_3 на підставі договору купівлі -продажу квартири від 02 березня 2006 року належить ОСОБА_1

Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

Речовими правами на чуже майно зокрема є і право користування (сервітут) (п. 2 ч. 1 ст. 395 ЦК України).

Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у своїй Постанові № 5 від 07.02.2014 року "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" роз'яснив, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК. З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім'ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК (п. 39).

Згідно із ч. 1 ст. 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Установлено, що ОСОБА_1 є власником квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_4. Згідно із довідкою № 2102, виданою 27.11.2017 виконкомом Наталинської сільської ради, у квартирі ОСОБА_1, розташованій АДРЕСА_5 зареєстровані та проживають: ОСОБА_2, син позивача ОСОБА_3, не зареєстрована, але фактично проживає ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

ОСОБА_2 є колишньою дружиною позивача, а ОСОБА_3 є їх спільним сином. Тобто, ОСОБА_2 є колишнім членом сім'ї ОСОБА_1 та матір'ю неповнолітніх ОСОБА_3 та ОСОБА_5

Частиною 1 ст. 401 ЦК України визначено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду ( ч. 1 ст. 402 ЦК України).

Право користування житловим приміщенням в силу ст. 405 ЦК України, зберігається і за колишніми членами сім'ї власника жилого приміщення.

Системний та логічний аналіз указаних норм закону свідчить про те, що вибуття певної особи зі складу сім'ї власника житла із збереженням за нею права на користування житлом не перетворює її на наймача житла, адже відносини найму ґрунтуються на договорі, а права колишніх членів сім'ї - на законі. Зміст ч. 1 ст. 402 ЦК дає підстави стверджувати, що в даному випадку має місце сервітут, встановлений в силу закону.

Відповідно до статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Отже, ОСОБА_2 має право на користування житлом, яке належить ОСОБА_1 як його колишній член сім'ї, який був вселений у житло за згодою власника, а також має право на користування спірним житлом як мати сина позивача.

Згідно ч. 3 ст. 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" споживач зобов'язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Статтею 322 ЦК України встановлено, що власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Таким чином зазначені норми закону покладають на споживачів зобов'язання оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними.

На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Члени сім'ї власника будинку (квартири) зобов'язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім'ї власника зобов'язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім'ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 ЖК України.

За статтею 162 ЖК України плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Відсутність самого договору між сторонами не звільняють мешканців квартири від обов'язку оплати комунальних послуг, оскільки, в силу вимог ст. 162 ЖК України, наймач (власник) зобов'язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги.

Також, Правила користування приміщеннями житлових будинків, затверджені Постановою КМУ України від 08 жовтня 1992 року № 572, п. 18 зобов'язують наймача, власника й орендаря житлового приміщення оплачувати житлово-комунальні послуги.

Враховуючи наведені норми житлового та цивільного законодавства, якими регулюються спірні правовідносини, є необґрунтованими вимоги позивача про стягнення коштів, так як така плата не встановлена у визначеному законом порядку, ні письмовою угодою, ні рішенням суду. Тобто позивачем обрано спосіб захисту, який не відповідає порушеному праву та він не позбавлений можливості захистити його в інший спосіб, передбачений чинним законодавством.

Відповідно до наданої представником позивача ОСОБА_1 інформації, за період з січня 2015 року за спожитий газ, послуги водопостачання , електроенергію, вивіз сміття і опалення ним було сплачено 15434,47 грн. На його думку, ОСОБА_2 повинна відшкодувати йому свою частку в сумі 7717,23 грн. При цьому квитанцій, що підтверджують здійснення ОСОБА_1 оплату наданих послуг не було надано.

Крім того, ОСОБА_2 в своїх поясненнях наполягала на тому, що оплату комунальних послуг проводила вона особисто в повному обсязі, про що надала квитанції та наполягала на стягненні з власника квартири ОСОБА_1 коштів в сумі 8597,31 грн. за сплачені комунальні послуги.

До суду ОСОБА_2 надані документи про оплату комунальних послуг, але вони не завірені належним чином і внаслідок своєї якості не дозволяють достовірно встановити їх зміст. Разом з цим, у розрахунку, наданому ОСОБА_1 зазначені інші суми , які не співпадають із сумами, зазначеними у квитанціях, наданих ОСОБА_2

Для з'ясування вказаних обставин, суд неодноразово викликав ОСОБА_1 та його представника у судове засідання однак позивач вказану вимогу суду проігнорував, тому суд вважає, що позивач ОСОБА_1 не надав належних та достатніх доказів для стягнення з ОСОБА_2 коштів у сумі 7717,23 грн. При цьому, суд вважає за необхідне зазначити, що на суд не покладено обов'язку здійснювати розрахунок заборгованості.

Зустрічний позов ОСОБА_2 про стягнення з власника квартири ОСОБА_1 витрат по оплаті комунальних послуг в сумі 8597,31 грн. не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Частиною 4 статті 319 Цивільного кодексу України визначено, що власність зобов'язує. Власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 322 ЦК України).

Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ст. 19 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" у разі, коли жиле приміщення належить особі на праві приватної власності, то учасником правовідносин з приводу надання житлово-комунальних послуг щодо такого приміщення є саме ця особа.

Участь інших осіб, які проживають у жилому приміщенні, у таких випадках визначається його власником і обов'язки по оплаті вказаних послуг виникають у них лише перед останнім (ст. 156 ЖК Української РСР).

Згідно ч.1 ст. 1158 ЦК України, якщо майновим інтересам іншої особи загрожує небезпека настання невигідних для неї майнових наслідків, особа має право без доручення вчинити дії, спрямовані на їх попередження, усунення або зменшення.

Як зазначено у ч.2 цієї статті, особа, яка вчинила дії в майнових інтересах іншої особи без її доручення, зобов'язана при першій нагоді повідомити її про свої дії.

За правилами ч.1 ст. 1160 ЦК України особа, яка вчинила дії в майнових інтересах іншої особи без її доручення, має право вимагати від цієї особи відшкодування фактично зроблених витрат, якщо вони були виправдані обставинами, за яких були вчинені дії.

Відповідно до ч.2 цієї статті якщо особа, яка вчинила дії в майнових інтересах іншої особи без її доручення, при першій нагоді не повідомила цю особу про свої дії, вона не має права вимагати відшкодування зроблених витрат.

Враховуючи, що достовірних відомостей про відсутність ОСОБА_1 за своїм місцем проживання суду не надано, суд приходить до висновку, що дії ОСОБА_2 пов'язані з оплатою нарахованих ОСОБА_1 житлово - комунальних послуг, не були виправдані обставинами, за яких були вчинені.

Зважаючи на те, що об'єктивно позивач за зустрічним позовом могла повідомити відповідача про свої дії, оскільки не встановлено його постійна та тривала відсутність за місцем реєстрації, і вона сплачувала за відповідача з 2014 року нараховані житлово-комунальні послуги, то виходячи із засад розумності та справедливості, суд дійшов до висновку, що позивач не має право на відшкодування зроблених нею витрат відповідачем ОСОБА_1

Отже, позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування витрат по оплаті комунальних послуг в сумі 7717грн. 23 коп. задоволенню не підлягають. За зустрічним позовом, в якому ОСОБА_2 просила стягнути з ОСОБА_1 витрати по сплаті комунальних послуг в розмірі 8597,31 грн., також слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 4-5, 12, 76-83 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення понесених витрат по оплаті комунальних послуг - відмовити.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення витрат по оплаті комунальних послуг- відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя І.Г. Рибальченко