Справа № 468/935/18-ц
БАШТАНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД
РІШЕННЯ

іменемМ УКРАЇНИ

19.02.2019 року Баштанський районний суд Миколаївської області в складі: головуючого - судді Янчук С.В., за участю секретаря Хижняк К.А., сторін, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Баштанка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на 1/2 частину будинку,

ВСТАНОВИВ:

Позивачка ОСОБА_1 звернулась до суду з вказаним позовом. Із позову вбачається, що 17.09.1977 року між сторонами було зареєстровано шлюб, який 16.10.2012 року було розірвано. На підставі рішення виконкому Баштанської міської ради народних депутатів №57 від 18.10.1994 року та державного акта про право власності на земельну ділянку виданого і зареєстрованого Баштанською міською радою народних депутатів за №345 від 28.11.1994 року на ім'я відповідача було надано дозвіл на початок будівництва двоповерхового житлового будинку по АДРЕСА_2. У дозволі було визначено дату закінчення будівельних робіт - жовтень 1997 року. Фактично будівництво було закінчено у листопаді 1997 року. В подальшому було проведено первинну інвентаризацію вищевказаного новозбудованого будинку і виявлено відхилення від проекту. Рішенням виконкому Баштанської міської ради народних депутатів від 14.03.1998 року №53 було затверджено самовільно збудовані будівництва та зобов'язано БТІ їх зареєструвати за ОСОБА_2 На думку позивача вказані документи підтверджують, що будівництво спірного будинку було повністю закінчено у 1998 році. На той час відповідачем не було зареєстровано вказаний будинок, оскільки він виїхав до Португалії на заробітки і повернувся лише у 2012 році. Після його повернення з Португалії шлюб між сторонами було розірвано. 21.12.2015 року відповідач зареєстрував право власності на будинок і продовжує в ньому проживати до цього часу. На теперішній час між сторонами виникла суперечка з приводу права власності на будинок. Позивачу стало відомо, що відповідач має намір подарувати будинок іншій особі. На думку позивача вищевказаний будинок належить їй та відповідачу на праві спільної сумісної власності, оскільки його було збудовано ними під час перебування у шлюбі за рахунок спільних трудових та грошових затрат.

Посилаючись на викладене, позивач просила визнати за нею право власності на 1/2 частину вищевказаного житлового будинку.

Ухвалою Баштанського районного суду Миколаївської області від 26.07.2018 року відкрито провадження у вказаній справі.

Відповідачем надано відзив на позов, згідно якого останній заперечував проти задоволення позову посилаючись на те, що за час шлюбу окрім вище вказаного будинку ним було набуто право власності на жиловий будинок АДРЕСА_1. Вказаний будинок за час шлюбу він передав у власність позивачу, а тому вважає безпідставною вимогу позивача щодо виділення їй частки ще й з іншого будинку. Крім того, просив застосувати строк позовної давності, посилаючись на те, що позивач звернулась до суду з позовом після спливу трирічного строку повної давності, перебіг якого почався згідно ст. 72 СК України з моменту розірвання шлюбу.

Позивачем мало місце надання до суду відповіді на відзив, згідно якого позивач вказала, що лише в 2018 році їй стало відомо про намір відповідача скласти заповіт, яким заповісти у власність даний будинок іншій особі, а тому строк позовної давності нею не пропущено. Житловий будинок АДРЕСА_1 було збудовано ними під час перебування у шлюбі та частка кожного з них становила 1/2. 02.02.1994 року між ними було укладено договір дарування, згідно умов якого відповідач подарував їй свою 1/2 частину даного будинку та в 1994 році вони почали будівництво будинку АДРЕСА_2, а тому позивач вважає, що обставини дарування їй відповідачем частини іншого будинку не має правового значення для вирішення питання про розподіл будинку по АДРЕСА_2.

В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити.

В судовому засіданні відповідач проти задоволення позову заперечував.

Заслухавши сторін, дослідивши матеріали справи (копію свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_3, копію витягу з рішення виконкому Баштанської міської ради народних депутатів від 18.10.1994 року за №57; копію дозволу на виконання будівельних робіт від 25.10.1994 року; копію будівельного паспорту на індивідуальний житловий будинок по АДРЕСА_2; копію замовлення №331 про первинну інвентаризацію житлового будинку; копію витягу з рішення виконкому Баштанської міської ради народних депутатів від 24.03.1998 року за №53; копію свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 21.12.2015 року; звіт про визначення оціночної вартості №406-18; копію договору дарування від 02.02.1994 року; копію свідоцтва про право власності від 11.04.1985 року; копію свідоцтва на право особистої власності на жилий будинок від 27.09.1984 року; копію архівної справи КП "Баштанське РБТІ" за №24181-2183), суд приходить до висновку про необхідність задоволення позову.

В ході розгляду справи судом встановлено, що з 17 вересня 1977 року по 16 жовтня 2012 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі. Дані обставини підтверджуються відміткою в паспорті позивача про реєстрацію шлюбу (а.с. 24) та копією свідоцтва про розірвання шлюбу (а.с.3).

В період шлюбу подружжя побудувало житловий будинок АДРЕСА_2.

Будівництво будинку фактично було завершено в 1998 році, оскільки в листопаді 1997 року відповідачем мало місце подання до БТІ заяви про поведення первинної інвентаризації даного будинку (а.с.9) та 24.03.1998 року Баштанською міською радою народних депутатів ухвалено рішення за №53 про затвердження самовільно збудованих будівництв, відхилень від проектів будівництва вказаного будинку (а.с.10).

На час будівництва будинку сімейні правовідносини регулювались положеннями Кодексу про шлюб та сімю України 1969 року (чинного на той час).

Так, згідно ст. 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Відповідно до вимог ст. 28 КпШС України, в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу.

Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Пленум Верховного Суду України в своїй постанові №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», а саме в п.п. 23, 24 зазначає, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на імя кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами тощо.

До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи та те, що знаходиться у третіх осіб.

Норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об'єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц.

З матеріалів справи вбачається, що спірний будинок побудований подружжям в період шлюбу. Матеріали справи не містять жодних доказів, що вказане майно є особистою власністю когось з них.

Водночас судом встановлено, що право власності на вище вказаний новозбудований будинок відповідачем було зареєстровано 21.12.2015 року, тобто на час дії Сімейного кодексу України.

Відповідно до вимог ст.ст. 60,61 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Відповідно до п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України за №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 69, ч. 1 ст. 71 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу, яке ділиться між ними в натурі. Поділ здійснюється за взаємною згодою подружжя, а в разі недосягнення згоди судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Положення ч. 1 ст. 70 СК України, п.30 вищевказаної постанови Пленуму вказують на те, що в разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Незважаючи на те, що відповідачем набуто право власності (проведення державної реєстрації права власності) на вищевказаний новостворений житловий будинок після розірвання шлюбу з позивачем, даний житловий будинок вважається спільною сумісною власністю сторін, оскільки його будівництво (створення майна) здійснювалось саме в період перебування сторін в шлюбі, при цьому стороною відповідача не спростовано обставин наявності в даного майна статусу спільного сумісного майна подружжя (враховуючи існування презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу).

З урахуванням наведеного та виходячи з положень ч.1 ст. 28 КпШС України та аналогічних положень ч.1 ст. 70 СК України, частка позивача в даному будинку становить 1/2.

Вирішуючи спір у межах позовних вимог та врахуванням встановлених обставин, суд вважає необхідним визнати за позивачкою право власності на 1/2 частку спірного майна з метою захисту її порушених права як співвласника даного майна.

Вирішуючи питання щодо заяви відповідача про застосування строків позовної давності суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до вимог ст. 72 СК України позовна давність не застосовується до вимог про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб між ними не розірвано. До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Встановлені судом обставини свідчать, що позивачу про факт порушення її права власності на даний будинок стало відомо лише в 2018 році, а саме про намір відповідача заповісти у власність даний будинок іншій особі, а тому на думку суду саме з цього моменту у позивача почався перебіг трирічного строку позовної давності. В свою чергу твердження відповідача про можливість звернення позивача до суду не пізніше, а ніж упродовж трьох років після розірвання шлюбу (тим самим пов'язуючи початок перебігу позовної давності з моментом розірвання шлюбу) є помилковим.

З огляду на викладене вбачається, що позивачем мало місце зверення до суду з межах строку позовної давноті, а тому підстав для відмови в задоволенні позову в зв'язку з пропуском строку позовної давності, судом не вбачається.

Крім того, суд не бере до уваги та оцінює критично доводи відповідача з приводу відсутності підстав для виділу позивачу частки з даного спірного будинку з врахуванням того, що за час перебування у шлюбі він передав у власність позивача житловий будинок АДРЕСА_1, який також було побудовано в період перебування в шлюбі з позивачем.

З наявної в матеріалах справи архівної справи КП "Баштанське РБТІ" за №24181-2183 (а.с. 58-74) вбачається, що сторонами за час перебування у шлюбі було набуто право власності по 1/2 частині за кожним на житловий будинок АДРЕСА_1. 02.02.1994 року між сторонами було укладено договір дарування, згідно умов якого відповідач ОСОБА_2 подарував, а позивач ОСОБА_1 прийняла у дар 1/2 частину вказаного будинку.

Наведені обставини свідчать про укладення між стронами лише угоди дарування та жодним чином не підтверджують обставини укладення угоди про поділ майна подружя в добровільному порядку, а тому обставини дарування відповідачем позивачу належної йому частини житлового будинку АДРЕСА_1, немає жодного правового значення для вирішення спору з приводу поділу житлового будинку АДРЕСА_2.

З огляду на викладене суд дійшов висновку про необхідність задоволення позову.

В силу вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути 3550,18 грн. витрат по сплаті судового збору.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 141, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на 1/2 частину будинку - задовольнити в повному обсязі.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 (місце проживання: АДРЕСА_1, ідент. номер НОМЕР_1) право власності на 1/2 частку житлового будинку АДРЕСА_2.

Стягнути з ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_2, ідент. номер НОМЕР_2) на користь ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1, ідент. номер НОМЕР_1) витрати по сплаті судового збору в сумі 3550 (три тисячі п'ятсот п'ятдесят) гривень 18 копійок.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складене 20.02.2019 року.

СУДДЯ: