Постанова

Іменем України

13 лютого 2019 року

м. Київ

справа № 235/4110/16-ц

провадження № 61-15099св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Пророка В.В.,

Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

третя особа - Покровський міськрайонний відділ Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 15 листопада 2016 року у складі Назаренко Г. В. та ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 21 грудня 2016 року у складі колегії суддів: Никифоряка Л. П., Новікової Г. В., Гапонова А. В.,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2016 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до

ОСОБА_5, третя особа - Покровський міськрайонний відділ Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області (далі - Покровський міськрайонний ВДВС ГТУЮ у Донецькій області), про стягнення інфляційних витрат та трьох відсотків річних від простроченої суми боргу.

Позовна заява мотивована тим, що ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 28 лютого 2014 року задоволено її цивільний позов у кримінальному провадженні та стягнуто з законного представника неповнолітнього ОСОБА_5 - ОСОБА_7 на користь законного представника неповнолітньої потерпілої ОСОБА_4 33 889,83 грн матеріальної шкоди та відшкодування моральної шкоди у розмірі 100 000,00 грн. 20 березня 2014 року Красноармійським міськрайонним судом Донецької області видано виконавчі листи про стягнення матеріальної та моральної шкоди, які 04 квітня 2014 року пред'явлені до виконання. Однак за період з 04 квітня 2014 року до 02 квітня 2015 року судове рішення про стягнення матеріальної шкоди та відшкодування моральної шкоди не виконано. 02 квітня 2015 року ОСОБА_5 досяг повноліття, тому ВДВС Красноармійського МУЮ Донецької області з 25 червня 2016 року замінив сторону у виконавчому провадженні із законного представника неповнолітнього ОСОБА_8 на ОСОБА_5 Проте, боржник свій обов'язок щодо відшкодування майнової та моральної шкоди, заподіяної кримінальним правопорушенням, належним чином не виконує. Станом на дату звернення до суду заборгованість за виконавчими листами, становить: матеріальна шкода - 20 738,16 грн, моральна шкода - 93 992,06 грн.

У зв'язку з викладеним та з урахуванням остаточних уточнень на підставі статті 625 ЦК України просила стягнути з відповідача на її користь завдану матеріальну шкоду у розмірі 19 342,64 грн, відшкодування моральної шкоди у розмірі 87 667,14 грн, інфляційні витрати за весь час прострочення в розмірі

99 032,10 грн та 3% річних від простроченої суми в розмірі 7 977,68 грн.

Рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від

15 листопада 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 21 грудня 2016 року, у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Судові рішення мотивовані тим, що наявність невідшкодованих сум за рішенням суду не вказуєна виникнення зобов'язання боржника сплатити певну грошову суму на користь іншої сторони відповідно до цивільно-правового договору або з інших підстав, визначених законом, які були б грошовим зобов'язанням. Грошовим зобов'язанням є правовідношення, в якому позичальник зобов'язаний сплатити кошти, а позикодавець має право вимагати від позичальника відповідної оплати, тобто це такі правовідносини, в яких передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору. Правовідносини, які виникли між сторонами, не є грошовим зобов'язанням, тому на боржника у виконавчому провадження не може бути поширена дія стаття 625 ЦК України.

У касаційній скарзі, поданій у січні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати оскаржувані судові рішення в частині стягнення на її користь інфляційних витрати в розмірі 99 032,10 грн та 3 % річних у розмірі 7 977,68 грн та ухвалити в цій частині нове рішення, яким стягнути вказані кошти.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій, відмовляючи їй у задоволенні позову, виходили з того, що між нею та відповідачем не виникли правовідносини щодо виконання грошового зобов'язання, проте не визначили, які ж насправді правовідносини виникли між сторонами. Зазначає, що судовим рішенням з відповідача на її користь стягнуто відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої неправомірними діями відповідача. Вказане судове рішення набрало законної сили та пред'явлено до виконання, однак відповідачем протягом 2014-2016 років воно належним чином не виконується. Таким чином її позовні вимоги про стягнення з відповідача інфляційних витрат та 3 % річних на підставі статті 625 ЦК України, у зв'язку з невиконанням рішення суду про стягнення на її користь коштів підлягають задоволенню.

23 березня 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшли заперечення ОСОБА_5 на касаційну скаргу ОСОБА_4, у яких вказано, що оскаржувані судові рішення є законними та обґрунтованими, а доводи касаційної скарги встановлених судами першої та апеляційної інстанцій обставин справи не спростовують та зводяться до незгоди з їх висновками щодо встановлених обставин. Крім того вказує, що провадження у цій справі було відкрито з порушенням норм процесуального права, оскільки судом першої інстанції не було зобов'язано позивача сплатити судовий збір за подання позовної заяви.

11 вересня 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшли доповнення до касаційної скарги, подані ОСОБА_4, з пропуском встановленого законом строку, який скаржник просить поновити, однак поважних підстав для його поновлення не зазначає., тому вказане доповнення розгляду судом касаційної інстанції не підлягає.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

23 березня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши доводи касаційної скарги та дослідивши матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Суди встановили, що ухвалою Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 12 грудня 2013 року до неповнолітнього ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, були застосовані примусові заходи медичного характеру - передача під нагляд опікуна - баби ОСОБА_7

Ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 28 лютого 2014 року ухвалу Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 12 грудня 2013 року в частині цивільного позову було скасовано та постановлено нову ухвалу, якою з законного представника неповнолітнього ОСОБА_7 на користь законного представника неповнолітньої потерпілої ОСОБА_4 була стягнута матеріальна шкода у розмірі 33 889,83 грн, та відшкодування моральної шкоди у розмірі 100 000,00 грн до досягнення повноліття ОСОБА_5

20 березня 2014 року Красноармійським міськрайонним судом Донецької області були видані виконавчі листи у справі № 1-кп/235/318/13 про стягнення із законного представника неповнолітнього ОСОБА_7 на користь законного представника неповнолітньої ОСОБА_4 матеріальної шкоди у розмірі 33 889,83 грн та моральної шкоди у розмірі 100 000,00 грн до досягнення повноліття ОСОБА_5

Постановами головного державного виконавця ВДВС Красноармійського МУЮ від 07 квітня 2014 року були відкриті виконавчі провадження з виконання виконавчих листів № 1-кп/235/318/13.

Постановами старшого державного виконавця ВДВС Красноармійського МУЮ від 25 червня 2015 року було замінено сторону виконавчого провадження - боржника ОСОБА_7 на боржника ОСОБА_5

Постановами державного виконавця ВДВС Красноармійського МУЮ від 15 жовтня 2015 року виконавчі провадження з примусового виконання виконавчих листів № 1-кп/235/318/13 були закінчені на підставі пункту 10 частини першої статті 49 Закону України «Про виконавчі провадження» у зв'язку з тим, що боржник ОСОБА_5 навчається в Авдіївському ПТУ.

Постановами головного державного виконавця ВДВС Авдіївського МУЮ від 04 листопада 2015 року були відкриті виконавчі провадження з виконання виконавчих листів № 1-кп/235/318/13 та було звернуто стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника.

Постановами заступника начальника Авдіївського міського ВДВС від 28 липня 2016 року були закінчені виконавчі провадження з виконання виконавчих листів № 1-кп/235/318/13, у зв'язку із закінченням ОСОБА_5 повного курсу навчання в Авдіївському ПТУ.

Постановами головного державного виконавця Красноармійського міськрайонного ВДВС від 05 серпня 2016 року були відкриті виконавчі провадження з виконання виконавчих листів № 1-кп/235/318/13.

Станом на дату звернення позивача до суду з позовом заборгованість за виконавчими листами про стягнення з боржника ОСОБА_5 матеріальної шкоди становить 20 738,16 грн, відшкодування моральної шкоди становить 93 992,06 грн.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно з частиною другою статті 509 ЦК України зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11цього Кодексу.

У частині п'ятій статті 11 ЦК України зазначено, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду.

Отже, ухвалою суду апеляційної інстанції від 28 лютого 2014 року з

законного представника неповнолітнього ОСОБА_5 - ОСОБА_7 на користь законного представника неповнолітньої потерпілої ОСОБА_4 було стягнуто матеріальну шкоду у розмірі 33 889,83 грн, та відшкодування моральної шкоди у розмірі 100 000,00 грн до досягнення повноліття ОСОБА_5, а у межах виконавчого провадження було замінено боржника ОСОБА_7 на боржника ОСОБА_5, тому між сторонами виникло грошове зобов'язання.

За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов'язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов'язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов'язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов'язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов'язок боржника з такої сплати.

Такий висновок відповідає правовому висновку викладеному Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц.

Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов'язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов'язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов'язання (підрозділ

2 розділу III книги 5 ЦК України).

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов'язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов'язань.

Такий висновок відповідає правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, висловленій у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач має грошове зобов'язання перед позивачем, що підтверджується ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 28 лютого 2014 року, яка набрала законної сили того ж дня, про стягнення з відповідача на користь позивача матеріальної шкоди у розмірі 33 889,83 грн, та відшкодування моральної шкоди у розмірі 100 000,00 грн.

З огляду на те, що відповідач не виконав грошове зобов'язання з виплати відшкодування матеріальної та моральної шкоди, у розмірі 33 889,83 грн і 100 000,00 грн, у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення у вигляді стягнення інфляційних витрат і трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами в справі, суди першої та апеляційної інстанцій на вказані норми законодавства уваги не звернули та ухвалили оскаржувані судові рішення в частині стягнення інфляційних витрат і трьох процентів річних з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Рішення суду першої та апеляційної інстанції в частині відмови у стягненні матеріальної шкоди у розмірі 19 342,64 грн та відшкодування моральної шкоди у розмірі 87 667,14 грн до суду касаційної інстанції оскаржене не було, тому в цій частині касаційному перегляду не підлягає.

Відповідно до пункту 1 частини третьої та четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи. Справа направляється на новий розгляд до суду першої інстанції.

Оскільки оскаржувані судові рішення в частині стягнення інфляційних витрат і трьох процентів річнихне відповідають вимогам статті 263 ЦПК України

2004 року та ухвалені в цій частині з порушенням норм процесуального права, відповідно до пункту 1 частини третьої та четвертої статті 411 ЦПК України такі підлягають скасуванню з передачею справи в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 415, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від

15 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Донецької області від

21 грудня 2016 року в частині стягнення інфляційних витрат і трьох процентів річних скасувати, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий СуддіВ. С. Висоцька А. О. Лесько С. Ю. Мартєв В. В. Пророк С. П. Штелик