РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 лютого 2019 року

м. Рівне

Справа № 556/2062/17

Провадження № 22-ц/4815/104/19

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого Ковальчук Н. М.

суддів: Бондаренко Н. В., Гордійчук С. О.,

секретар судового засідання - Ковальчук Л. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1;

відповідач - Більськовільська сільська рада Володимирецького району

Рівненської області;

відповідач - ОСОБА_2

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Крестинської Людмили Аполлінаріївни на рішення Володимирецького районного суду Рівненської області від 25 жовтня 2018 року у складі судді Поровського В.А., проголошене о 09 год. 32 хв. в м. Володимирець Рівненської області, відомості про дату складання повного тексту відсутні,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Більськовільської сільської ради Володимирецького району Рівненської області та ОСОБА_2 про визнання заповіту, посвідченого від імені ОСОБА_4 у виконкомі Більськовільської сільської ради Володимирецького району Рівненської області секретарем Кречик Я.С. від 03 травня 2012 року за реєстровим №23, нікчемним. Свої вимоги обґрунтовував тим, що заповідачка, яка була його сестрою, погано чула і розмовляла нечітко, проте при складанні заповіту у виконкомі Більськовільської сільської ради сурдоперекладача не було. Зазначав, що саме він весь час доглядав за сестрою, заготовляв дрова, і сестра жодного разу не повідомила йому про наявність заповіту на свою племінницю.

Рішенням Володимирецького районного суду Рівненської області від 25 жовтня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції вмотивоване відсутністю передбачених законом підстав для визнання заповіту недійсним та обґрунтовано відсутністю належних доказів того, що волевиявлення заповідача не було вільним та не відповідало її внутрішній волі. Суд також врахував, що наявними в матеріалах справи доказами встановлено, що заповідачка будучи глухонімою із встановленою ІІ групою інвалідності, все ж могла спілкуватися із працівниками Більськовільської сільської ради, які посвідчували заповіт, таким чином, що вони її розуміли, у зв'язку з чим необхідності у залученні сурдоперекладача не було.

Вважаючи рішення суду незаконним, необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, представник ОСОБА_1 - адвокат Крестинська Л.А. оскаржила його в апеляційному порядку. В поданій апеляційній скарзі пояснює, що на підтвердження обґрунтованості позовних вимог позивачем були надані необхідні докази: факт посвідчення заповіту не за місцем проживання; мовчазне спілкування із спадкодавицею, яка мала фізичні вади та відсутність спілкування спеціальною мовою жестів; порушення таємниці заповіту при його посвідченні; відсутність роз'яснень спадкодавці відповідних норм ЦК України та відсутність зазначення про це у заповіті; відсутність встановлення осіб свідків; посвідчувальний напис не відповідає встановленій формі. Стверджує, що існує невідповідність оспорюваного заповіту вимогам законодавства щодо його посвідчення, яка має наслідком визнання його нікчемним. Зауважує, що заповіт було вчинено з допомогою технічних засобів, і вголос спадкодавиця його не читала, що вказує на відсутність очевидного підтвердження, що їй був зрозумілий його зміст та вона з ним погодилася. Зазначає, що зареєстрованим місцем проживання спадкодавиці є м. Рівне, а тому вона повинна була звертатися до нотаріуса у м. Рівне, а не до виконавчого комітету Більськовільської сільської ради. Вважає, що в даному спорі не підлягало доведенню вільне волевиявлення заповідача, оскільки позов був заявлений про встановлення нікчемності заповіту, а не про визнання заповіту нікчемним. З наведених міркувань просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

В поданому на апеляційну скаргу відзиві представник ОСОБА_2 - адвокат Кожемякіна В.І. вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, просить залишити його без зміни, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Дослідивши матеріали та обставини справи на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, апеляційний суд прийшов до висновку, що в її задоволенні слід відмовити, а оскаржуване рішення залишити без змін.

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року померла ОСОБА_4, що підтверджується свідоцтвом про смерть (повторне) серії НОМЕР_1 від 06.06.2017р.(а.с. 8).

Після її смерті відкрилась спадщина, на яку претендує позивач як спадкоємець другої черги.

Разом з тим, встановлено, що 03 травня 2012 року ОСОБА_4 склала заповіт, згідно якого заповіла земельні ділянки,належні їй на праві власності своїй племінниці - ОСОБА_2 (а.с. 30).

Вимога позивача зводиться до встановлення нікчемності заповіту з тих міркувань, що при його вчиненні не була дотримана передбачена законом форма.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 1257 ЦК України, заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним.

Частиною 2 ст. 1248 ЦК України передбачено обов'язкове дотримання необхідних вимог при посвідченні заповіту, нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним.

Як вбачається з довідки серії А-61 №093624 про те, що ОСОБА_4 встановлено ІІ групу інваліда дитинства. З даній довідці нечитабельно написаний діагноз.

Допитана місцевим судом свідок ОСОБА_6, яка була присутня при посвідченні оскаржуваного заповіту, підтвердила, що останній був прочитаний заповідачкою вголос.

Що стосується необхідності залучення сурдоперекладача, то судом встановлено, що потреби такої не виникало, оскільки попри наявність інвалідності, заповідачка могла розмовляти і чути в такій мірі, що її розуміли інші люди, зокрема працівники сільської ради, а наявні у неї дефекти мовленнєвого апарату дозволяли їй читати, писати і говорити.

Згідно ч.2 ст.1257 ЦК України, суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Проте жодних доказів на підтвердження такої невідповідності позивачем не було надано.

Доводи апеляційної скарги про те, що заповіт вчинено у неналежному місці, з огляду на те, що місцем проживання спадкодавиці є м. Рівне, і тому вона повинна була звертатися до нотаріуса у м. Рівне, а не до Більськовільської сільської ради Володимирецького району, апеляційним судом відхиляються.

Як було встановлено судом та підтверджено позивачем, ОСОБА_4 останні роки свого життя проживала саме у с. Більська Воля Володимирецького району Рівненської області.

Можливість посвідчення заповіту уповноваженими особами органів місцевого самоврядування прямо передбачена ст.. 1251 ЦК України, яка встановлює, що якщо у населеному пункті немає нотаріуса, заповіт, крім секретного, може бути посвідчений уповноваженою на це посадовою особою відповідного органу місцевого самоврядування.

У с. Більська Воля, де проживала заповідачка, відсутні державні нотаріальні контори та приватні нотаріуси, а тому ОСОБА_4 мала право звернутися за посвідченням заповіту до посадової особи Більськовільської сільської ради. Доводи апеляційної скарги апеляційним судом оцінюються критично, оскільки зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Судом встановлено, що позивач пропустив строк звернення до нотаріуса про прийняття спадщини і звертався до суду з позовом про встановлення додаткового строку для прийняття спадщини після сменті ОСОБА_4 Рішення Володимирецького районного суду від 29 серпня 2017 року, яким позов ОСОБА_1 задоволено, скасовано постановою Апеляційного суду Рівненської області від 12 квітня 2018 року і в задоволенні позову відмовлено. Зазначене свідчить про те, що позивапч не прийняв спадщини після смерті ОСОБА_4

Процесуальне законодавство передбачає, що обставини цивільних справ з'ясовуються судом на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обов'язку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Однак, будь-яких доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, особою, яка подала апеляційну скаргу, не надано.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції були правильно, всебічно і повно встановлені обставини справи, характер правовідносин, які виникли між сторонами та застосовано правові норми, які підлягали застосуванню при вирішенні даного спору, в зв'язку із чим рішення підлягає залишенню без змін, як ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Крестинської Людмили Аполлінаріївни залишити без задоволення.

Рішення Володимирецького районного суду Рівненської області від 25 жовтня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Повний текст постанови складено 15 лютого 2019 року.

Головуючий суддя підпис Ковальчук Н. М.

Судді: підпис Бондаренко Н. В.

підпис Гордійчук С. О.

Копія вірна: суддя-доповідач Ковальчук Н. М.