єдиний унікальний номер справи 423/842/16-ц
номер провадження 6/423/61/19
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 листопада 2019 року

Попаснянський районний суд Луганської області

у складі:

головуючого судді Архипенко А.В.

при секретарі судового засідання Іваненко С.П.

за участю:

представника Попаснянського Підпалого ОСОБА_1 .

РВ ДВС

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Попаснянського районного суду клопотання ОСОБА_2 про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України, -

встановив:

В поданій заяві заявник зазначає, що ухвалою Попаснянського райсуду № 423/842/16-ц від 12 березня 2016 року подання Відділу державної виконавчої служби Попаснянського районного управління юстиції Луганської області про обмеження виїзду за кордон боржника ОСОБА_2 було задоволено. ОСОБА_2 було обмежено у праві виїзд за кордон до повного виконання зобов`язань за виконавчими провадженнями з виконання постанов про стягнення з нього сумм штрафів.

24.09.2019 року ним, ОСОБА_2 , сплачені штрафи на загальну суму 2720,00 грн. за постановами №№А01 140452 від 17.03.2013 на суму 340,00 грн., ВК1 089828 від 05.11.2012 на суму 510,00 грн., АОІ 171710 від 09.12.2012 на суму 510,00 грн., АМ1 112458 від 05.11.2012 на суму 510,00 грн., ВК1 096643 від 06.04.2013 на суму 510,00, ВОІ 169641 від 18.06.2012 на суму 340,00 грн.

21 березня 2018 року заступником начальника відділу державної виконавчої служби Попаснянського районного управління юстиції Луганської області були винесені постанови за ВП №534044997 та ВП №53198569 «Про закінчення виконавчого провадження» у зв`язку із сплатою штрафів за постановами органів ДАІ за №АА 1 196844 на суму 510,00 грн. та №ВС 1 148467 на суму 510,00 грн.

Заявник вважає, що оскільки виконавчі провадження стосовно нього завершені та ним повністю сплачені відповідні суми штрафів, в дійсний час відпала необхідність у застосуванні до нього тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України і тому в поданій заяві просить суд скасувати йому обмеженняу праві виїзду за кордон.

Заявник надав до суду заяву про розгляд справи без його участі.

Представник Попаснянського районного відділу державної виконавчої служби ГТУЮ у Луганській області у судове засідання зявився, не заперечував щодо скасування тимчасового обмеження боржника ОСОБА_2 у праві виїзду за кордон та підтвердив, що станом на 15.11.2019р. у відділі державної виконавчої служби не перебуває на виконанні виконавчих документів де боржником є ОСОБА_2 .

Суд, дослідивши письмові матеріали справи, вважає необхідним заяву задовольнити в повному обсязі, так як судом встановлено, що на день розгляду виконавчі провадження стосовно ОСОБА_2 завершені та ним повністю сплачені відповідні суми штрафів (а.с.6-11).

21 березня 2018 року відділом державної виконавчої служби Попаснянського районного управління юстиції Луганської області були винесені постанови за ВП №534044997 та ВП №53198569 «Про закінчення виконавчого провадження» у зв`язку із сплатою штрафів за постановами органів ДАІ за №АА 1 196844 на суму 510,00 грн. та №ВС 1 148467 на суму 510,00 грн.(а.с.12,13)

Як вбачається з копії Ухвали Попаснянського районного суду від 12.03.2016 року ОСОБА_2 було обмежено у виїзді за кордон до виконання ним зобов"язань з виконання постанов.

Проте, якщо на момент прийняття судом ухвали про обмеження права заявника на виїзд за межі України для цього існували правові підстави, то на даний момент ці підстави відпали, що підтверджується вищезазначеними процесуальними документами.

Враховуючи зазначене, суд звертає увагу на те, що Ухвала Попаснянського районного суду від 12.03.2016 року відносно ОСОБА_2 про обмеженя виїзду за кордон була винесена на підставі ст. 377-1 ЦПК України ( яка діяла на час винесення Ухвали), а зараз це положення регулюється ст.441 ЦПК України та встановлює порядок вирішення питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України.

При цьому норми, які б безпосередньо регулювала порядок скасування такого обмеження, у діючому ЦПК України відсутні.

За цих обставин суд виходить з наступного.

Свобода пересування гарантована ст. 2 Протоколу №4 до Конвенції про захист прав і основоположних свобод (далі Конвенції), частина друга якої передбачає: «Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною». При чому згідно ч. 3 указаної статті це на здійснення цього права не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

У справі «Гочев проти Болгарії» («Gochev v. Bulgaria» від 26.11.2009 року) Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) сформулював загальні стандарти щодо права на свободу пересування, зазначивши, що таке обмеження має відповідати одразу трьом критеріям: по-перше, має ґрунтуватися на законі, по-друге, переслідувати одну з легітимних цілей, передбачених у ч. 3 ст. 2 Протоколу №4 до Конвенції, і по-третє, знаходитися в справедливому балансі між правами людини та публічним інтересом (тобто бути пропорційним меті його застосування). При цьому при вирішенні питання про пропорційність обмеження даного права з метою стягнення неоплачених боргів слід пам`ятати, що таке обмеження може бути виправдано лише тоді, коли воно дійсно сприятиме погашенню заборгованості; проте навіть якщо зазначене обмеження свободи пересування було виправданим на самому початку, воно може стати непропорційним і таким, що порушує права людини, якщо воно автоматично продовжуватиметься протягом тривалого періоду. Тому застосування такого обмеження має періодично переглядатися судом (принаймні в останній інстанції) з метою з`ясування доцільності його подальшого застосування, причому обсяг судового розгляду повинен дозволити суду взяти до уваги всі фактори, й у тому числі ті, що стосуються пропорційності такого обмеження.

Схожі висновки ЄСПЛ ще раніше зробив у справі "Ігнатов проти Болгарії" («Ignatov v. Bulgaria», 02.07.2009), де неможливість судового оскарження тривалого обмеження указаного вище права людини, що полягало у забороні видачі закордонного паспорту, була визнана порушенням ст.2 Протоколу до Конвенції та ст. 13 Конвенції.

У справі «Хлюстов проти Росії» («Khlyustov v. Russia» від 11.07.2013 року) ЄСПЛ застосував указані стандарти при вирішенні питання щодо заборони виїзду боржника за кордон у зв`язку з невиконанням судового рішення про стягнення заборгованості. Зокрема, у цій справі ЄСПЛ визнав порушення ст.2 Протоколу №4 до Конвенції через те, що рішення про заборону виїзду за кордон було застосовано «автоматично», тобто лише у зв`язку з тим, що боржник добровільно не сплатив заборгованість, та без належного обґрунтування з урахуванням індивідуальної ситуації заявника.

Застосовуючи зазначені стандарти до цієї справи, суд звертає увагу на те, що стаття 6 Закону України Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України передбачає можливість тимчасового обмеження права громадянина України, який має паспорт, на виїзд за кордон, зокрема, у випадках, якщо він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням, - до виконання зобов`язань.

Проте якщо на момент прийняття судом ухвали про обмеження права заявника на виїзд за межі України для цього існували правові підстави, то на даний момент ці підстави відпали.

Суд також враховує наступні правові положення .

Як зазначено у ст.3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Стаття 33 Конституції України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Відповідно до ст.ст.55, 124 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом, при цьому юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Відповідно до ст.8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Таким чином, оскільки право заявника на виїзд за кордон було обмежене в порядку, визначеному ст. 377-1 ЦПК України (за нормами УПУ, яка діяла до 15.12.2017року) , а на даний момент належних правових підстав для подальшого застосування такого обмеження немає, керуючись ст. 2 Протоколу №4 до Конвенції, відповідною практикою ЄСПЛ, ст.ст. 3, 8, 33, 55, 124 Конституції України, ст. 377-1 ЦПК України, суд вважає за необхідне подану заяву задовольнити.

Враховуючи вищевикладене, суд -

Ухвалив:

Заяву ОСОБА_2 задовольнити в повному обсязі.

Скасувати тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянину України, ідентифікаційний номер - НОМЕР_1 , що зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Копії ухвал надіслати до Попаснянського районного відділу державної виконавчої служби та Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України - до відома.

Ухвала може бути оскаржена протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення до Луганського апеляційного суду через Попаснянський районний суд Луганської області.

Суддя: А.В. Архипенко