ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«15» лютого 2019 року

м. Харків

справа № 638/16454/17-ц

провадження № 22ц/818/1265/19

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В., (суддя-доповідач),

суддів - Бровченка І.О., Колтунової А.І.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2

треті особи - Приватне акціонерне товариство «Просто страхування», Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «ВУСО»

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 11 грудня 2018 року в складі судді Шестака О.І.,

в с т а н о в и в:

У листопаді 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, треті особи: Приватне акціонерне товариство «Просто страхування», Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «ВУСО» про стягнення спричинених збитків внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

Позовна заява мотивована тим, що 29 липня 2017 року близько 14 години 00 хвилин у м. Харкові водій ОСОБА_2, керуючи автомобілем GEELY MK CROSS, державний номерний знак НОМЕР_1 по вулиці Бурсацький узвіз, на регульованому перехресті з вулицею Клочківською, при повороті ліворуч, не надав переваги в русі автомобілю TOYOTA CAMRY, державний номерний знак НОМЕР_2, який рухався у зустрічному напрямку прямо, внаслідок чого відбулося зіткнення автомобілів, які отримали механічні пошкодження, та завдано збитки.

Дорожньо-транспортна пригода трапилась внаслідок порушення Правил дорожнього руху відповідачем, про що свідчить складений протокол про адміністративне правопорушення, серія БР № 264344 від 29 липня 2017 року щодо ОСОБА_2

Постановою Дзержинського районного суду м. Харкова від 05 вересня 2017 року ОСОБА_2 визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП.

Вказав, що його цивільно-правова відповідальність під час керування автомобілем TOYOTA CAMRY, державний номерний знак НОМЕР_2, застрахована Приватним акціонерним товариством «Просто страхування» за договором «прямого відшкодування».

Про настання страхового випадку позивач повідомив Приватне акціонерне товариство «Просто страхування». Заяву про страхове відшкодування зареєстровано; надано усі необхідні документи для прийняття рішення та виплати страхового відшкодування.

Зазначив, що згідно звіту дослідження спеціаліста-автотоварознавця № 255/2017 від 09 серпня 2017 року матеріальний збиток, завданий власникові автомобілю TOYOTA CAMRY, державний номерний знак НОМЕР_2, складає 62 941,38 грн.

Вказав, що 08 жовтня 2017 року автомобіль TOYOTA CAMRY, державний номерний знак НОМЕР_2, відремонтовано фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3, що підтверджується актом виконаних робіт № РН-0000483. Загальна вартість робіт по ремонту автомобілю складає 71 298,00 грн., ПДВ не передбачено.

02 грудня 2017 року Приватним акціонерним товариством «Просто страхування» прийнято рішення про виплату страхового відшкодування в розмірі 42 635,85 грн. та зазначені кошти за заявою ОСОБА_1 перераховані фізичній особі-підприємцю ОСОБА_3, який здійснював ремонт транспортного засобу.

Зазначив, що протиправними діями ОСОБА_2 спричинені фактичні матеріальні збитки, які підлягають стягненню з нього, за вирахуванням сплаченого Приватним акціонерним товариством «Просто страхування» страхового відшкодування, у розмірі 28 662,15 грн., із наступного розрахунку: 71 298,00 грн. (встановлена сума спричинених збитків) - 42 635,85 грн. (сплачене страхове відшкодування) = 28662,15 грн. (залишок невідшкодованої шкоди).

Вказав, що ним також понесені витрати на правову допомогу у розмірі 3500,00 грн.

Просив стягнути з відповідача матеріальну шкоду у розмірі 28 662,15 грн. та додаткові витрати у розмірі 3500,00 грн., а всього 32 162,15 грн. та витрати по сплаті судового збору.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 11 грудня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_1 - задоволено, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову суму в розмірі 32 802,15 грн. (матеріальна шкода у сумі 28 662,15 грн.; додаткові витрати (витрати на правову допомогу) у сумі 3500,00 грн., судовий збір у сумі 640,00 грн.).

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, порушено та неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Вважав, що суд не надав належної оцінки доказам у справі, не звернув увагу на те, що акт виконаних робіт, яким обґрунтовано позовні вимоги, містить роботи та запчастини, які не мають відношення до пошкоджень, отриманих у дорожньо-транспортній пригоді, яка сталась з вини відповідача; зокрема, пошкодження амортизатора переднього правого та рульової рейки, про які не зазначено у протоколі огляду транспортного засобу після дорожньо-транспортної пригоди; що акт огляду технічного стану транспортного засобу №1 від 08 жовтня 2017 року складено фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 з метою спростувати вказані обставини вже після подання позову та відзиву на позовну заяву та є недостовірним; що позивач фактично не звертався до страховика за відшкодуванням шкоди, пов'язаної з пошкодженням рульової рейки та амортизатора переднього правого, та страхова сума за шкоду, заподіяну майну не вичерпана, отже покладання на відповідача обов'язку по відшкодуванню шкоди за ці елементи є незаконним; що пошкодження запчастин, щодо яких виник спір, могли бути наслідком дорожньо-транспортної пригоди 2011 року, в якому брав участь автомобіль позивача; що заказ-наряд, рахунок на оплату, акт виконаних робіт жодним чином не підтверджують причинно-наслідковий зв'язок між діями відповідача і пошкодженнями, усунення яких вказано в них.

31 січня 2019 року від ОСОБА_1 до суду апеляційної інстанції надійшов відзив на апеляційну скаргу, з якого вбачається, що ОСОБА_1 вважає рішення законним, а апеляційну скаргу - необгрунтованою. При цьому посилався на те, що ремонт автомобіля здійснено за 71 298, 00 грн.; виплачене страхове відшкодування складає 42 635, 85 грн., а різниця - 28 662, 15 грн. Зазначив, що пошкодження амортизатора переднього правого та рульової рейки є скритими пошкодженнями, які виявлені під час ремонту транспортного засобу. Ремонт проведено відразу після дорожньо - транспортної пригоди без експлуатації транспортного засобу. В акті огляду технічного стану транспортного засобу під час ремонту зазначено, що після заміни пошкоджених деталей ходової частини виявлено несправність рульової рейки (стук, закусування при вивороті руля). Цю несправність спричинив сильний удар в рульове колесо, який також викликав зсув підрамника автомобіля (дані з розвал-сходження про зміщену куту кастера). Після заміни попереднього лівого амортизатора за результатами вібростенда виявлено невідповідність жорсткості старого і нового амортизаторів, в результаті чого був замінений передній правий амортизатор. Тобто, вважав, що заміна рульової рейки є прямим наслідком дорожньо - транспортної пригоди, а заміна амортизатора лівого неможлива без заміни амортизатора правого, так як передбачає парну заміну запасних частин. Зазначив, що невизнання відповідачем звіту про оцінку є його суб'єктивною точкою зору та у разі сумнівів відповідач не позбавлений можливості та має право заявити клопотання про призначення судової експертизи. Тому, вважав, що позиція відповідача міститься лише на припущеннях.

Частинами 1, 3 статті 368 ЦПК України передбачено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 369 ЦПК України передбачено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Аналізуючи наведені норми права, судова колегія вважає за необхідне розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_2 необхідно задовольнити частково, рішення суду - змінити.

Рішення суду першої інстанції, з висновком якого погоджується судова колегія, мотивовано тим, що з відповідача підлягає стягненню різниця між фактичною вартістю ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахування коефіцієнта фізичного зносу) та страховим відшкодуванням, виплаченим страховиком у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням зносу деталей, що підлягають заміні, оскільки в цьому випадку у страховика не виник обов'язок з відшкодування такої різниці, незважаючи на те, що вказані збитки є меншими від страхового відшкодування (страхової виплати), розмір яких підтверджений належними доказами.

Частиною першою статті 1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно з частинами першою, другою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (пункт 1 частини першої статті 1188 ЦК України).

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 29 липня 2017 року близько 14 години 00 хвилин у м. Харкові водій ОСОБА_2, керуючи автомобілем GEELY MK CROSS, державний номерний знак НОМЕР_1 по вулиці Бурсацький узвіз, на регульованому перехресті з вулицею Клочківською, при повороті ліворуч, не надав переваги в русі автомобілю TOYOTA CAMRY, державний номерний знак НОМЕР_2, який рухався у зустрічному напрямку прямо, внаслідок чого відбулося зіткнення автомобілів, які отримали механічні пошкодження, та завдано збитки.

З довідки про дорожньо-транспортну пригоду №234350 від 02 серпня 2017 року та протоколу огляду транспортного засобу від 01 серпня 2017 року вбачається, що автомобіль TOYOTA CAMRY, державний номерний знак НОМЕР_2, отримав пошкодження передньої лівої частини, передньої центральної частини.

Постановою Дзержинського районного суду м. Харкова від 05 вересня 2017 року, що набрала законної сили, ОСОБА_2 визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу.

Відповідно до статті 82 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказується при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, а отже, постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, якою встановлена вина притягнутої до адміністративної відповідальності особи, є обов'язковою для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено постанову, з питань щодо того, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Як вбачається з полісу № АК/6797449 цивільно-правова відповідальність водія ОСОБА_1 під час керування автомобілем TOYOTA CAMRY, державний номерний знак НОМЕР_2, застрахована Приватним акціонерним товариством «Просто страхування» за договором «прямого відшкодування»; строк дії полісу до 24 липня 2018 року; страхова сума (ліміт відповідальності) на одного потерпілого за шкоду, заподіяну майну, становить 100 000,00 грн., розмір франшизи - 0 грн.

Цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 під час керування автомобілем GEELY MK CROSS, державний номерний знак НОМЕР_1, застрахована Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «ВУСО» згідно полісу №АК/1989041, строк дії якого до 02 січня 2018 року.

31 липня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до Приватного акціонерного товариства «Просто страхування» з повідомленням про подію, що має ознаки страхового випадку та з заявою про врегулювання події за процедурою Прямого врегулювання збитків відповідно до Положення, затвердженого Протоколом МТСБУ №376/2016 від 10 березня 2016 року, із наданням усіх необхідних документів для прийняття рішення та виплати страхового відшкодування.

01 серпня 2017 року на замовлення Приватного акціонерного товариства «Просто страхування» спеціалістом - автотоварознавцем ОСОБА_4 здійснено огляд пошкодженого автомобіля, що належить ОСОБА_1, за результатами якого складено звіт №255/2017 від 09 серпня 2017 року, відповідно до якого матеріальний збиток, завданий ОСОБА_1 в результаті пошкодження належного йому автомобіля при дорожньо-транспортній пригоді склав 62 941,38 грн.

За результатами додаткового огляду автомобіля ОСОБА_1 на замовлення Приватного акціонерного товариства «Просто страхування» складено звіт №255/2017 від 24 серпня 2017 року, відповідно до якого матеріальний збиток, завданий ОСОБА_1 в результаті пошкодження належного йому транспортного засобу з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу при дорожньо-транспортній пригоді склав 42 635,85 грн.

27 вересня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до Приватного акціонерного товариства «Просто страхування» з заявою на виплату страхового відшкодування у розмірі 42 635,85 грн. шляхом перерахування на рахунок фізичної особи - підприємця ОСОБА_3, який безпосередньо здійснив відновлювальний ремонт транспортного засобу позивача.

02 жовтня 2017 року за результатами розгляду матеріалів страхової справи Приватним акціонерним товариством «Просто страхування» складено страховий акт № 122335, відповідно до якого прийнято рішення про виплату страхового відшкодування у розмірі 42 635,85 грн. та 03 жовтня 2017 року здійснено виплату страхового відшкодування на вказані у заяві позивача рахунки, у розмірі 42 635,85 грн. що підтверджується платіжним дорученням № 218030 від 03 жовтня 2017 року.

Відповідно до частини третьої статті 988 ЦК України страхова виплата за договором майнового страхування і страхування відповідальності (страхове відшкодування) не може перевищувати розміру реальних збитків. Інші збитки вважаються застрахованими, якщо це встановлено договором.

Згідно зі статтею 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

Отже, відшкодування шкоди власником транспортного засобу або винуватцем дорожньо-транспортної пригоди, відповідальність яких застрахована за договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, якщо у страховика не виникло обов'язку з відшкодування шкоди, або розмір шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика, а також у разі, коли страховик має право регресу до особи, яка застрахувала свою відповідальність.

Статтями 28, 29 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що шкода, заподіяна в результаті дорожньо-транспортної пригоди майну потерпілого, - це шкода, пов'язана: з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу; з пошкодженням чи фізичним знищенням доріг, дорожніх споруд, технічних засобів регулювання руху; з пошкодженням чи фізичним знищенням майна потерпілого; з проведенням робіт, які необхідні для врятування потерпілих у результаті дорожньо-транспортної пригоди; з пошкодженням транспортного засобу, використаного для доставки потерпілого до відповідного закладу охорони здоров'я, чи забрудненням салону цього транспортного засобу; з евакуацією транспортних засобів з місця дорожньо-транспортної пригоди. При цьому у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 9 постанови від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», якщо для відновлення попереднього стану речі, що мала певну зношеність (наприклад, автомобіля), були використані нові вузли, деталі, комплектуючі частини іншої модифікації, що випускаються взамін знятих з виробництва однорідних виробів, особа, відповідальна за шкоду, не вправі вимагати врахування зношеності майна або меншої вартості пошкоджених частин попередньої модифікації. Зношеність пошкодженого майна враховується у випадках стягнення на користь потерпілого його вартості (при відшкодуванні збитків).

У постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі № 6-691цс15 зроблено висновок про те, що правильним є стягнення з винного водія різниці між фактичною вартістю ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахування коефіцієнта фізичного зносу) та страховим відшкодуванням, виплаченим страховиком у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням зносу деталей, що підлягають заміні, оскільки в цьому випадку у страховика не виник обов'язок з відшкодування такої різниці незважаючи на те, що вказані збитки є меншими від страхового відшкодування (страхової виплати).

Відповідних правових висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 03 жовтня 2018 року, справа № 686/17155/15-ц, провадження № 61-18840св18, від 05 грудня 2018 року, справа № 752/19570/15-ц, провадження № 61-19564св18, від 22 січня 2019 року, справа № 676/518/17, провадження № 61-8307св18.

Враховуючи викладене, страховиком обґрунтовано виплачено страхове відшкодування в межах ліміту страхової відповідальності, розмір якого визначений звітом №255/2017 від 24 серпня 2017 року, відповідно до якого матеріальний збиток, завданий ОСОБА_1 в результаті пошкодження належного йому транспортного засобу з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу при дорожньо-транспортній пригоді склав 42635,85 грн.

Як вбачається з заказу-наряду № 3 від 08 жовтня 2017 року, рахунку на оплату № 3/4 від 08 жовтня 2017 року, акту № РН-0000483 від 08 жовтня 2017 року автомобіль TOYOTA CAMRY, державний номерний знак НОМЕР_2, відремонтований фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3, загальна вартість робіт по ремонту автомобілю склала 71298,00 грн., ПДВ не передбачено.

З акту огляду технічного стану транспортного засобу від 08 жовтня 2017 року, складеного фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 вбачається, що після заміни пошкоджених деталей ходової частини виявлена несправність рульової рейки (стук, закусування при вивороті руля). Цю несправність спричинив сильний удар в рульове колесо, який також викликав зсув підрамника автомобіля (дані з розвал-сходження про зміщеному куту кастера). Також після заміни попереднього лівого амортизатора, за результатами вібростенда, будо виявлено невідповідність жорсткості старого і нового амортизаторів, в результаті чого був замінений передній правий амортизатор.

Встановивши, що вартість майнового збитку, завданого позивачу пошкодженням автомобіля внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася з вини відповідача, перевищує виплачений страховиком розмір страхового відшкодування, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що з відповідача як винної особи на користь позивача підлягає стягненню різниця між фактичним розміром понесених витрат та сплаченим страховим відшкодуванням.

Доводи апеляційної скарги щодо того, що заподіяна позивачу майнова шкода не перевищує ліміт відповідальності Приватного акціонерного товариства «Просто страхування» як страховика, тому покладення на нього обов'язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності, не заслуговують на увагу з огляду на таке.

Відносини між позивачем та його страховиком регулюються умовами, визначеними у договорі обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, та правилами статті 29 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», згідно з якою у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством.

Оскільки страховиком виплачено страхове відшкодування у розмірі, визначеному статтею 29 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» вартість відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням фізичного зносу, у страховика не виникло обов'язку з відшкодування різниці між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою, незважаючи на те, що збитки є меншими від страхової суми (ліміту відповідальності).

Доводи відповідача щодо того, що пошкодження запчастин, щодо яких виник спір, могли бути наслідком дорожньо-транспортної пригоди 2011 року, в якій брав участь автомобіль позивача, є необґрунтованими, виходячи з наступного.

З відповіді Регіонального сервісного центру МВС в Харківській області №31/20-1579 від 10 квітня 2018 року вбачається, що автомобіль позивача раніше мав інший реєстраційний номер і був зареєстрований за іншою особою.

Згідно відповіді Управління патрульної поліції м. Харкова від 20 квітня 2018 року зазначений автомобіль 19 вересня 2011 року потрапив у дорожньо-транспортну пригоду, в ході якої отримав пошкодження бокової та передньої правої частини.

Проте, зазначені відомості не дають підстав вважати, що пошкодження запчастин, щодо яких виник спір, є наслідком саме дорожньо-транспортної пригоди 2011 року, такі доводи є лише припущеннями відповідача та не підтверджуються належними доказами.

Посилання відповідача щодо того, що акт виконаних робіт, яким обґрунтовано позовні вимоги, містить роботи та запчастини, які не мають відношення до пошкоджень, отриманих у дорожньо-транспортній пригоді, яка сталась з вини відповідача, зокрема, пошкодження амортизатора переднього правого та рульової рейки, про які не зазначено у протоколі огляду транспортного засобу після дорожньо-транспортної пригоди; що акт огляду технічного стану транспортного засобу №1 від 08 жовтня 2017 року складено фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 з метою спростувати вказані обставини вже після подання позову та відзиву на позовну заяву та є недостовірним; що заказ-наряд, рахунок на оплату, акт виконаних робіт жодним чином не підтверджують причинно-наслідковий зв'язок між діями відповідача і пошкодженнями, усунення яких вказано в них, є безпідставними, оскільки розмір спричиненого позивачу збитку належними та достатніми доказами не спростовано. Клопотань щодо призначення автотоварознавчної експертизи в судах першої та апеляційної інстанції не заявлялось.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції дослідив та надав належну оцінку поданим позивачем доказам, з'ясував належним чином фактичні обставини справи щодо заявлених вимог і того, яка саме правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, що має суттєве значення для правильного вирішення спору, та дійшов обгрунтованого висновку щодо задоволення позову.

Проте, судова колегія не погоджується з висновком суду щодо стягнення з відповідача витрат на правову допомогу у розмірі 3500,00 грн., виходячи з наступного.

Згідно вимог статті 137 ЦПК України витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов'язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Частиною 8 статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв'язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п'яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування в справі, що свідчить про те, що витрати на правову допомогу повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.

На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг, акти виконаних або отриманих послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). При цьому, недопустимими є документи, які не відповідають встановленим вимогам.

До складу витрат включаються лише фактично сплачені стороною або її представником (а не будь-ким) витрати, та їх сплата повинна бути підтверджена відповідними фінансовими документами.

Таким чином, на підтвердження здійсненої правової допомоги, необхідно долучати й розрахунок погодинної вартості правової допомоги, наданої у справі, який має бути передбачений договором про надання правової допомоги, та може міститися у акті приймання-передачі послуг за договором.

Розрахунок платної правової допомоги повинен відображати вартість години за певний вид послуги та час витрачений на: участь у судових засіданнях; вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням; ознайомлення з матеріалами справи в суді тощо.

Суд має вирішити питання про відшкодування стороні, на користь якої відбулося рішення, витрат на послуги адвоката, керуючись принципами справедливості, співмірності та верховенства права.

Верховний Суд у своїй постанові від 03 травня 2018 року в справі №372/1010/16-ц дійшов висновку, що якщо стороною буде документально доведено, що нею понесені витрати на правову допомогу, а саме, надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 укладено договір про надання правової допомоги з адвокатським бюро «Марина Бреславець» від 24 жовтня 2017 року та додаткову угоду №2 до нього, згідно якої загальна вартість послуг складає 3500,00 грн., яка сплачується за виконання: попереднього опрацювання матеріалів, опрацювання законодавчої бази, що регулює спірні відносини, формування правової позиції, надання консультацій, підготовка процесуальних документів по справі (позовна заява тощо), контроль за призначенням справи до розгляду, формування правової позиції, з урахуванням заперечень відповідача, контроль за судовим розглядом справи, участь у судовому розгляді справи першої та апеляційної інстанцій, у тому числі повідомлення суду про участь чи неможливість участі у розгляді справи, підготовка процесуальних документів по справі, витребування доказів у процесі розгляду справи, контроль за отриманням рішення суду та отримання таких рішень (лише за вимогою клієнта).

З копії квитанції №12097618С1 від 24 жовтня 2017 року вбачається, що ОСОБА_1 сплачено адвокатському бюро «Марина Бреславець» 3500,00 грн. за надання юридичних послуг.

З протоколів судового засідання вбачається, що представник позивача ОСОБА_5 брала участь у судових засіданнях: 21 лютого 2018 року - 1 годину 31 хвилину, 02 квітня 2018 року - 3 хвилини, 03 травня 2018 року - 2 хвилини, 11 липня 2018 року - 12 хвилин, 30 жовтня 2018 року - 20 хвилин, 26 листопада 2018 року - 22 хвилини.

Крім того, представником позивача 02 квітня 2018 року надано відповідь на відзив на позовну заяву.

Проте, відповідного акту приймання-передачі послуг за договором та розрахунку погодинної вартості правової допомоги, наданої у справі, який би відображав детальний опис наданої правової допомоги, а також оригіналу квитанції про оплату наданих послуг матеріали справи не містять.

У зв'язку з чим рішення суду в цій частині підлягає скасуванню з відмовою позивачу в задоволенні позову в цій частині за недоведеністю та зменшенню загальної суми, стягнутої з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 з 32 802,15 грн. до 29 302, 15 грн. (32802, 15 - 3500,00).

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст.374, ст.376, ст. ст. 381 - 384, 389 ЦПК України,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 11 грудня 2018 року - змінити, скасувавши його в частині стягнення витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 3500,00 грн.

Зменшити загальну суму, яка стягнута з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 з 32 802, 15 грн. до 29 302, 15 грн.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий І.В.Бурлака

Судді І.О. Бровченко

А.І. Колтунова

Повний текст постанови складено 15 лютого 2019 року.