ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 вересня 2019 року

м.Черкаси

Справа № 712/12820/15-ц

Провадження № 22-ц/821/62/19
Категорія: на ухвалу

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів :

головуючого: Нерушак Л.В.

суддів: Бородійчука В.Г., Єльцова В.О.

секретаря: Торопенко Н.М.

учасники справи:

скаржник: ОСОБА_1

суб`єкт оскарження: державний виконавець Придніпровського відділу державної виконавчої служби Черкаського міського управління юстиції

розглянув у відкритому судовому засіданні у м. Черкаси апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на ухвалу Соснівського районного суду м. Черкаси від 19 листопада 2015 року, постановлену в приміщенні Соснівського районного суду м. Черкаси під головуванням судді Євтушенка П.М. 19.11. 2015 року, у справі за поданням державного виконавця Придніпровського відділу державної виконавчої служби Черкаського міського управління юстиції про тимчасове обмеження у праві виїзду ОСОБА_1 ,-

в с т а н о в и в :

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

13 листопада 2015 року державний виконавець Придніпровського відділу державної виконавчої служби Черкаського міського управління юстиції звернувся в суд з поданням про тимчасове обмеження в праві виїзду ОСОБА_1 до виконання ним своїх обов`язків.

Подання обґрунтовується тим, що на виконанні у Придніпровському відділі державної виконавчої служби Черкаського міського управління юстиції знаходиться виконавче провадження по примусовому виконанню виконавчого листа Придніпровського районного суду м. Черкаси № 2/2314/1369/12 від 10 грудня 2012 року про стягнення з ОСОБА_1 боргу на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» в сумі 187 489,70 грн.

Старшим державним виконавцем Поліщуком А.О. у відповідності до вимог Закону України «Про виконавче провадження» 27 лютого 2014 року винесено постанову «Про відкриття виконавчого провадження» та направлено боржникові. У відповідності до вимог Закону України «Про виконавче провадження» боржнику надано 5-ти денний термін для самостійного виконання рішення. Однак, боржником у строк, наданий для самостійного виконання рішення не виконано.

Відповідно до вимог ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження» державним виконавцем розпочато примусове виконання рішення.

07 жовтня 2014 року та 16 жовтня 2014 року державним виконавцем було здійснено вихід за адресою: АДРЕСА_1 для перевірки майнового стану боржника та опису та арешту квартири. Майно, що належить боржнику на праві приватної власності, а саме квартира за адресою: АДРЕСА_1 описана й арештована.

Згідно довідки з ВДВС ГУЮ за боржником автотранспортних засобів не зареєстровано.

Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що належало боржникові на праві приватної власності належить квартира за адресою: АДРЕСА_1 .

Державний виконавець, посилаючись на те, що боржник до державного виконавця не з`являється, борг не сплачує, про борг знає, оскільки опис та арешт квартири здійснено в присутності дружини ОСОБА_3 , просив суд: тимчасово обмежити боржника ОСОБА_1 , ІПН НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у праві виїзду за межі України без вилучення паспортного документа шляхом заборони перетинати державний кордон України до виконання своїх зобов`язань, покладених на нього рішенням суду при виконанні виконавчого листа № 2/2314/1369/12 від 10 грудня 2012 року Придніпровського районного суду м. Черкаси. Виконання ухвали суду покласти на Державну прикордонну службу України.

Короткий зміст ухвали суду першої інстанції

Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 19 листопада 2015 року подання державного виконавця Придніпровського відділу державної виконавчої служби Черкаського міського управління юстиції задоволено.

Тимчасово обмежено в праві виїзду за межі України, громадянина України ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , прож. АДРЕСА_1 до виконання зобов`язань, покладених судовим рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси № 2/2314/1369/12 від 10 грудня 2012 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» боргу в сумі 187 489,70 грн. - або до розв`язання спорів за погодженням сторін у передбачених законом випадках.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі, поданій представником ОСОБА_1 ОСОБА_2 04 липня 2019 року вказано, що не погоджується із ухвалою суду першої інстанції, вважає, що ухвала суду першої інстанції винесена з порушенням конституційного права на свободу пересування та прийнята з грубим порушенням норм матеріального та процесуального права, просить суд скасувати ухвалу Соснівського районного суду м. Черкаси від 19 листопада 2015 року, постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні подання старшого державного виконавця Придніпровського ДВС Черкаського міського управління юстиції Саліни К.М. про тимчасове обмеження у праві виїзду громадянина ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживаючого по АДРЕСА_1 за межі України.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_1 не міг виконувати зобов`язання, встановлені виконавчим листом № 2/2314/1369/12 від 10 грудня 2012 року в сумі 187 489, 70 грн., адже не мав на той час фінансової можливості (перебував у скрутному матеріальному становищі). Крім того, в провадженні Придніпровського відділу ДВС м. Черкаси ГТУЮ у Черкаській області на виконанні перебуває виконавче провадження № 52622540 від 10 жовтня 2016 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 аліментів на утримання неповнолітньої дочки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 в розмірі 1/ 4 частини від заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 12 квітня 2016 року та до досягнення дитиною повноліття, яке ОСОБА_1 виконує, а відтак він ставиться добросовісно до вимог ДВС. Вказує, що ОСОБА_1 розпочав виконання зобов`язання щодо суми в розмірі 187 489, 70 грн., що підтверджується квитанцією від 04 липня 2019 року на суму 10 000 грн., і надалі буде виконувати виконавче провадження. Обмеження встановлене ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 19 листопада 2015 року не дозволяє ОСОБА_1 здійснити робочий візит до головного офісу компанії Ludhiana k Span general в Кувейті. Зазначає, що подання про тимчасове обмеження у праві виїзду боржника за межі України не містить будь - якого належного та допустимого доказу, який підтверджував би, що ОСОБА_1 умисно ухиляється від виконання покладеного на нього рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 10 грудня 2012 року зобов`язання.

30.08. 2019 року надійшов відзив на апеляційну скаргу від Придніпровського відділу державної виконавчої служби міста Черкаси Головного територіального управління юстиції у Черкаській області до суду апеляційної інстанції.

У відзиві вказується, що виконавчий документ пред`являвся до виконання на протязі : 14.12. 2012 року, 27.03. 2013 року, 27.02. 2014 року та 22.11. 2018 року. За період часу з 10.12. 2012 року по 24.07. 2019 року боржником не було вжито абсолютно ніяких заходів щодо погашення заборгованості та врегулювання спору із стягувачем. ОСОБА_1 був обізнаний щодо наявності виконавчого провадження, оскільки із матеріалів архівного виконавчого провадження вбачається, що державним виконавцем здійснювались заходи щодо опису та арешту майна боржника. У межах виконавчого провадження № 42278350 державний виконавець зверталась в суд із відповідним поданням щодо встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду боржника за межі України, чим використано було право та виконаний обов`язок, покладений на державного виконавця. У відзиві вказується, що боржник має право врегулювати спірні питання безпосередньо із стягувачем, також у судовому порядку шляхом укладення мирової угоди чи встановлення розстрочки виконання рішення суду. Однак, боржник таким правом не скористався, що свідчить про відсутність доказів та підстав у боржника щодо необхідності розстрочення заборгованості, а посилання на здійснення боржником підприємницької діяльності, на думку державного виконавця, має підтвердити фінансові можливості протягом восьми років виконувати грошові зобов`язання перед стягувачем.

За таких обставин, вважають доводи апеляційної скарги є безпідставними та необґрунтованими і просять відмовити у відзиві у задоволенні апеляційної скарги в повному обсязі.

Надходження апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17 липня 2019 року для розгляду вказаної справи визначено колегію суддів Апеляційного суду Черкаської області: суддя доповідач Вініченко Б.В., судді Храпко В.Д., Новіков О.М.

Указом Президента України від 29 грудня 2017 року № 452/2017 «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» апеляційний суд Черкаської області ліквідовано, утворено Черкаський апеляційний суд.

Відповідно до ч. 5 ст. 31 ЦПК України у разі ліквідації суду справи, що перебували у провадженні суду, невідкладно передаються до суду, визначеного відповідним законом.

26 липня 2019 року розпочав свою роботу Черкаський апеляційний суд, у зв`язку з чим суду була передана для розгляду вказана цивільна справа.

За наслідками автоматизованого розподілу судової справи між суддями через систему документообігу суду визначено для розгляду суддю (суддю-доповідача) Черкаського апеляційного суду Нерушак Л.В. та складу колегії суддів : Бородійчука В.Г., Єльцова В.О.

Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 08 серпня 2019 року справу прийнято до свого провадження.

Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 08 серпня 2019 року відкрито апеляційне провадження.

Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 09 серпня 2019 року розгляд апеляційної скарги призначено на 04 вересня 2019 року на 09:00 год. з повідомлення учасників справи про дату, час і місце розгляду справи.

Фактичні обставини справи

На виконанні у Придніпровському відділі державної виконавчої служби Черкаського міського управління юстиції знаходиться виконавче провадження по примусовому виконанню виконавчого листа Придніпровського районного суду м. Черкаси № 2/2314/1369/12 від 10 грудня 2012 року про стягнення з ОСОБА_1 боргу на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» в сумі 187 489,70 грн.

27 лютого 2014 року старшим державним виконавцем Поліщуком А.О. у відповідності до вимог Закону України «Про виконавче провадження» винесено постанову про відкриття виконавчого провадження та направлено боржникові. У відповідності до вимог Закону України «Про виконавче провадження» боржнику надано 5-ти денний термін для самостійного виконання рішення ( а. с. 4).

Із даних акту державного виконавця вбачається, що 07 жовтня 2014 року та 16 жовтня 2014 року державним виконавцем було здійснено вихід за адресою: АДРЕСА_1 для перевірки майнового стану боржника та опису та арешту квартири. До проведення виконавчих дій була залучена дружина ОСОБА_1 ОСОБА_3 (а.с.7-9).

Постановою державного виконавця Придніпровського відділу державної виконавчої служби Черкаського управління юстиції Гах І.П. від 11 липня 2014 року було накладено арешт на земельну ділянку площею 0,1250 га по АДРЕСА_2 , що належить боржнику (а. с. 6).

Постановою державного виконавця Придніпровського відділу державної виконавчої служби Черкаського управління юстиції Гах І.П. від 15 липня 2014 року було накладено арешт на все майно, що належить боржнику ОСОБА_1 , а саме на квартиру АДРЕСА_3 (а. с. 6).

Мотивувальна частина

Позиція Черкаського апеляційного суду

Відповідно до пункту 8 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Згідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення скаржника та його представника, представника банку, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. (ч.1 та ч. 2 ст. 367 ЦПК України).

Згідно зі ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Отже, метою виконавчого провадження є примусове виконання судових рішень.

Згідно статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції чинній на день виникнення правовідносин) у разі ненадання боржником у строки, встановлені частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного виконання рішення, документального підтвердження повного виконання рішення державний виконавець на наступний день після закінчення відповідних строків розпочинає примусове виконання рішення.

Постановою про відкриття виконавчого провадження від 27 лютого 2014 року старшим державним виконавцем надано боржникові 5- денний термін самостійно виконати рішення суду.

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції чинній на день виникнення правовідносин) сторонами виконавчого провадження є стягувач і боржник. Стягувачем є фізична або юридична особа, на користь чи в інтересах якої видано виконавчий документ. Боржником є фізична або юридична особа, визначена виконавчим документом.

Згідно ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи за межі України - до виконання зобов`язань за рішенням.

Статтею 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» встановлено, що громадянинові України може бути тимчасово відмовлено у виїзді за кордон, зокрема, у випадках, якщо він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням, - до виконання зобов`язань.

Верховний Суд України у своєму листі від 01.02.2013 року «Судова практика щодо вирішення питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України» також зазначив, що з набранням чинності від 09.03.2011 року Закону України № 2677-УІ «Про внесення змін до Закону України «Про виконавче провадження» та деяких інших законодавчих актів щодо вдосконалення процедури примусового виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб)» закріплено право державного виконавця, у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, звертатись до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника за межі України.

Згідно зі ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Відповідно до п. 5 ч. 1, ч. 2 ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду і в`їзду в Україну громадян України» громадянинові який має паспорт, може бути тимчасово відмовлено у виїзді за кордон у випадках, якщо він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням, - до виконання зобов`язань.

За ч. 1 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець повинен вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Отже, право державного виконавця на звернення з поданням до суду про тимчасове обмеження права виїзду за межі України виникає винятково у випадку доведення фактів умисного ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням суду зобов`язань.

Закон України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України регулює порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в`їзд в Україну порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, визначає випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України і встановлює порядок розв`язання спорів у цій сфері.

Статтею 6 даного Закону встановлено вичерпний перелік підстав для тимчасових обмежень у праві виїзду громадян України за кордон, зокрема, коли громадянин України ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи), - до виконання зобов`язань.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що обмеження ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України призвело до порушення конституційних прав ОСОБА_1 , то колегія суддів апеляційного суду не погоджується із такими доводами, та вважає, що вони не є обґрунтованими скаржником.

Так, апеляційна скарга не містить жодного обгрунтування порушення ухвалою суду першої інстанції прав, інтересів та/або свобод заявника, передбачених ст. 33 Конституції України, ст. 13 Загальної декларації прав людини, ст. 2 Протоколу №4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 12 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права. Застосоване до скаржника судом першої інстанції обмеження у праві виїзду за межі України відповідає усім трьом критеріям, про які йдеться у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Гочев проти Болгарії»:

1) обмеження грунтується на законі (ст.11 Закону України «Про виконавче провадження», ч. ч. 1, 2 ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України»);

2) обмеження переслідує легітимну мету, передбачену у ч. 3 ст. 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод: обмеження є необхідним в демократичному суспільстві для підтримання публічного порядку (в даному випадку - щодо обов`язковості виконання судового рішення) та з метою захисту прав інших осіб (в даному випадку - прав стягувачів щодо ефективного виконання судових рішень);

3) обмеження перебуває в справедливому балансі між правами заявника та публічним інтересом (тобто є пропорційним меті його застосування): тимчасове обмеження заявника у виїзді за межі України не завдасть істотної шкоди майновим і немайновим правам заявника (в тому числі - більшої, аніж шкоди, яка заподіюється стягувачам внаслідок довготривалого невиконання боржником судових рішень) і сприятиме виконанню судових рішень і запобігатиме ухиленню заявника від виконання законних вимог державного виконавця щодо виконання судових рішень, які набрали законної сили.

За таких обставин, колегія суддів апеляційного суду вважає, що застосоване судом першої інстанції тимчасове обмеження прав заявника у 2015 році є цілком виправданим, оскільки воно дійсно сприятиме погашенню заборгованості боржника перед стягувачем у виконавчому провадженні № 42278350.

Скаржник посилається як на підставу скасування ухвали суду першої інстанції на те, що ОСОБА_1 не міг виконувати зобов`язання встановлені виконавчим листом № 2/2314/1369/12 від 10 грудня 2012 року в сумі 187 489, 70 грн., адже не мав на той час фінансової можливості (перебував у скрутному матеріальному становищі). Крім того, вказує, що у провадженні Придніпровського відділу ДВС м. Черкаси ГТУЮ у Черкаській області на виконанні перебуває виконавче провадження № 52622540 від 10 жовтня 2016 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 аліментів на утримання неповнолітньої дочки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 в розмірі 1/4 частини від заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 12 квітня 2016 року та до досягнення дитиною повноліття, яке ОСОБА_1 виконує, а відтак ставиться добросовісно до вимог ДВС.

Однак, колегія суддів апеляційного суду враховує, що зобов`язання щодо стягнення заборгованості на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» в сумі 187 489, 70 грн. виникло з 2012 року, а інші зобов`язання згідно виконавчого провадження № 52622540 від 10 жовтня 2016 року зі сплати аліментів у ОСОБА_1 виникли, починаючи з 12 квітня 2016 року.

За таких обставин, колегія суддів не погоджується із доводами скаржника, що ОСОБА_1 добросовісно ставиться до вимог ДВС, оскільки вказані доводи не знайшли свого підтвердження у матеріалах справи.

Як вбачається із наявних матеріалів справи, та вказує скаржник, що ОСОБА_1 розпочав виконання зобов`язання щодо суми в розмірі 187 489, 70 грн., що підтверджується даними квитанції від 04 липня 2019 року на суму 10 000 грн. і надалі буде виконувати виконавче провадження, але з матеріалів не вбачається виконання рішення та сплати платежів з дати відкриття виконавчого провадження у 2012 році і до 2015 року, коли державний виконавець звернувся із даним поданням до суду.

Отже, починаючи з 2012 року до липня 2019 року ОСОБА_1 не здійснювалось жодних заходів, спрямованих на погашення боргу, про який він достовірно знав та про наявність якого не заперечує, пояснюючи, що захищав свої інтереси у суді, з`ясовуючи розмір заборгованості перед банком, оскільки не погоджувався із розрахунками банку щодо заборгованості.

Відповідно до ч. 5 ст. 124 Конституції України, судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. У пункті 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Як вбачається з практики ЄСПЛ на основі науково-методичного посібника «Застосування практики Європейського суду з прав людини при здійсненні правосуддя» судові рішення є обов`язковими до виконання.

У рішенні по справі «Горнсбі проти Греції» (Hornsby v. Greece) від 19 березня 1997 року, заява №18357/91, п.40 зазначається, що …право на звернення до суду було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду одній зі сторін. Важко уявити ситуацію, щоб пункт 1 статті 6 докладно описував процедурні гарантії, які надаються сторонам цивільного судового процесу - у провадженні, що є справедливим, відкритим і оперативним, - і не передбачав би при цьому гарантій виконання судових рішень; тлумачення статті 6 як такої, що стосується виключно права на звернення до суду і проведення судового розгляду, могло б призвести до ситуацій, несумісних із принципом верховенства права, що його Договірні Сторони зобов`язалися дотримуватися, коли вони ратифікували Конвенцію. Отже, виконання рішення, винесеного будь-яким судом, має розглядатися як невід`ємна частина «судового процесу» для цілей статті 6.

Відповідно до положень Європейської Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини (далі - Конвенція), право доступу до суду, що гарантується статтею 6§1, передбачає не лише право звернутись до суду за захистом своїх прав, а й право захистити своє право, в першу чергу, виконанням рішення, яке ухвалено на користь особи. Так як у разі невиконання рішення концепція «захисту прав судом» не працює. Суд зазначив, що право за судовий захист, яке гарантується статтею 6§1 може стати недіючим, якщо національне законодавство держави-учасниці Конвенції дозволяє, щоб остаточне обов`язкове судове рішення залишалось не виконуваним на шкоду однієї із сторін. Доступ до суду також охоплює можливість виконання судового рішення без необґрунтованих затримок. На виконавчі процедури може впливати складність виконавчих процедур, поведінка особи-стягувача, поведінка компетентних державних органів та обсяг призначеної до стягнення суми (майна) (Рішення ЄСПЛ:«Юрій Миколайович Іванов проти України»).

У пілотному рішенні у справі «Бурдов проти Росії» від 7 травня 2002 року Європейський суд вказав, що пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини й основоположних свобод кожному надано право звертатися до національного суду у разі виникнення спору про його цивільні права («право на суд»), одним із аспектів якого є право на доступ до правосуддя, що представляє собою право на порушення позовного провадження у національних судах з питань цивільно-правового характеру; але таке право на судовий захист було б ілюзорним, якби система правова держави-учасника Європейської конвенції не виключала, що судове рішення, яке набрало законної сили та є обов`язковим до виконання, залишалося б не виконаним. Також, визнається неприпустимим, що п.1 ст.6 Конвенції, деталізовано визначаючи процесуальні гарантії сторін на справедливий розгляд їхньої справи національним судом, не передбачав би захисту процесу виконання судових рішень. Європейський суд наголосив, що виконання рішення суду, ухваленого будь-яким національним судом, повинно розглядатись як складова «судового розгляду» .

У справі «Soering vs UK» Європейський суд визначив, що Конвенція як основоположний правовий акт, що підтверджує, забезпечує та надає захист прав людини, визначає, що її гарантії мають бути реальними та дієвими. Виконання будь-якого рішення суду є обов`язковою стадією процесу правосуддя, і як наслідок, повинна відповідати вимогам ст.6 Конвенції. Судовий захист прав особи, як і діяльність суду, не може вважатися ефективним, якщо рішення суду не буде виконано або виконано неналежним чином і без подальшого контролю суду за їх виконанням.

Інших підстав, які б слугували підставою для скасування оскаржуваної ухвали суду першої інстанції скаржником не наведено в апеляційній скарзі.

Відповідно до ст.ст. 77 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

З огляду на викладене, апеляційний суд вважає, що ухвала суду постановлена з додержанням норм процесуального права, є законною та обґрунтованою, підстав для її скасування чи зміни не вбачається, тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Ухвалу Соснівського районного суду м. Черкаси від 19 листопада 2015 року у справі за поданням державного виконавця Придніпровського відділу державної виконавчої служби Черкаського міського управління юстиції про тимчасове обмеження у праві виїзду ОСОБА_1 - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Повний текст постанови складений 5 вересня 2019 року.

Головуючий Л.В. Нерушак

Судді В.Г. Бородійчук

В.О. Єльцов