КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 лютого 2019 року

справа 755/8738/18

провадження № 22-ц/824/1401/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача: Музичко С.Г.,

суддів: Болотова Є.В., Лапчевської О.Ф.,

при секретарі: Юрчуку С.В.,

учасники справи:

позивач - Приватне акціонерне товариство Страхова компанія «ПЗУ Україна»

відповідач - ОСОБА_2

третя особа - Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Нова»

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 10 вересня 2018 року у складі судді Галагана В.І. в справі за позовом Приватного акціонерного товариства Страхова компанія «ПЗУ Україна» до ОСОБА_2, третя особа: Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Нова», про відшкодування матеріальних збитків, завданих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,

В С Т А Н О В И В :

У червні 2018 року Приватне акціонерне товариство Страхова компанія «ПЗУ Україна» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2, третя особа: Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Нова», про відшкодування матеріальних збитків, завданих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, у якому просило стягнути із відповідача на користь позивача суму страхового відшкодування у розмірі 7328,94 грн. та судові витрати.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 10 вересня 2018 року позов Приватного акціонерного товариства Страхова компанія «ПЗУ Україна» до ОСОБА_2, третя особа: Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Нова», про відшкодування матеріальних збитків, завданих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Приватного акціонерного товариства Страхова компанія «ПЗУ Україна» кошти в сумі 7 328,94 грн. та судові витрати в сумі 1 762,00 грн., а всього 9 090,94 грн.

В поданій апеляційній скарзі відповідач просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.

В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що цивільно-правова відповідальність відповідача застрахована у Приватному акціонерному товаристві «Страхова компанія «Нова». Позивач сплативши страхове відшкодування реалізує право вимоги, передбачене ст. 993 ЦК України та ст.27 Закону України «Про страхування» шляхом звернення з позовом до страховика, в якого завдавач шкоди застрахував свою цивільно-правову відповідальність. Тому на третю особу як страховика відповідача покладений відповідний обов'язок у межах суми страхового відшкодування. Позивачем не надано доказів на підтвердження всіх можливих варіантів пред'явлення вимог до третьої особи, та того, що третьою особою відмовлено позивачу у виплаті страхового відшкодування.

Також посилається на те, що судом помилково застосовано правову позицію Верховного Суду України, у справі №6-1цс14, оскільки дана позиція не стосується спірних правовідносин, так як позов подано не до страхової компанії.

В судовому засіданні відповідач апеляційну скаргу підтримала, просила її задовольнити.

В судовому засіданні представник позивача проти задоволення апеляційної скарги заперечувала, просила рішення суду першої інстанції залишити без змін.

В судове засідання представник третьої особи не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся судом належним чином.

Перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем правомірно заявлено вимоги до відповідача щодо відшкодування матеріальної шкоди, що є сумою страхового відшкодування, сплаченою позивачем за наслідками дорожньо-транспортної пригоди, та яка підлягає стягненню в порядку регресу з відповідача, як особи винної у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди.

Колегія суддів погоджується з даним висновком суду, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що 03.08.2015 року о 18 год. 40 хв. ОСОБА_2 на вул. Будівельників, 35, в м. Києві, керуючи транспортним засобом «Хюндай», д/н НОМЕР_1, при зміні напрямку руху не надала перевагу у русі іншому автомобілю, в результат чого відбулось зіткнення з транспортним засобом «ВАЗ 211440» д/н НОМЕР_2, в наслідок чого ОСОБА_2 пошкодила автомобілі та завдала матеріальних збитків (а.с.50).

Відповідно до довідки про пошкодження транспортних засобів, за наслідками дорожньо-транспортної пригоди транспортний засіб «ВАЗ 211440» державний номерний знак НОМЕР_2, отримав механічні пошкодження (а.с. 30).

Постановою Дніпровського районного суду міста Києва від 25.09.2015 року, ОСОБА_2 визнано винною у вчиненні зазначеної дорожньо-транспортної пригоди.

За даними свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу автомобіль НОМЕР_3, належить на праві власності ОСОБА_3 (а.с. 49).

Автомобіль «ВАЗ 211440» державний номерний знак НОМЕР_2, застраховано ПрАТ СК «ПЗУ Україна» згідно Договору добровільного страхування наземних транспортних засобів № АМ.098123 строком дії з 29.05.2015 року до 28.05.2016 року (а.с. 24, 25-29)

05.08.2015 року ОСОБА_3 звернувся до ПрАТ СК «ПЗУ Україна» із заявою про настання страхового випадку по договору страхування Авто КАСКО, відповідно до якої страхувальник повідомляє страховика про настання страхового випадку від 03.08.2015 року (а.с. 32-35).

Відповідно до звіту про визначення вартості матеріального збитку № 1491/15 від 07.08.2015 року, вартість відновлювального ремонту автомобіля НОМЕР_3, становить 10 178,91 грн. (а.с. 36-46).

Згідно зі ст. ст. 512, 514 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою у випадках, встановлених законом.

Відповідно до норм ст. 993 ЦК України та ст. 27 Закону України «Про страхування», відповідно до яких до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Тобто, у таких правовідносинах відбувається передача (перехід) права вимоги від страхувальника (вигодонабувача) до страховика. Нового зобов'язання з відшкодування збитків при цьому не виникає, оскільки відбувається заміна кредитора: потерпілий (страхувальник) передає страховику своє право вимоги до особи, відповідальної за спричинення шкоди. Отже, страховик виступає замість потерпілого у деліктному зобов'язанні.

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Новий кредитор набуває прав та обов'язків свого попередника.

Відповідно, заміною кредитора деліктне зобов'язання не припиняється, оскільки відповідальна за спричинену шкоду особа свій обов'язок із відшкодування шкоди не виконала.

Перехід права вимоги за наведеними нормами права (ст. 993 ЦК України та ст. 27 Закону України «Про страхування») слід відрізняти від зворотної вимоги (регресу), яка регулюється положеннями ст. 1191 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Системний аналіз цієї норми дає підстави для висновку, що для її застосування необхідні дві умови: право регресної вимоги до винної особи має третя особа після виконання зобов'язання перед потерпілим; регрес має місце після припинення зобов'язання з відшкодування шкоди.

Відповідно до частин першої та другої статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

З огляду на зазначені положення статті 509 та з урахуванням приписів статей 11, 22, 23, 599, 1166-1168 ЦК України факт завдання фізичній особі шкоди, якщо ця особа (потерпілий) не перебуває в договірних правовідносинах із особою, яка завдала шкоди, та/або якщо завдання такого роду шкоди не пов'язане з виконанням цими особами обов'язків за договором, породжує виникнення позадоговірного, деліктного зобов'язання. Воно виникає з факту завдання шкоди й припиняється належним виконанням у момент відшкодування потерпілому шкоди в повному обсязі особою, яка завдала шкоду. Сторонами деліктного зобов'язання класично виступають потерпілий (кредитор) і особа, яка завдала шкоди (боржник).

За загальним правилом відповідальність за шкоду несе боржник - особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки - особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (частина друга статті 1187 ЦК України).

Разом із тим правила регулювання деліктних зобов'язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, - якщо законом передбачено такий обов'язок.

Так, відповідно до статті 999 ЦК України законом може бути встановлений обов'язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров'я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов'язкове страхування). До відносин, що випливають із обов'язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

До сфери обов'язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України від 1 липня 2004 року № 1961-IV«Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» .

Метою здійснення обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності Закон «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (стаття 3) визначає забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а також захист майнових інтересів страхувальників. Об'єктом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов'язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров'ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 Закону).

Згідно зі статтею 6 Закону «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров'ю та/або майну потерпілого.

За змістом статей 9, 22-31, 35, 36 цього Закону, настання страхового випадку (скоєння дорожньо-транспортної пригоди) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи, в тому числі й шкода, пов'язана зі смертю потерпілого. Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, подає страховику заяву про страхове відшкодування. Таке відшкодування повинно відповідати розміру оціненої шкоди, але якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.

Як передбачено статтею 1194 ЦК України, в разі, якщо страхової виплати (страхового відшкодування) недостатньо для повного відшкодування шкоди, завданої особою, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, ця особа зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

З огляду на вищенаведене, сторонами договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є страхувальник та страховик. При цьому, договір укладається з метою забезпечення прав третіх осіб (потерпілих) на відшкодування шкоди, завданої цим третім особам унаслідок скоєння дорожньо-транспортної пригоди за участю забезпеченого транспортного засобу.

Завдання потерпілому шкоди особою, цивільна відповідальність якої застрахована, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди породжує деліктне зобов'язання, в якому праву потерпілого (кредитора) вимагати відшкодування завданої шкоди в повному обсязі кореспондується відповідний обов'язок боржника (особи, яка завдала шкоди). Водночас така дорожньо-транспортна пригода слугує підставою для виникнення договірного зобов'язання згідно з договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, в якому потерпілий так само має право вимоги до боржника - в договірному зобов'язанні ним є страховик.

Разом із тим, зазначені зобов'язання не виключають одне одного. Деліктне зобов'язання - первісне, основне зобов'язання, в якому діє загальний принцип відшкодування шкоди в повному обсязі, підставою його виникнення є завдання шкоди. Натомість страхове відшкодування - виплата, яка здійснюється страховиком відповідно до умов договору, виключно в межах страхової суми та в разі, якщо подія, в результаті якої завдана шкода, буде кваліфікована як страховий випадок. Одержання потерпілим страхового відшкодування за договором не обов'язково припиняє деліктне зобов'язання, оскільки страхового відшкодування може бути недостатньо для повного покриття шкоди, й особа, яка завдала шкоди, залишається зобов'язаною. При цьому, потерпілий стороною договору страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів не є, але наділяється правами за договором: на його, третьої особи, користь страховик зобов'язаний виконати обов'язок зі здійснення страхового відшкодування.

Особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд (частина перша статті 12 ЦК України). Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї (частина друга статті 14 ЦК України).

Відповідно до статті 511 ЦК України зобов'язання не створює обов'язку для третьої особи. У випадках, встановлених договором, зобов'язання може породжувати для третьої особи права щодо боржника та (або) кредитора.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що відповідно до норм ст. 993 ЦК України та ст. 27 Закону України «Про страхування», ст. 1191 ЦК України, до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування - ПрАТ Страхова компанія «ПЗУ Україна» перейшло право вимоги у межах фактичних витрат і оціненої прямої дійсної шкоди від вищевказаної дорожньо-транспортної пригоди, яке страхувальник ОСОБА_3 має до особи, відповідальної за завдані збитки ОСОБА_2, тобто, новий кредитор набув прав та обов'язків свого попередника.

Відповідно до платіжного доручення від 03.09.2015 року №35342 ПрАТ СК «ПЗУ Україна» виплатив страхувальнику ОСОБА_3 страхове відшкодування у розмірі 7328,94 грн. (а.с.56).

15.08.2016 року ПрАТ СК «ПЗУ Україна» направило до ПрАТ СК «Нова», яким на момент вчинення дорожньо-транспортної пригоди було забезпечено транспортний засіб HYUNDAI 130, державний номер НОМЕР_1, належний відповідачу, письмову регресну вимогу про відшкодування шкоди в порядку регресу в розмірі 7328,94 грн. (а.с. 51).

Регресна вимога, направлена на адресу ПрАТ СК «Нова» повернулася на адресу позивача із відміткою «за закінченням встановленого терміну зберігання» (а.с.52). Матеріали справи не містять відомостей щодо виплати страхового відшкодування позивачу ПрАТ «СК «Нова».

16.03.2017 року представник ПрАТ СК «ПЗУ Україна» звернувся до ОСОБА_2 із письмовою регресною вимогою про відшкодування шкоди в порядку регресу в розмірі 7328,94 грн. (а.с. 53).

А тому, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про стягнення з відповідача на користь позивача страхового відшкодування.

Враховуючи, що позивачем 02.09.2015 року здійснено виплату страхового відшкодування страхувальнику ОСОБА_3 у розмірі 7 328,94 грн., тому ця сума підлягає стягненню з винної особи.

Посилання в апеляційній скарзі на висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 04.07.2018 року по справі №755/18006/15-ц не є підставою для скасування рішення суду, оскільки у постанові не встановлені обставини справи, які повністю відповідають обставинам цієї справи.

Тому, колегія суддів не погоджується з доводами відповідача, який заперечував проти відшкодування вже виплаченого позивачем потерпілій страхового відшкодування, оскільки вважав, що саме на третю особу як страховика відповідача покладений відповідний обов'язок у межах суми страхового відшкодування.

Також колегія суддів відхиляє твердження апеляційної скарги, що судом помилково застосовано правову позицію Верховного Суду України, у справі №6-1цс14, оскільки цією постановою надано висновок щодо повідомлення страховика про дорожньо-транспортну пригоду.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду та не впливають на їх правильність, а тому не можуть бути прийняті до уваги.

Положеннями ч.1 ст.375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів дійшла до висновку, що судом першої інстанції повно з'ясовані обставини справи, оцінені надані сторонами докази, правильно застосовані норми матеріального права та не допущено порушень норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення спору по суті, тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду першої інстанції та задоволення апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 10 вересня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає

Повний текст постанови складено 11 лютого 2019 року.

Суддя-доповідач

Судді