ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2850/19 Справа № 184/640/18 Суддя у 1-й інстанції - Гукова Р. М. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2019 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Бондар Я.М.

суддів - Барильської А.П., Зубакової В.П.

секретаря судового засідання - Чубіної А.В.

сторони:

позивач - Виконавчий комітет Покровської міської ради Дніпропетровської області

відповідач - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Кривому Розі, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України без фіксації судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, без участі учасників справи, в порядку спрощеного позовного провадження, цивільну справу за апеляційною скаргою позивача Виконавчого комітету Покровської міської ради Дніпропетровської області на рішення Орджонікідзевського районного суду Дніпропетровської області від 23 жовтня 2018 року, яке ухвалене суддею Гуковою Р.М. в місті Орджонікідзе Дніпропетровської області, повний текст судового рішення складено 29 жовтня 2018 року, -

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2018 року позивач Виконавчий комітет Покровської міської ради Дніпропетровської області звернувся до суду з позовною заявою до відповідача ОСОБА_2, в якій просив визнати її такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме квартирою, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Пред'явлені вимоги мотивовано тим, що ОСОБА_2 зареєстрована у вказаній квартирі, яка належить до комунальної власності, однак тривалий час, більше трьох років, без поважних причин за місцем своєї реєстрації не проживає, квартира здається в піднайом, що є підставою відповідно до ст.71 ЖК України для визнання відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Рішенням Орджонікідзевськогорайонного суду Дніпропетровської області від 23 жовтня 2018 року у задоволенні позовних вимог Виконавчого комітету Покровської міської ради Дніпропетровської області до відповідача ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач Виконавчий комітет Покровської міської ради Дніпропетровської області, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, ставить питання про скасування судового рішення та ухвалення нового, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги, позивач вказує на недотримання судом першої інстанції вимог матеріального закону, ненадання оцінки наданим позивачем доказам, не наведення мотивів відхилення доказів та неповне з'ясування обставин, які мають значення для справи. При цьому зазначає, що суд дійшов помилкового висновку, що спірна квартира в якій проживає ОСОБА_2 належить їй, оскільки ця квартира є комунальною власністю і була надана відповідачу як службове житло. Вказує, що до користування службовими жилими приміщеннями застосовуються правила про договір найму жилого приміщення, крім правил, передбачених статтями 73-76, 79-83, 85, 90 ч.6 ст.101, статтями 103-106 Житлового Кодексу Української РСР. Вважає помилковим висновок суду про те, що відповідач ніколи не втрачала інтересу до спірної квартири, при цьому наголошує на тому, що судом було встановлено, що з грудня 2017 по квітень 2018 року в квартирі проживала родина невідомих відповідачу людей, на його думку, інтерес відповідача до цієї квартири полягає лише в утриманні за собою права користування даним житлом. Не погоджується позивач і з висновком суду про те, що періодична відсутність ОСОБА_2 за місцем реєстрації зумовлена виключно поважними причинами, при цьому зазначає, що наявність у відповідача родини в іншій державі не є поважною причиною відсутності відповідача понад встановлені законом строки та причиною збереження за нею службового приміщення.

Позивач звертає увагу на те, що ОСОБА_2 не зверталася до виконавчого комітету із заявою про продовження строку відсутності за місцем реєстрації, однак під час розгляду справи така заява була подана відповідачем суду, яку суд взагалі залишив поза увагою, не розглянувши цієї заяви та не прийнявши відповідного рішення.

Окрім того, додатково, позивач звертає увагу на показання свідків. на які в судовому рішенні послався суд, зазначаючи, що з чотирьох допитаних судом свідків, одна ОСОБА_3 є матір'ю, друга ОСОБА_3 є дружиною брата відповідача, а двоє інших свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5, даючи пояснення не могли згадати коли в останнє бачили відповідача за місцем її мешкання і весь час говорили про проживання ОСОБА_2 у спірній квартирі в минулому часі, однак суд розтлумачив їх свідчення на користь відповідача.

Також, позивач вказує на те, що висновок суду про тяжку хворобу чоловіка відповідача не підтверджено жодним письмовим доказам, тоді, як у відзиві на позов ОСОБА_2 стверджувала, що саме вона потребує турботи з боку чоловіка, а не навпаки. Також, позивач акцентує увагу на тому, що відповідачем на підтвердження хвороби сина до відзиву на позов додано фальшиву довідку, що проігноровано судом.

Відзив на апеляційну скаргу позивача не надходив.

Неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи являється їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, тому не може бути перешкодою для розгляду судом апеляційної інстанції питання по суті.

Виходячи з вимог п.11 частини 3 статті 2 ЦПК України щодо неприпустимості зловживання сторонами своїми процесуальними правами, статті 371 ЦПК України щодо строку розгляду апеляційної скарги, а також зважаючи на вимоги ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів визнала неявку сторін та їх представників в судове засідання такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що згідно рішення виконавчого комітету Покровської міської ради Дніпропетровської області №550 від 27.08.2004 року «Про розподіл звільненого житла», звільнену двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 визнано службової та надано ОСОБА_2 (а.с.10).

На підставі вказаного рішення ОСОБА_2 видано ордер №124 на квартиру АДРЕСА_1 (а.с.11).

На день звернення позивача до суду вказана квартира залишилась у комунальній власності Покровської міської ради Дніпропетровської області.

Відповідно до довідки (виписки из домовой книги о составе семьи и прописке) ПМКП «Житлкомсервіс» від 27.03.2018 року та поквартирної карточки на теперішній час в квартирі АДРЕСА_1 зареєстрована ОСОБА_2 (а.с.12-13).

Із акту про перевірку паспортного обліку АДРЕСА_1 від 28.03.2018 року слідує, що у вищевказаній квартирі більше трьох років ОСОБА_2 не проживає, тому як вона виїхала до Туреччини (а.с.14).

Відповідно до довідки, виданої КЗ «НВК №1» від 30.03.2018р. №82 , за місцем реєстрації відповідача проживає ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1, учень 4-Б класу КЗ «НВК №1» (а.с.15).

З довідки, виданої КДНЗ №16 «Центр розвитку дитини» від 30.03.2018р №84 слідує, що за місцем реєстрації відповідача з грудня 2017р. проживає ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1, учень 4-Б класу КЗ «НВК №1» (а.с.16).

Також, судом встановлено, що 19.09.2014р. ОСОБА_2 зареєструвала шлюб з громадянином Туреччини - ОСОБА_10, який є батьком їхнього спільного сина ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_2, що підтверджується наявними в матеріалах справи довідками (а.с. 105-120).

Окрім того, у в судовому засіданні встановлено та не заперечується відповідачем, що вона дійсно зі своїм малолітнім сином періодично виїжджала за межі України в Туреччину до свого чоловіка. Наведене також підтверджується даними довідки Державної прикордонної служби України.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про відмову позивачу у задоволенні позовних вимог керувався нормами стетей 47, 48, 143 Конституції України, статтею 9, 71, 72 ЖК України, постановою Пленуму Верховного суду України від 12 квітня 1985 року №2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, й виходив з того, що відповідач ОСОБА_2 ніколи не втрачала інтересу до спірної квартири, оскільки належним чином займалась її утриманням, сплачувала комунальні послуги, а її періодична відсутність за місцем реєстрації зумовлена виключно поважними причинами, з огляду на, що позбавлення права відповідача користування вказаною квартирою, у якій остання проживає із 2004 року буде невиправданим та непропорційним втручанням у право ОСОБА_2 на повагу до її житла.

Колегія суддів повністю погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Статтею 143 Конституції України встановлено, що територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності.

Згідно ст.1 Закону України «Про місцеве самоврядування» право комунальної власності - це право територіальної громади володіти, доцільно, економно, ефективно користуватися і розпоряджатися на свій розсуд і в своїх інтересах майном, що належить їй, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування.

Згідно ст.10 даного Закону органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України та законами є сільські, селищні, міські ради.

Виключна компетенція сільських, селищних, міських рад закріплюється у статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування», згідно якого, органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об'єктами права комунальної власності, в тому числі, виконують усі майнові операції, можуть передавати об'єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, здавати їх в оренду, продавати і купувати тощо.

Отже, суб'єктами права комунальної власності є територіальні громади села, селища, міста, від імені та в інтересах яких діють сільські, селищні, міські ради.

У статтях 47, 48 Конституції України закріплено право громадян на житло, як найважливішою ланкою соціально-економічного права.

Згідно ч.4 ст.9 Житлового кодексу України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Виходячи зі змісту положень статей 71,72 коментованого кодексу, наймач або члени його сім'ї можуть бути визнані судом такими, що втратили право користування жилою площею, зокрема, коли вони в ньому не проживають без поважних причин понад шість місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймачем, а в разі спору - судом.

Як роз'яснено у п.п. 10, 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК Української РСР ), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Наймачеві або членові його сім'ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо). Наймач або член його сім'ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред'явлення позову про це. На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім'ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).

Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Допитом свідків: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_3, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_2 ніколи не втрачала інтересу до своєї квартири, оскільки остання проживала там, здійснювала ремонтні роботи, у тому числі провела капітальний ремонт квартири.

Відповідно до ст.33 Конституції України, норми якої є нормами прямої дії, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлені законом.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про поважність причин тимчасової відсутності відповідача ОСОБА_2 за місцем її реєстрації понад встановлені законом строки, яка зумовлена виключно об'єктивними обставинами, а саме перебування у шлюбі із громадянином іншої країни, тяжка хвороба чоловіка, вагітність та народження дитини.

Суд першої інстанції також врахував відсутність у відповідача заборгованості по комунальним послугам, окрім того, перевіривши доводи позивача щодо того, що ОСОБА_2 здає спірну квартиру в піднайом, суд встановив, що вони не знайшли свого підтвердження та повністю спростовуються показаннями свідків: ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_12, ОСОБА_13 та ОСОБА_14

Так, свідок ОСОБА_4 пояснив суду, що він є сусідом відповідача ОСОБА_16, та проживає там більше 10 років., що відповідач проживає за адресою своєї реєстрації, однак періодично виїжджає. Крім ОСОБА_2 за цією адресою десь біля пів року проживала інша сім'я. Також повідомив, що відповідач робила ремонт у квартирі.

Свідок ОСОБА_3, яка є матір'ю відповідача, суду пояснила, що її донька у 2003р. отримала квартиру у жахливому стані, після пожежі. Вона повністю відремонтувала за власні кошти квартиру, встановила індивідуальне опалення, вікна та двері, зробила косметичний ремонт. Також повідомила, що заборгованості по житлово-комунальним послугам у ОСОБА_2 немає. У 2014 році відповідач вийшла заміж, а 2015 році народила дитину. Зазначила, що у ОСОБА_2 тяжко хворіє чоловік та потребує її допомоги, тому вона періодично виїжджає до Туреччини, хоча місце проживання відповідача є її місце реєстрації за адресою АДРЕСА_1. Окрім того повідомила, що перебуваючи на Україні донька зверталась до лікаря з приводу здоров'я її дитини, а також отримувала соціальну допомогу у зв'язку із вагітністю та пологами. При цьому вказала, що родину ОСОБА_14 в квартиру допустила невістка без відома доньки. Підтвердила суду, що донька квартиру в найм ніколи не здавала.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_12, пояснила суду, що ОСОБА_2 у 2014 році одружилась із громадянином Туреччини, а у 2015 році у них народилась дитина. Також, зазначила, що їй відомо, що відповідач періодично виїжджала до Туреччини, оскільки дитина часто хворіла. Так, 01.2016р. відповідач приїхала на Україну, потім знову поїхала до Туреччини, а через деякий час повернулась. Також їй відомо, що ОСОБА_2 зверталась в Україні до лікаря, оскільки дитина хворіла. Крім того повідомила, що влітку до неї прийшла її кума ОСОБА_13 та попросилась тимчасово пожити у квартирі ОСОБА_2, на що вона погодилась та надала ключі від квартири відповідача. Її кума, разом зі своєю сім'єю проживала за адресою мешкання ОСОБА_2 з грудня 2017р. по квітень 2018р., однак ОСОБА_2 про це нічого не знала, оскільку в квартиру свою куму із сімє'ю вона вселила без відома та дозволу відповідача.

Свідок ОСОБА_13 в судовому засіданні надала про ту, що вона разом зі своєю сімє'ю з середини грудня 2017р. до квітня 2018р. проживала в квартирі за адресою АДРЕСА_1. Про те, що ця квартира належить відповідачу вона знала, хоча з ОСОБА_2 не знайома. Пояснила, що у них з родиною виникли певні житлові проблеми, а тому вона попросила свою куму ОСОБА_12 надати їм для тимчасового проживання квартиру ОСОБА_2. Жодних договорів оренди вони не укладали та за проживання у квартирі нікому грошових коштів не сплачували, вона здійснювала лише оплату комунальних послуг, якими вони користувались, кошти надавали ОСОБА_12

Свідок ОСОБА_14 повідомив суду, що він разом зі своєю сім'єю винаймали квартиру, однак коли власник попросила їх з'їхати, вони почали терміново шукати інше житло. Їхня кума (ОСОБА_12) запропонувала тимчасово пожити за адресою АДРЕСА_1, де вони проживали з грудня 2017р. по квітень 2018р. та сплачували лише житлово-комунальні послуги, за проживання вони не сплачували.

Отже, наведеними вище показаннями свідків встановлено те, що в період відсутності відповідача за місцем її реєстрації у квартирі без її дозволу, з дозволу свідка ОСОБА_12 тимчасово мешкала родина свідків ОСОБА_14 у якої виникли певні житлові проблеми, і які сплачували тільки комунальні послуги, а за проживання в квартирі нікому не сплачували грошових коштів.

Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв'язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло (рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v.Russia), заява №58255/00, пункт 36, ECHR-XI). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. The United Ringdon), заява №19009/04, пункт 50).

Отже, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні ст.8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» Європейський суд з прав людини визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути спів розмірним із переслідуваною законною метою. Концепція житла має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Рисовський проти України», суд визнав незаконне та непропорційне втручання у права заявника, гарантовані ст.1 Першого протоколу Конвенції. Суд, у цьому рішенні підкреслив особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний якомога послідовніший спосіб.

З наведених вище підстав, колегія суддів доводи позивача про хибний висновок суду, що спірна квартира в якій проживає ОСОБА_2 належить їй, а не є комунальною власністю, вважає необґрунтованими, оскільки вони спростовуються наведеними в судовому рішенні доказами, яким суд надав у відповідності з вимогами закону належну правову оцінку.

Доводи позивача про ненадання належної оцінки довідці про хворобу сина, яку позивач вважає фальшивою, колегією суддів не сприймаються, оскільки позивачем не надано суду доказів на підтвердження фальсифікації зазначеної довідки, окрім того судом допитана свідок ОСОБА_15, яка підтвердила, що вона виписала цю довідку і лікувала дитину відповідача шляхом надання певних консультацій.

Інші доводи, викладені в апеляційній скарзі позивача, не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов'язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами та не спростовуються доводами, наведеними в апеляційній скарзі.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв'язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст.374, 375, 381, 382 ЦПК України, Дніпровський апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача Виконавчого комітету Покровської міської ради Дніпропетровської областізалишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суду Дніпропетровської області від 23 жовтня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складено 19 лютого 2019 року.

Головуючий:

Судді: