Справа № 754/9507/16-ц Головуючий 1 інстанція- Грегуль О.В.
Проваження № 22-ц/824/1981/2019 Доповідач апеляційна інстанція- Савченко С.І.
П О С Т А Н О В А

іменем України

24 січня 2019 року м.Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді Савченка С.І.,

суддів Верланова С.М., Мережко М.В.,

при секретарі Вергелес О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» на ухвалу Деснянського районного суду м.Києва від 22 жовтня 2018 року у справі за скаргою ОСОБА_1 на дії та постанови приватного виконавця ОСОБА_2 про відкриття виконавчого провадження і та накладення арешту, заінтересовані особи: Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України», ОСОБА_3,-

в с т а н о в и в:

У квітні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із скаргою на дії та постанови приватного виконавця виконавчого округу м.Києва ОСОБА_2, яку мотивував тим, що 20 березня 2018 року приватним виконавцем винесенопостанову про відкриття виконавчого провадження № 56004971 на підставі виконавчого листа № 754/9507/16-ц, виданого 07 березня 2017 року Деснянським районним судом м.Києва, про солідарне стягнення із нього та ОСОБА_3 на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» боргу за кредитом у розмірі 39922 долари США і 14868 грн. В межах цього ж провадження 20 березня 2018 року приватним виконацем винесено постанову про арешт майна боржника щодо нього.

Вважає, що вказані дії та постанови приватного виконавця є неправомірними, оскільки приватний виконавець під час відкриття виконавчого провадження і накладення арешту не звернув увагу на приписи п.4 ч.2 ст.5 Закону України «Про виконавче провадження», який не передбачає виконання рішень, за якими стягувачем є держава чи її органи. Враховуючи, що стягувач ПАТ «Ощадбанк» є державним банком, а його засновником є держава, то приватний виконавець не мав права приймати виконавчий лист до виконання, а повинен був повернути його стягувачу. Окрім того, при відкритті провадження приватним виконавцем не дотримано вимоги ч.2 ст.26 Закону України «Про виконавче провадження» щодо надання стягувачем квитанції про сплату авансового внеску у встановленому розмірі 2 % від стягуваної суми.

У зв'язку із наведеним, просив визнати дії приватного виконавця виконавчого округу м.Києва ОСОБА_2 щодо винесення постанови про відкриття виконавчого провадження № 56004971 від 20 березня 2018 року щодо ОСОБА_1 та про накладення арешту від

- 2 -

20 березня 2018 року щодо ОСОБА_1 неправомірними та скасувати вказані постанови.

Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 22 жовтня 2018 року скарга ОСОБА_1 задоволена у повному обсязі.

Не погоджуючись із ухвалою, стягувач ПАТ «Ощадбанк» подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та постановити нову, якою відмовити у задоволенні скарги у повному обсязі, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального і процесуального права. Скарга мотивована хибністю висновків суду про те, що ПАТ «Ощадбанк» є державним органом. Суд не звернув уваги, що згідно Закону України «Про акціонерні товариства» Ощадбанк є акціонерним товариством, тобто юридичною особою приватного права.

ОСОБА_1 подав відзив на апеляційну скаргу, де вказав, що суд першої інстанції прийняв законне і обгрунтоване рішення і правомірно задоволив його скаргу, а доводи апеляційної скарги ПАТ «Ощадбанк» є безпідставними і надуманими, не грунтуються на вимогах закону, не спростовують висновків суду.

В суді апеляційної інстанції представник ПАТ «Ощадбанк» адвокат ОСОБА_4подану апеляційну скаргу та викладені в ній доводи підтримав, просив задоволити та скасувати ухвалу Деснянського районного суду м.Києва як незаконну.

Представник заявника ОСОБА_1 адвокат ОСОБА_5 в суді апеляційної інстанції проти задоволення апеляційної скарги заперечував, посилаючись на законність і обгрунтованість судової ухвали та відсутність підстав для її скасування.

Решта учасників справи належним чином повідомлені про час розгляду справи, до суду не з'явилися, причин неявки не повідомили, що відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність і обгрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.264 ЦПК України судове рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення не відповідає.

Відповідно до ст.124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

Відповідно до приписів ст.18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і місцевого самоврядування, юридичних осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

- 3 -

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов'язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби, що виникають із відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Згідно ст.447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Відповідно до ст.451 ЦПК України у разі встановлення обгрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов'язує державного виконавця або іншу посадову особу органу ДВС усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову у задоволенні скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що 07 березня 2018 року Деснянським районним судом м.Києва було видано виконавчий лист № 754/9507/16-ц про солідарне стягнення із ОСОБА_1 і ОСОБА_3 на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» боргу з кредитом у розмірі 39922 долари США і 14868 грн. судового збору.

На підставі вказаного виконавчого листа № 754/9507/16-ц приватний виконавець виконавчого округу м.Києва ОСОБА_2 постановою від 20 березня 2018 року відкрив виконавче провадження № 56004971. В межах цього ж виконавчого провадження 20 березня 2018 року приватним виконацем винесено постанову про арешт майна боржника ОСОБА_1 у межах суми стягнення 1146863,23 грн.

Задовольняючи скаргу, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що стягувач ПАТ «Державний ощадний банк України» є державним банком, а рішення не підлягає виконанню у порядку встановленому Законом України «Про виконавче провадження», оскільки згідно п.4 ч.2 ст.5 цього Закону не передбачає виконання рішень, за якими стягувачем є держава чи її органи.

Проте, колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду, оскільки вони не відповідають матеріалам справи та не грунтуються на вимогах закону.

В даному випадку суд помилково ототожнив поняття «державного органу» та поняття «державного банку», як банківської установи.

Правовий статус ПАТ «Державний ощадний банк України» визначається Законами України «Про банки і банківську діяльність» та «Про акціонерні товариства».

Згідно ст.2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банк - юридична особа, яка на підставі банківської ліцензії має виключне право надавати банківські послуги, відомості про яку внесені до Державного реєстру банків.

Згідно ст.7 вказаного Закону Державний банк - це банк, сто відсотків статутного капіталу якого належать державі. Державний банк створюється за рішенням Кабінету Міністрів України. При цьому в законі про Державний бюджет України на відповідний рік передбачаються витрати на формування статутного капіталу державного банку. Кабінет Міністрів України зобов'язаний отримати позитивний висновок Національного банку України з приводу наміру заснування державного банку. Отримання висновку Національного банку України є обов'язковим також у разі ліквідації (реорганізації) державного банку, за винятком його ліквідації внаслідок неплатоспроможності.

Згідно положень ст.ст.3, 5 Закону України «Про акціонерні товариства» акціонерні

- 4 -

товариства є господарськими товариствами у формі публічних чи приватних акціонерних товариств, які є юридичними особами.

Отже, стягувач ПАТ «Державний ощадний банк України» є юридичною особою приватного права у формі публічного акціонерного товариства і не є державним органом.

Той факт, що засновником банку є держава в особі КМ України не змінює правової природи банку як суб'єкта підприємницької діяльності і не наділяє його правом здійснювати владні управлінсьі функції від імені держави.

Зазначені вище порушення, які допустив суд першої інстанції, призвели до неправильного вирішення скарги.

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норми матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

З викладених вище підстав ухвала суду першої інстанції не грунтується на матеріалах справи, постановлена з порушенням норм матеріального права і підлягає скасуванню.

Вирішуючи скаргу, колегія суддів вважає, що скарга боржника ОСОБА_1 не підлягає до задоволення, оскільки відкриваючи провадження та накладаючи арешт на майно боржника приватний виконавець діяв відповідно до вимог Закону України «Про виконавче провадження» і в межах наданих йому повноважень.

При цьому колегія суддів виходить з того, що ч.2 ст.5 Закону України «Про виконавче провадження» на спірні відносини не поширюється, оскільки стягувач не є державним органом.

Також колегія суддів вважає безпідставними доводи заявника щодо неправомірності оскаржуваних постанов з огляду на не дотримання приватним виконавцем вимог ч.2 ст.26 Закону України «Про виконавче провадження» щодо надання стягувачем квитанції про сплату авансового внеску у розмірі 2 % від стягуваної суми, оскільки на спростування наведенїх доводів приватним виконавцем при розгляді справи надано квитанції про сплату авансового внеску, які були подані разом із заявою стягувача.

Керуючись ст.ст.259, 374, 376, 381 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» задоволити.

Ухвалу Деснянського районного суду м.Києва від 22 жовтня 2018 року скасувати і прийняти постанову, якою відмовити у задоволенні скарги ОСОБА_1 на дії та постанови приватного виконавця ОСОБА_2 про відкриття виконавчого провадження та накладення арешту.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий

Судді: