Номер провадження: 22-ц/813/174/19
Номер справи місцевого суду: 520/623/17
Головуючий у першій інстанції Бескровний Я.В.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.02.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Таварткіладзе О.М.,

суддів: Калараша А.А., Погорєлової С.О.,

за участю секретаря судового засідання: Томашевської К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 12 березня 2018 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Одеської міської ради, за участю третьої особи: ОСОБА_3 про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2017 року ОСОБА_2 звернулася до Біляївського районного суду Одеської області з позовом до Одеської міської ради, третя особа ОСОБА_3, в якому просила визнати за нею право власності на садовий будинок з господарськими спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 (на 1/2 частку, набуту в праві спільної сумісної власності подружжя, та на 1/2 частку в порядку спадкування після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_4).

Позивач мотивувала свою заяву тим, що її чоловіку ОСОБА_4 рішенням виконкому Кагановичської райради депутатів трудящих №577 02.08.1957 року було відведено земельну ділянку, площею 500 кв.м, по АДРЕСА_2, якій в подальшому присвоєно адресу АДРЕСА_1. На вказаній ділянці вона та її чоловік побудували садовий будинок. Після смерті 30.03.2016 року чоловіка вона звернулася до нотаріуса з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину на садовий будинок, проте нотаріус відмовив їй у видачі свідоцтва.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 12 березня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, ОСОБА_2 звернулася до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Київського районного суду м. Одеси від 12 березня 2018 року та ухвалити нове, яким задовольнити вимоги позивача у повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.

Сторони в судове засідання до суду апеляційної інстанції не з'явились, повідомлялись, про причини неявки не повідомили.

Відповідно до ч.2 ст. 372 ЦПК неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню на таких підставах.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є:

1) неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду обставинам справи;

1) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи та у випадках встановлених ч. 3 цієї статті.

Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права, з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

З матеріалів справи вбачається, що:

- 11.05.1955 року позивач уклала шлюб з ОСОБА_4.

Рішенням виконкому Кагановичської райради депутатів трудящих м. Одеси №577 02.08.1957 року ОСОБА_4 під посадку фруктових дерев було відведено земельну ділянку площею 500 кв.м. по АДРЕСА_2, якій в подальшому присвоєно адресу АДРЕСА_1.

Однак, на вказаній ділянці позивач та її чоловік побудували садовий будинок, при цьому доказів надання дозволу відповідними державними органами на будівництво будинку на вказаній ділянці та прийняття його в експлуатацію стороною позивача суду не надано.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер.

Після його смерті позивач отримала свідоцтво про право на спадщину за законом від 13.11.1997 року на грошові вклади померлого (а.с.56).

02.03.2016 року позивач знову звернулася до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини після смерті чоловіка, зазначивши спадковим майном спірний садовий будинок, однак правовстановлюючих документів при цьому не надала. Більш того, позивач надала нотаріусу відповідь КП «БТІ Одеської міськради» від 17.04.2015 року, у якій зазначено, що право власності по АДРЕСА_1 не зареєстровано.

Постановою державного нотаріуса Сьомої одеської державної нотаріальної контори Л.В. Мельник від 13.03.3016 року позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на садовий будинок АДРЕСА_1, у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів на цей об'єкт.

Відмовляючи у задоволенні позову про визнання права власності на садовий будинок в порядку презумпції права власності спільної сумісної власності на майно, набуте у зареєстрованому шлюбі та в порядку спадкування після смерті чоловіка ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано доказів набуття у власність будинку за адресою АДРЕСА_1 як ОСОБА_4 за час життя, так і позивачем.

Проте, повністю погодитися з усіма такими висновками суду першої інстанції не можна.

Судова колегія виходить з наступного.

Спірний житловий будинок збудовано у 1958 році, що підтверджується технічним паспортом на садовий будинок по АДРЕСА_1, виготовленого експертом ТОВ «Одеса експерт роял» Нагрибецькою О.М. (квалфікаційний сертифікат НОМЕР_1) (а.с. 10-13), проте державної реєстрації права власності на цей будинок не відбулось.

ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1, перебуваючи у шлюбі з ОСОБА_2 та проживаючи разом нею фактично.

Оскільки спадщина відкрилась за дії ЦК УРСР 1963 року, то позивач вступивши у фактично управління спірним майном таким чином прийняла спадщину в порядку ст. 549 ЦК УРСР.

Крім того, позивач у 1997 році зверталась до нотаріуса та отримала свідоцтво про право на спадщину після смерті чоловіка ОСОБА_4 на грошові кошти на банківському вкладному рахунку.

У позові позивач зазначила, що приводом для вирішення питання щодо отримання документів про право власності на спірний дачний будинок була відмова позивачу з боку водопостачального підприємства у встановленні лічильника води у зв'язку з відсутністю у неї правовстановлюючих документів на дачний будинок.

Тобто, позивач весь час після смерті чоловіка дійсно користувалась спірним дачним будинком та утримувала цей будинок, намагалась встановити лічильники на водопостачання в будинку.

Дані обставинами відповідачем під час розгляду справи в суді першої інстанції не спростовувалися.

Звертаючись до суду, позивач посилалась на норми спадкового права та просила визнати за нею право власності на будинок в порядку спадкування. Крім того, позивач посилалася на норми сімейного законодавства та вказувала на набуття нею права власності на садовий будинок, який побудований у 1958 році під час фактичного проживання з ОСОБА_4 у зареєстрованому шлюбі в порядку спільної сумісної власності.

Таким чином, доведеність виникнення права власності на спірний будинок у ОСОБА_4 є підставою для набуття висновку щодо належності 1/2 частки позивачці, як дружині ОСОБА_4, та, що відкрилась спадщина на 1/2 частку садового будинку після смерті ОСОБА_4

Оскільки позивачу відмовлено в отриманні свідоцтва про право на спадщину та рекомендовано звернутися до суду, то остання вважає своє право на отримання будинку у власність в порядку спадщини та в порядку частки у спільній сумісній власності порушеним та таким, що підлягає захисту у спосіб визнання права власності на майно.

Частиною 2 ст. 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлено, що, якщо законодавством передбачено прийняття в експлуатацію об'єкта нерухомого майна, державна реєстрація прав на такий об'єкт проводиться після прийняття його в експлуатацію в установленому законодавством порядку.

Питання щодо прийняття в експлуатацію об'єктів будівництва вперше на законодавчому рівні було вирішено шляхом затвердження Порядку та умов прийняття в експлуатацію об'єктів будівництва постановою Кабінету Міністрів України «Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів державного замовлення» від 05 серпня 1992 року № 449.

Тобто, до 05 серпня 1992 року не передбачалась процедура введення приватних житлових будинків в експлуатацію при оформленні права власності. У зв'язку з тим, що відповідно до ст. 58 Конституції України нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, загальні правила прийняття в експлуатацію не можуть поширюватись на приватні житлові будинки з господарськими будівлями і спорудами, які збудовані до 05 серпня 1992 року.

Отже, питання щодо набуття права власності на приватні житлові будинки з господарськими будівлями і спорудами, які збудовані до 05 серпня 1992 року, не врегульовано на рівні закону.

29 квітня 2013 року набрав чинності наказ Міністерства регіонального розвитку та житлово-комунального господарства України від 19 березня 2013 року № 95, яким затверджено новий порядок спрощеної процедури прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, громадських будинків та будівель і споруд сільськогосподарського призначення І та II категорій складності, які збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт, а також регламентовано процедуру проведення технічного обстеження їх будівельних конструкцій та інженерних мереж.

Згідно з п. 3.1 вказаного порядку індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, збудовані до 05 серпня 1992 року, прийняттю в експлуатацію не підлягають і можуть бути зареєстровані як об'єкти права власності на підставі технічного паспорту.

Державна реєстраційна служба України своїм листом від 12 березня 2013 року № 95-06-15- 13 роз'яснила, що при проведенні державної реєстрації прав із видачею свідоцтва про право власності на нерухоме майно, збудоване до 05 серпня 1992 року, документом, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкта, є технічний паспорт на об'єкт нерухомого майна.

Державна реєстраційна служба України своїм листом від 12 березня 2013 року № 95-06-15- 13 роз'яснила, що при проведенні державної реєстрації прав із видачею свідоцтва про право власності на нерухоме майно, збудоване до 05 серпня 1992 року, документом, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкта, є технічний паспорт на об'єкт нерухомого майна.

Виходячи з вимог ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та відсутністю штампу самочинного будівництва у технічному паспорті від 22.08.2016 року, спірний дачний будинок не є самочинним.

Тому, немає підстав вважати, що ОСОБА_4, збудувавши садовий будинок у 1958 році на земельній ділянці площею 500 кв. м., яка була відведена йому в натурі, як інваліду вітчизняної війни 1-ї групи 22.08.1957 року для садівництва, не набув право власності на садовий будинок.

Крім того, в розумінні ст. 23 ЗК УPCP 1922 року землекористувач має право зводити, влаштовувати та використовувати будівлі та споруди для господарських та житлових потреб. Згідно з ст. 24 цього ж Кодексу всі споруди, збудови, насіви та інші рослини, та взагалі поєднане з ділянкою землі, що знаходиться в користуванні землекористувача, належить йому.

Оскільки на час зведення садового будинку у 1958 року, ОСОБА_2 перебувала з ОСОБА_4 у зареєстрованому шлюбі, то вона в порядку ст. 125 Кодексу законів про сім'ю, опіку, шлюб та акти громадянського стану УPCP від 31.05.1926 року, який діяв на час зведення спірного дачного будинку у 1958 році, як дружина ОСОБА_4, набула право на частку у праві спільної сумісної власності (аналогічна норма містилися і у ст. 22 КпШС України 1969 року та міститься у ст. 60 СК України, який діє на даний час).

Як вже зазначалося позивач в порядку ст. 549 ЦК України прийняла спадщину після смерті чоловіка, оскільки фактично вступило в управління спадковим майном.

Проте, у зв'язку з відсутністю реєстрації права власності на садовий будинок та відсутністю правовстановлюючих документів на будинок, позивач позбавлена права у встановленому законом порядку отримати свідоцтво про право на спадщину та свідоцтво про належність їй частки у праві спільної сумісної власності через причини, які від неї не залежать.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України від 01 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав.

На час закінчення будівництва садового будинку у 1958 році законодавство не містило обов'язку забудовника (власника) здавати такі об'єкти в експлуатацію, отримувати правовстановлюючий документ на садовий будинок та здійснити державну реєстрацію права власності.

Правила державної реєстрації об'єктів нерухомого майна, які вперше вводили обов'язковість державної реєстрації права власності на садові будинки, були затверджені наказом Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, в той час, як забудовник та власник садового будинку ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1.

Враховуючи наведене, судова колегія вважає, що у районного суду не було підстав для відмови у задоволені позову ОСОБА_2 про визнання за нею права власності на садовий будинок в цілому - в порядку набуття права на 1/2 частину в порядку спільної сумісної власності під час спільного проживання з ОСОБА_4 у зареєстрованому шлюбі та на 1/2 частину в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 у зв'язку з прийняттям нею спадщини та відсутністю інших спадкоємців 1-ї черги, які б прийняли спадщину, є заінтересованими у спадщині та/або не відмовлялись би від її прийняття.

При таких обставинах, рішення суду не може залишатися в силі і підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення вимог.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 383 ЦПК України, пеляційний суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 12 березня 2018 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на садовий будинок з господарськими спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 (на 1/2 частку, набуту в праві спільної сумісної власності подружжя та на 1/2 частку в порядку спадкування після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_4).

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повне судове рішення складено: 18.02.2019 року.

Головуючий: О.М. Таварткіладзе

Судді: А.А. Калараш

С.О. Погорєлова