КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2019 року м. Київ

Справа № 22-ц/824/672/2019 Головуючий у судді 1-ї інстанції - Тітов М.Ю.

Унікальний №756/420/17 Доповідач - Гаращенко Д.Р.

Київський апеляційний суд. Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ у складі:

головуючого Гаращенка Д.Р.

суддів Невідомої Т.О., Пікуль А.А.

при секретарі Гавриленко М.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 04 жовтня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» про стягнення грошових коштів,

ВСТАНОВИЛА:

У січні 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» (далі - АТ КБ «Приватбанк») про стягнення грошових коштів, в якому з урахуванням уточнень, просила стягнути з відповідача на її користь грошові кошти за договором № SAMDN0956 від 21.08.2007 року у розмірі 58 528, 23 доларів США, з яких 41 659, 51 доларів США - сума коштів, що знаходяться на депозитному рахунку, 16 868,72 доларів США - сума процентів за депозитним вкладом, та за договором № SAMDN0395 від 23.06.2009 року у сумі 52 394,20 доларів США, з яких 35 629,03 доларів США - сума коштів, що знаходяться на депозитному рахунку, 16 765,17 доларів США - сума процентів за депозитним вкладом, за курсом Національного банку України на день ухвалення рішення.

В обґрунтування позову посилалась на те, що 21.08.2007 року між сторонами було укладено договір банківського вкладу № SAMDN0956, за умовами якого позивач передала відповідачу депозитний вклад в розмірі 2 373,00 доларів США під 9% річних на строк 12 місяців, який в подальшому був пролонгований, а сума вкладу за договором збільшена станом на 25 травня 2014 року до 41 742,51 доларів США.

Для внесення суми вкладу банком було відкрито особовий рахунок НОМЕР_1.

23.06.2009 року між сторонами було укладено договір банківського вкладу № SAMDN0395, згідно з яким позивач передала відповідачу депозитний вклад у сумі 8 231,00 доларів США під 12,5% річних строком на 12 місяців, який був пролонгований, а сума вкладу за договором збільшена станом на 25 травня 2014 року до 35 629,03 доларів США.

Для внесення суми вкладу банком було відкрито особовий рахунок НОМЕР_2.

З травня 2014 року відповідач припинив нарахування відсотків та заблокував рахунки позивача.

Позивач неодноразово зверталась до банку з проханням розблокувати рахунки, розірвати договори та повернути суму банківських вкладів з нарахованими процентами, проте у вчиненні таких дій їй було відмовлено.

Свою відмову банк обґрунтовував припиненням діяльності на території тимчасово окупованої території АР Крим та міста Севастополя та неможливістю здійснення банківського регулювання та нагляду на зазначених територіях, посилаючись на ч.6 ст.5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» щодо відповідальності Російської Федерації за матеріальну та моральну шкоду, заподіяну внаслідок окупації АР Крим та міста Севастополя.

Наголошуючи на неправомірності дій банку по уникненню юридичної відповідальності за порушення умов укладених договорів та законних прав та вимог вкладника, просила позов задовольнити.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 04 жовтня 2018 року позов було задоволено частково, стягнуто з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 2 910 546,94 грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції в частині задоволених вимог, АТ КБ «Приватбанк», 09 листопада 2018 року, подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, неповне встановлення обставин справи, порушення норм процесуального та матеріального права, просило рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити.

В обґрунтування апеляційних вимог, посилалось на те, що задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з доведеності позивачем факту укладання з АТ КБ «Приватбанк» договорів банківських вкладів №SAMDN0956 від 21.08.2007 року та №SAMDN0395 від 23.06.2009 року, та внесення грошових коштів на банківські рахунки у розмірі вказаному у виписках від 25 травня 2014 року.

Оскільки договір банківського вкладу носить реальний, оплатний та односторонній характер та вважається укладеним з моменту прийняття банком від вкладника або третьої особи на користь вкладу грошових коштів, належним підтвердженням внесення готівки у відповідній платіжній системі є квитанція або інший платіжний документ, який повинен відповідати певним вимогам.

Жодного документа встановленого зразка, на підтвердження факту внесення позивачем коштів в розмірі 2 373,00 доларів США та 8 231,00 доларів США на визначені в договорах банківські рахунки позивачем суду не надано.

Надані позивачем довідки на підтвердження факту перебування грошових коштів станом на 25 травня 2014 року на банківських рахунках, не могли бути прийняті судом як належні та допустимі доказами, оскільки є лише копіями, оригінал яких для огляду не надавався, мають однаковий номер документу, що є неможливим, оскільки стосуються різних рахунків, та не містять повних номерів рахунків, що виключає можливість їх ототожнення з банківськими рахунками, які були відкриті на підставі укладених договорів.

Окрім того довідки датовані 25 травня 2014 року, однак у цей період Кримська філія банку жодних банківських операцій не здійснювала та клієнтів на території АР Крим не обслуговувала.

Роздруківка електронної виписки за період з 10 липня 2014 року по 25 травня 2016 року є електронним доказом, яка повинна подаватися або в оригіналі або в електронній копії засвідченій електронним цифровим підписом.

Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом та ставиться апелянтом під сумнів, а тому суд першої інстанції відповідно до положень п.5 ст.100 ЦПК України не повинен був брати його до уваги. Однак в тексті оскаржуваного рішення взагалі не міститься будь-якої оцінки вказаного доказу, що свідчить про аналогічну думку і суду першої інстанції.

Позивачем не було доведено факт зарахування коштів на банківські рахунки та їх знаходження там на момент звернення до суду належними та допустимими доказами, а отже і не доведено факт невиконання банком свого обов'язку по поверненню коштів вкладнику.

В судовому засіданні представник апелянта підтримав апеляційну скаргу, просив її задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити.

Представник позивача заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників процесу, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного.

Судом першої інстанції було встановлено, що 21.08.2007 р. між ПАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є АТ КБ «Приватбанк», та ОСОБА_1 було укладено договір № SAMDN0956 (вклад «Копилка»), відповідно до умов якого клієнт передає, а банк приймає грошові кошти на строк 12 місяців по 21.08.2008 р. включно у розмірі 2 374,00 доларів США з виплатою 9% річних (а.с. 9-10).

23.06.2009 р. між ПАТ «КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 було укладено договір № SAMDN0395 (вклад «Копилка»), за умовами якого клієнт передає, а банк приймає грошові кошти у розмірі 8 231,00 доларів США на строк 12 місяців по 23.06.2010 р. включно з виплатою 12,5% річних (а.с. 12-13).

Згідно із п. 2 договорів нарахування процентів на суму вкладу починається з першого робочого банківського дня, наступного за днем надходження грошей у банк, і нараховується на суму коштів на кожному базовому рахунку за кожний календарний день розміщення грошових коштів у банку, виходячи з фактичної кількості днів у році. День повернення вкладу у період нарахування відсотків не входить.

За умовами п.п. 5, 6 договорів у випадку, якщо по закінченню строку вкладу клієнт не заявив банку про відмову від продовження строку, вклад автоматично продовжується ще на один строк, вказаний у п. 1 даного договору.

Строк вкладу продовжується неодноразово без явки клієнта в банк.

При цьому нарахування нового строку вкладу починається з дня, наступного за датою закінчення попереднього строку вкладу. Сторони мають право достроково розірвати даний договір у відповідності до чинного законодавства, попередивши про це іншу сторону за два банківські дні до дати розірвання договору.

Як вбачається з матеріалів справи, сума вкладу за вказаними договорами неодноразово збільшувалася, а дія договорів продовжувалася, що підтверджується відповідними виписками банку.

Згідно довідок ПАТ КБ «Приватбанк» №35593687 від 25.05.2014 р., виданих позивачу, станом на 25.05.2014 р. на депозитному рахунку за договором № SAMDN0956 від 21.08.2007 р. знаходяться грошові кошти у розмірі 41 742,51 долари США, а на депозитному рахунку за договором № SAMDN0395 від 23.06.2009 р. - 35 629,03 доларів США.

Задовольняючи позов частково суд першої інстанції прийшов до висновку що між сторонами були укладені договори банківського вкладу.

Позивач звернулась до ПАТ КБ «Приватбанк» з нотаріально засвідченою заявою про розірвання укладених договорів, розблокування рахунків та повернення в повному обсязі суми вкладів з нарахованими процентами.

Дострокове розірвання договорів передбачено умовами укладених договорів.

Дія договорів припинилась, а тому суд першої інстанції провівши свій розрахунок заборгованості стягнув з відповідача кошти на користь позивача.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції повністю відповідає вимогам даної процесуальної норми.

Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Судом першої інстанції встановлено, що 21.08.2007 року між сторонами було укладено договір банківського вкладу № SAMDN0956, за умовами якого позивач передала відповідачу депозитний вклад в розмірі 2 373,00 доларів США під 9% річних на строк 12 місяців, який в подальшому був пролонгований, а сума вкладу за договором збільшена станом на 25 травня 2014 року до 41 742,51 доларів США.

Для внесення суми вкладу банком було відкрито особовий рахунок НОМЕР_1.

23.06.2009 року між сторонами було укладено договір банківського вкладу № SAMDN0395, згідно з яким позивач передала відповідачу депозитний вклад у сумі 8 231,00 доларів США під 12,5% річних строком на 12 місяців, який був пролонгований, а сума вкладу за договором збільшена станом на 25 травня 2014 року до 35 629,03 доларів США.

Для внесення суми вкладу банком було відкрито особовий рахунок НОМЕР_2.

За підрахунком суду розмір процентів за користування вкладом за договором № SAMDN0956 від 21.08.2007 р. станом на 27.02.2018 р. становить 13 494,66 доларів США, з яких: 575,24 доларів США за період з 22.08.2013 р. по 16.10.2013 р., 3 224,26 доларів США за період з 17.10.2013р. по 21.08.2014р., 4 098,78 доларів США за період з 22.08.2014 р. по 21.08.2015 р., 4 472,09 долари за період з 22.08.2015 р. по 21.08.2016 р., 332,66 долари США за період з 22.08.2016 р. по 14.09.2016 р., 791,63 доларів США за період з 15.09.2016 р. по 27.02.2018 р., а за договором № SAMDN0395 від 23.06.2009 р. станом на 27.02.2018 р. складає 11 907,35 доларів США, з яких 366,05 доларів США за період з 25.05.2014 р. по 23.06.2014 р., 4 499,39 доларів США за період з 24.06.2014 р. по 23.06.2015 р., 5 069,05 доларів США за період з 24.06.2015 р. по 23.06.2016 р., 1 291,59 доларів США за період з 24.06.2016 р. по 14.09.2016 р., та 681,27 доларів США за період з 15.09.2016 р. по 27.02.2018 р., які разом із сумами вкладів підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Позивач рішення суду першої не станції не оскаржував.

Доводи апелянта, щодо недоведеності позивачем факту укладання з АТ КБ «Приватбанк» договорів банківських вкладів № SAMDN0956 від 21.08.2007 року та №SAMDN0395 від 23.06.2009 року, та внесення грошових коштів на банківські рахунки у розмірі вказаному у виписках від 25 травня 2014 року, спростовується матеріалами справи.

Згідно з матеріалами справи позивачем були надані копії укладених нею договорів додаткових угод до них та копіями ощадних електронних книжок.( а.с. 9-13)

Позиція банку щодо недоведеності позивачем своїх вимог нічим не підтверджена крім пояснень представника, та спростовується матеріалами справи.

Згідно зі ст. 12-13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість:

керує ходом судового процесу;

сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;

роз'яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій;

сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;

запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов'язків.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Сторона відповідача спростовуючи наявність договорів не надала суду належних та допустимих доказів відсутності їх існування або не укладання.

Позивач надала копії договорів які були в неї в наявності, та зазначені докази не були спростовані.

Також позивач надала суду довідки про наявність в неї рахунків та коштів на них (а.с.14-15).

Сторона відповідача не змогла спростувати надані довідки.

Посилання апелянта на дату видачі довідок 25 травня 2014 року, та на те, що Кримська філія банку жодних банківських операцій не здійснювала та клієнтів на території АР Крим не обслуговувала, не підтверджує їх недійсність та відсутність договірних відносин між сторонами.

Усі інші доводи апелянта є аналогічними.

Доводи представника відповідача щодо розміщення вкладу у відокремленому підрозділі ПАТ КБ "Приватбанк", розташованому у АР Крим, та прийняття рішення про припинення діяльності на території півострова філій ПАТ КБ "Приватбанк", є безпідставними, оскільки договір укладений між позивачем та юридичною особою ПАТ КБ «Приватбанк», місцем знаходження якої було м. Дніпропетровськ.

Припинення діяльності відокремленого підрозділу само по собі не дає підстав для невиконання юридичною особою банку взятих на себе зобов'язань відповідно до умов договору.

За змістом ч. 3 ст. 651 ЦК України у разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

У відповідності до положень ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

За приписами ст. 1059 ЦК України договір банківського вкладу укладається у письмовій формі.

Відповідно до ст. 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад).

Згідно зі ст. 1061 ЦК України банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу.

Банк має право змінити розмір процентів, які виплачуються на вклади на вимогу, якщо інше не встановлено договором.

У разі повернення вкладу виплачуються усі нараховані до цього моменту проценти.

За правилами ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Колегія суддів вважає, що відповідач не спростував надані стороною позивача докази, а тому підстав для скасування законного рішення не має.

Статтею 58 Закону України «Про банки і банківську діяльність» передбачено, що банк відповідає за своїми зобов'язаннями всім своїм майном відповідно до законодавства.

Припинення діяльності відокремленого підрозділу само по собі не дає підстав для невиконання юридичною особою банку взятих на себе зобов'язань відповідно до умов договору.

Твердження представника відповідача про запровадження окупаційною владою механізму виплат по вкладам відхиляються судом, оскільки відповідачем не надано доказів на підтвердження факту виконання зобов'язання, передбаченого договором банківського вкладу, а посилання на зміну сторони у зобов'язанні є безпідставними та такими, що не ґрунтуються на вимогах законодавства.

Позивач рішення суду не оскаржувала, тому колегія суддів інші питання крім заявлених апелянтом не перевіряла.

Всі інші доводи апеляційної скарги правильності висновків суду першої інстанції не спростовують. При цьому судом враховано, що Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово вказував, що пункту першого статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення (справа Гарсіа Руїз проти Іспанії).

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 375, 381, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 04 жовтня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Повний текст постанови складений 28 січня 2019 року.

Головуючий Д.Р. Гаращенко

Судді Т.О. Невідома

А.А. Пікуль