ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/4820/1591/19
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 серпня 2019 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд

в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Гринчука Р.С., Грох Л.М., Купельського А.В.,

секретар - Кошельник В.М.,

за участю представника апелянта, представників позивача,

розглянув у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 17 липня 2019 року про забезпечення позову, суддя Чевилюк З.А., у справі за позовом ОСОБА_2 до Хмельницької районної державної адміністрації, ОСОБА_1 , Департаменту природних ресурсів та екології Хмельницької обласної державної адміністрації, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - ОСОБА_3 , про визнання права на майнові права в порядку спадкування та визнання недійсним додаткової угоди до договору оренди земельної ділянки,

встановив:

В провадженні Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_2 до Хмельницької районної державної адміністрації, ОСОБА_1 , Департаменту природних ресурсів та екології Хмельницької обласної державної адміністрації, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - ОСОБА_3 , про визнання права на майнові права в порядку спадкування та визнання недійсним додаткової угоди до договору оренди земельної ділянки.

Позивач просила суд визнати за нею право оренди земельної ділянки водного фонду площею 13,009 га, кадастровий номер :04:004:0165 , яка знаходиться за межами

с. Ружичанка, Хмельницького району, Хмельницької області, в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 , яка перебувала в його користуванні та володінні на підставі договору оренди земельної ділянки №158 «а» від 11.08.2005 року, з урахуванням прийнятої нею 1/3 частки у спадщині а також визнати недійсним додаткову угоду №187 до договору оренди земельної ділянки №158 «а» від 11.08.2005 року, укладену 24.07.2014 року між орендодавцем, власником землі - Хмельницькою РДА та орендарем - ОСОБА_1 , зареєстровану у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 07.04.2015 року за №9399872 та застосувати наслідки недійсності правочину.

У липні 2019 року ОСОБА_2 подала до суду заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на об`єкт нерухомого майна, земельну ділянку з кадастровим номером :04:004:0165 , власником якої є Хмельницька РДА, яка є предметом оренди за договором №158 «а» від 11.08.2005 року та заборони вчиняти певні дії щодо договору оренди земельної ділянки.

В обґрунтування необхідності вжиття заходів забезпечення позову зазначила, що ОСОБА_1 одноособово вирішує питання щодо розірвання договору оренди земельної ділянки №158 «а» від 11.08.2005 року, що може ускладнити судовий розгляд справи.

Ухвалою Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 17.07.2019 року заяву про забезпечення позову було задоволено частково. Накладено арешт на земельну ділянку водного фонду, площею 13,009 га, кадастровий номер :04:004:0165 , за межами с. Ружичанка, Хмельницького району, Хмельницької області.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просила скасувати вказану ухвалу в частині накладенні арешту на земельну ділянку та постановити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви про забезпечення позову.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги було зазначено, що суд першої інстанції неправомірно застосував заходи забезпечення позову, оскільки не врахував вимоги процесуального закону та практику вирішення справ відповідної категорії судом касаційної інстанції. Забезпечення позову у визначений судом спосіб не відповідає предмету спору, оскільки позивач не оспорює право власності або інше речове право на земельну ділянку. Суд не надав оцінки наявності між сторонами спору, співмірності виду забезпечення позову позовним вимогам тощо.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду без змін.

В судовому засіданні представник апелянта підтримав доводи апеляційної скарги. Представники позивача проти апеляційної скарги заперечили.

Заслухавши пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Задовольняючи заяву про забезпечення позову суд виходив з того, що з урахуванням характеру відносин між сторонами та предмету спору накладення арешту на земельну ділянку є підставним та обґрунтованим способом забезпечення позову.

Однак такий висновок суду не можна вважати законним з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Причому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Н. проти Нідерландів», ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Право на справедливий судовий розгляд, що гарантується статтею 6 Конвенції, має здійснюватися відповідно до норм закону, що передбачають наявність у сторін судового розгляду ефективного судового захисту з метою захисту їх цивільних прав (рішення ЄСПЛ «Beles and others v. The Czech Republic», 12/11/2002, § 49).

Таким чином, Держава Україна несе обов`язок перед зацікавленими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. При чому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

Відповідно до частини другої статті 149 ЦПК України забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

У відповідності до п. п. 1, 2 ч. 1 ст. 150 ЦПК України позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи інших осіб, а також шляхом заборони вчиняти певні дії.

Відповідно до частини третьої статті 150 ЦПК України види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Згідно з п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006 року №9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду, наприклад, реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Відповідна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 квітня 2019 року у справі № 308/3824/16-ц.

В заяві про забезпечення позову позивач ОСОБА_2 не навела обґрунтування необхідності забезпечення позову шляхом накладення арешту на земельну ділянку, яка фактично не є предметом спору.

Та обставина, що відповідач ОСОБА_1 має намір розірвати договір оренди земельної ділянки №158 «а» від 11.08.2005 року ніяким чином не вказує на необхідність забезпечення позову у спосіб, обраний позивачем і суперечить приписам ст. 149 ЦПК України.

Зі змісту заяви про забезпечення позову та оскаржуваної ухвали суду не вбачається, яким чином ймовірне рішення суду про задоволення позовних вимог про визнання недійсним договору оренди та визнання права оренди земельної ділянки впливатиме на права та обов`язки ОСОБА_2 щодо цієї земельної ділянки.

При цьому наявність самого по собі позову про визнання недійсним договору оренди землі в жодному разі не є підставою для задоволення заяви про забезпечення позову шляхом накладення арешту на земельну ділянку, що призведе до обмеження права власника земельної ділянки, Хмельницької РДА, на здійснення свого права користування та розпорядження належним йому нерухомим майном. При цьому право власності на земельну ділянку позивачем не оспорюється, а предметом позову є виключно договірно-правові відносини стосовно оренди майна.

Судом першої інстанції залишено поза увагою, що заява про забезпечення позову є недостатньо обґрунтованою та її доводи не свідчать про те, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи унеможливити виконання рішення суду у майбутньому.

За встановлених обставин ухвалу суду не може бути визнана такою, що відповідає вимогам закону, тому вона підлягає скасуванню в частині задоволення заяви про забезпечення позову з ухваленням нового судового рішення.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 17 липня 2019 року в частині задоволення заяви про забезпечення позову скасувати. В задоволенні заяви ОСОБА_2 про забезпечення позову шляхом накладення арешту на земельну ділянку водного фонду за межами с. Ружичанка, Хмельницького району, Хмельницької області, площею 13,009 га, кадастровий номер :04:004: 0165 відмовити. В решті ухвалу суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повна постанова складена 02.09.2019 року.

Судді Р.С. Гринчук

Л.М. Грох

А.В. Купельський