Дата документу 13.02.2019 Справа № 334/7199/17
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №334/7199/17 Головуючий у 1-й інстанції: Гнатюк О.М.
Провадження № 22-ц/807/289/19 Суддя-доповідач: Онищенко Е.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 лютого 2019 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.

суддів: Бєлки В.Ю.,

ОСОБА_2

за участю секретаря судового засідання Семенчук О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 19 червня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, ОСОБА_5 про встановлення факту, що має юридичне значення,-

В С Т А Н О В И ЛА:

У листопаді 2017 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_5 про встановлення факту, що має юридичне значення.

Позов обґрунтований тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла дружина позивача - ОСОБА_6 За життя дружина заповіту не залишала.

Після смерті ОСОБА_6 відкрилася спадщина у вигляді Ѕ частки трикімнатної квартири АДРЕСА_1; Ѕ частки житлового будинку АДРЕСА_2, земельні ділянки площею 0,25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та земельна ділянка площею 0,3484 га для ведення особистого селянського господарства, які знаходяться на території Терсянської сільської ради Новомиколаївського району Запорізької області.

Спадкоємцями першої черги після смерті ОСОБА_6 є: позивач, діти померлої - ОСОБА_3, ОСОБА_5.

ОСОБА_4 проживав разом із померлою за своїм зареєстрованим місцем проживання за адресою: АДРЕСА_2, що підтверджується окрім довідки судовим рішенням Новомиколаївського районного суду Запорізької області від 22 серпня 2017 року.

Встановлення факту проживання з ОСОБА_6 на момент її смерті, потрібно для підтвердження прийняття спадщини.

Позивач просить встановити факт спільного постійного проживання з ОСОБА_6, померлої ІНФОРМАЦІЯ_1, за адресою: АДРЕСА_2, на час смерті останньої, тобто на час відкриття спадщини.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 19 червня 2018 року позов задоволено.

Встановлено факт спільного проживання за адресою: АДРЕСА_2, ОСОБА_4 разом із ОСОБА_6, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1, на час смерті останньої.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись напорушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати, і ухвалити по справі нове рішення яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 377 ЦПК України, рішення суду підлягає скасуванню в апеляційному порядку із закриттям провадження у справі або залишенням заяви без розгляду з підстав, визначених статтями 255 і 257 ЦПК України.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої, другої, п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Частиною першою статті 264 ЦПК України визначено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Оскаржуване рішення вказаним вимогам не відповідає.

Статтями 4, 5 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи чи інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободу чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визнати у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

За змістом ст.ст. 11,15 ЦК України цивільні права і обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способом захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально - правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в ст. 16 ЦК України, зокрема, встановлено такий спосіб, як визнання права.

Власник порушеного права може скористатися не будь-яким способом, а цілком конкретним способом захисту свого права.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення.

Частіше за все спосіб захисту порушеного права визначається спеціальним законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини.

Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30 травня 2008 року "Про судову практику у справах про спадкування", роз'яснено, що справи про спадкування розглядаються за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогами про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов'язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_6, зареєстрованим місцем проживання якої була квартира АДРЕСА_1 (а.с.8,9).

За довідкою Терсянської сільської ради Новомиколаївського району Запорізької області від 25 липня 017 року №144 ОСОБА_6 фактично проживала в АДРЕСА_2 разом з ОСОБА_4 (а.с.24)

За даними Новомиколаївської районної нотаріальної контори спадкова справа після смерті ОСОБА_6 не заводилася(а.с.52).

Питання щодо наявності спадкової справи в нотаріальній конторі за останнім зареєстрованим місцем проживання спадкодавця судом не з'ясовувалося.

Із матеріалів справи також вбачається, що між спадкоємцями померлої ОСОБА_6 існує спір про поділ спадкового майна, до складу якого входять квартира в м.Запоріжжі і частка будинку в с.Заливне, позов ОСОБА_4 заявлений до спадкоємців першої черги синів спадкодавця і предметом заявленого позову є встановлення факту проживання позивача у спадковому будинку разом із спадкодавцем, тобто встановлення обставин, які мають доводитися, перевірятися і оцінюватися судом при вирішенні спору про поділ спадкового майна.

Проте, вимоги про поділ спадкового майна у цій справі не заявлялися.

Звертаючись до суду із вимогою про встановлення факту свого проживання разом із спадкодавцем, позивач зазначав, що встановлення цього факту йому необхідно для набуття права на спадкування.

З правовідносин, які виникли між сторонами, вбачається спір про право на спадщину, а отже, спір має розглядатися судом у порядку позовного провадження.

Такі висновки ґрунтуються на положеннях статті 294 ЦПК України та роз'ясненнях, що містяться у пункті 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування».

Разом з тим позовні вимоги ОСОБА_4 обмежені вирішенням питання про встановлення факту, що має юридичне значення, без пред'явлення вимог для подальшого вирішення спору по суті. Отже, суд може встановити лише юридичний факт у тому випадку, якщо встановлення цього факту не пов'язується з подальшим вирішенням спору про право.

Водночас судом першої інстанції безспірно встановлено, що між сторонами у справі існує спір право на спадщину.

Таким чином, суд першої інстанції штучно використав термін «позов» при застосуванні процесуального механізму встановлення факту, що має юридичне значення, оскільки інших вимог при зверненні до суду позивачем заявлено не було, та штучно створив для позивача преюдиційні обставини для подальшого вирішення в суді спору про право.

Згідно з вимогами пункту 4 частини третьої статті 175 ЦПК України позовна заява повинна містити зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні.

Відповідно до вимог частини шостої статті 294 ЦПК України, якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд залишає заяву без розгляду і роз'яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах.

Згідно із пунктом 5 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення суду першої та апеляційної інстанцій у відповідній частині і закрити провадження у справі чи залишити заяву без розгляду у відповідній частині.

Зважаючи на те, що між ОСОБА_4 і ОСОБА_3 та ОСОБА_5 виник спір про право на спадщину, який має розглядатися судом в порядку позовного провадження, розгляд заяви ОСОБА_4 про встановлення факту, що має юридичне значення в порядку окремого провадження суперечить вимоги ст.294 ч.6 ЦПК України.

За таких обставин рішення суду першої інстанції не можна визнати таким, що відповідає вимогам закону, воно на підставі ст.377 ЦПК України підлягає скасуванню, а заява ОСОБА_4 - залишенню без розгляду.

Керуючись ст. ст.294 ч.6, 364, 377, 382 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 19 червня 2018 року у цій справі скасувати.

Заяву ОСОБА_4 до ОСОБА_3, ОСОБА_5 про встановлення факту, що має юридичне значення - залишити без розгляду.

Роз'яснити ОСОБА_4 про його право звернутися до суду з позовом на загальних підставах.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 20 лютого 2019 року.

Головуючий

Судді: