Номер провадження 2/225/166/2019
Єдиний унікальний номер судової справи225/6800/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(повне)

"22" січня 2019 р. м. Торецьк

Дзержинський міський суд Донецької області у складі :

головуючого - судді Скиба М.М.,

за участю:

секретаря Солодкої Є.В.,

представника позивача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі Дзержинського міського суду Донецької області цивільну справу за позовною заявою представника позивача ОСОБА_1, яка діє в інтересах ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Укрзалізниця» про стягнення заробітної плати, середньомісячного заробітку за час затримки заробітної плати, компенсації за час невикористаної відпустки, сум компенсації втрати частини заробітної плати, -

ВСТАНОВИВ:

Представник позивача ОСОБА_1 яка діє в інтересах ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Укрзалізниця» про стягнення заробітної плати, середньомісячного заробітку за час затримки заробітної плати, компенсації за час невикористаної відпустки, сум компенсації втрати частини заробітної плати.

В обґрунтування заявлених вимог представник позивача зазначила, що починаючи з серпня 2016 року і до 03 квітня 2017 року ОСОБА_2 перебувала у трудових правовідносинах з Регіональною філією «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця».

03 квітня 2017 року наказом від 31 березня 2017 року №124/ДН-ОС її було звільнено на підставі ст. 36 КЗпП України за власним бажанням.

Утім, всуперечь ст.116 КЗпП України, відповідно до якої при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать їй від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення, однак, з нею не було проведено остаточний розрахунок.

Зокрема, стягненню підлягають заробітна плата за період березень-квітень 2017 року у розмірі 8 006,61 гривень.

Так, починаючи з березня 2017 року Регіональна філія «Донецька залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» перестала виплачувати ОСОБА_2 заробітну плату, хоча остання продовжувала працювати і виконувати свої трудові обов'язки.

Причини невиплати працівникам не пояснювались. Однак, наказом від 28 квітня 2017 року № 646-НВ-1 «Про деякі питання діяльності Регіональної філії «Донецька залізниця», Регіональною філією «Донецька залізниця» було схвалено рішення щодо вилучення зі складу останньої структурного підрозділу «Донецької дирекції залізничних перевезень» та виробничих підрозділів, що йому підпорядковані, серед яких і «Ясинуватське локомотивне депо», а також про скорочення чисельності штату зазначених структурних підрозділів.

Ще до початку цих подій ОСОБА_2 було прийнято рішення про припинення трудового договору з Регіональною філією «Донецька залізниця» ПАТ «Укрзалізниця».

Як результат, 03 квітня 2017 року ОСОБА_2 було звільнено на підставі ст. 38 КЗпП України. Як зазначалося раніше, остаточний розрахунок здійснено не був проведений, а саме: не була виплачена заробітна плата за березень-квітень 2017 року, а також компенсація за дні невикористаної щорічної відпустки.

Після звільнення ОСОБА_2 неодноразово намагалась з'ясувати причини невиплати усіх сум, які підлягають виплаті при звільнені. Однак, однозначної відповіді ніхто не надавав. Таким чином, вона, як і сотні її колег були звільненні, однак остаточного розрахунку на момент звільнення не отримали.

Згодом Регіональна філія «Донецька залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» повідомила (однак кожного з працівників заздалегідь не було ознайомлено під підпис з таким порядком), що отримання остаточного розрахунку буде здійснюватися у касах у м. Лимані, проте, для такого остаточного розрахунку попередньо треба надати пакет документів з більш як двох десятків найменувань. Однак, ОСОБА_2 відмовилась подавати такий пакет документів для розрахунку, оскільки законодавством така процедура не передбачена.

Починаючи з моменту невиплати заробітної плати і до сьогоднішнього дня ОСОБА_2 перебуває у ненормальних умовах життя, що виникли внаслідок порушення її конституційного права на оплату праці. Це призвело до глибоких моральних страждань позивача, її емоційного спустошення, неможливості виїхати із м.Донецьк, коли там вкотре починалися активні бойові дії через брак коштів. Все це є підставою для стягнення з відповідача на користь ОСОБА_2 моральної шкоди. Окрім того, відповідачем було грубо порушено конституційні права ОСОБА_2, і ці права залишаються порушеними і досі.

Таким чином, представник позивача просить стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість по заробітній платі за період з березень-квітень 2017 року у розмірі 8006,61 грн.; середньомісячний заробіток за час затримки заробітної плати за період березень-квітень 2017 року у розмірі 75089,50 грн.; компенсацію за час невикористаної відпустки у розмірі 3802,00 грн.; суми компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати за період березень-квітень 2017 року у розмірі 1514,07 грн.; моральну шкоду у розмірі 10000 грн.

13.12.2018 року представником АТ "Укрзалізниці" надано до суду відзив на позовну заву в обгрунтування якої зазначено, що Указом Президетна України "Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 15 березня 2017 року "Про невідкладні додаткові заходи із протидії гібридним загрозам національній безпеці України» було уведено в дію рішення Ради національної безпеки і оборони України від 15 березня 2017 року, п.1 якого визначено, що тимчасово, до реалізації пунктів 1 і 2 Мінського «Комплексу заходів» від 12 лютого 2015 року, а також до повернення захоплених підприємств до функціонування згідно із законодавством України, припинити переміщення вантажів через лінію зіткнення у межах Донецької та Луганської областей.

Окрім того, по факту захоплення 17 березня 2017 року адміністративної будівлі структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» Регіональної філії «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», яка знаходиться за адресою: Донецька область, м.Донецьк, вул.Артема, 168 було відкрито кримінальне провадження №0000286.

Про унеможливлення виконання ПАТ «Українська залізниця», в особі Регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця», обов'язків передбачених чинним законодавством України, через вплив форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), зазначила Торгово-промислова палата України у своєму Науково-правовому висновку від 16 січня 2018 року №126/2/21-10.2.

Таким чином, вимога позивача про стягнення середнього заробітку за весь час затримки, є не обгрунтованою та суперечить ст.117 КЗпП, через відсутність вини відповідача.

На виконання указу Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 15 березня 2017 року "Про невідкладні додаткові заходи із протидії гібридним загрозам національній безпеці України» було уведено в дію рішення Ради національної безпеки і оборони України», у зв'язку з відсутністю організаційних та технічних умов для здійснення господарської діяльності структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень «Регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця», а також виробничих підрозділів підпорядкованих дирекції, викликаних припиненням переміщення вантажів через лінію зіткнення у межах Донецької та Луганської областей, і як наслідок відсутністю доступу до первинних документів, нарахування заробітної плати було припинено з 16 березня 2017 року.

Враховуючи наведене, на теперішній час, відповідач підтвердити інформацію щодо фактичного виконання позивачем робіт визначених трудовим договором, а також здійснити нарахування заробітної плати та інших виплат не має можливості.

Щодо вимог позивача про відшкодування моральної шкоди представник відповідача вважає, що позивач не надав обгрунтованого розрахунку розміру моральної шкоди, не зазначив з яких міркувань вона виходила, визначаючи розмір шкоди, а також не надала доказів, що підтверджують обставини викладенні в позовній заяві.

Таким чином, представник відповідача просить відмовити в позові ОСОБА_2 до АТ «Укрзалізниця». Судові витрати покласти на позивача.

11.01.2019 року представником позивача надано до суду відповідь на відзив. В обгрунтування якого зазначено, що доводи викладені Відповідачем у відзиві не відповідають дійсності, а також вимогам чинного законодавства з наступних підстав.

Відповідач зазначає, що «з 16 березня 2017 року було припинено виплату заробітної плати у зв 'язку з відсутністю організаційних та технічних умов для здійснення господарської діяльності, викликаних припиненням переміщення вантажів через лінію зіткнення у межах Донецької та Луганської областей, а також через захоплення адміністративної будівлі структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» РФ «Донецька залізниця» ПАТ «Укрзалізниця».

З цим же відповідач пов'язує і неможливість виконання своїх, зобов'язань перед позивачем, вказуючи на обставини непереборної сили.

При всьому цьому відповідач суперечить фактичним обставинам. Так, наказом від 28 квітня 2017 року (вже після звільнення ОСОБА_2.) № 646-НВ-1 «Про деякі питання діяльності регіональної філії «Донецька залізниця», Регіональною філією «Донецька залізниця» було схвалено рішення щодо вилучення зі складу останньої структурного підрозділу «Донецької дирекції залізничних перевезень» та виробничих підрозділів, що йому підпорядковані, а також про скорочення чисельності штату зазначених структурних підрозділів.

Тоді відповідачем було вжито ряд дій, зокрема, щодо повідомлення працівників про рішення щодо скорочення, ознайомлення їх під підпис із ним, а також щодо пропонування працівникам посад для переведення замість скорочення. На той момент все це-було для відповідача можливим, навіть всупереч «відсутності доступу до своїх потужностей».

Так само відповідач мав можливість здійснити звільнення працівників, а також внести записи про звільнення до їх трудових книжок вже після того, як за його твердженнями, «виникли обставини непереборної сили».

Із зазначеного вище випливає, що відповідач дещо перебільшує рівень своєї нездатності виконання обов'язків перед позивачем.

У своєму відзиві відповідач зазначає, що «підтвердити інформацію щодо фактичного виконання позивачем робіт визначених трудовим договором, а також здійснити нарахування заробітної плати та інших виплат не має можливості».

У КЗпП України відсутній механізм щодо врегулювання доводу зазначеного відповідачем.

Єдиним можливим варіантом врегулювання питання робочого часу у ситуації, що склалася було запровадження простою.

Таким чином, посилання відповідача щодо неможливості перевірки факту виконання позивачем своїх трудових обов'язків не відповідають дійсності, а також вимогам чинного законодавства, оскільки, починаючи з моменту невиплати заробітної плати та до моменту звільнення, позивача було переведено на простої, які повинні бути оплачені відповідачем. А посилання щодо неможливості перевірки факту виконання трудових обов'язків позивачем є безглуздими, оскільки режим простою це ніщо інше як зупинення роботи, яке унеможливлює виконання працівником своїх трудових обов'язків.

Серед іншого, відповідач умовчує про те, що всупереч вимогам чинного законодавства, а саме ст.47 КЗпП України, відповідно до якої власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу ним було встановлено окремий порядок розрахунку зі звільненим працівниками.

Так, працівникам було повідомлено про те, що остаточний розрахунок буде здійснюватися у касах в місті Лиман. При всьому цьому, для розрахунку працівникам треба зібрати пакет документів більш ніж з двадцяти найменувань і надати його до відповідної комісії.

Запроваджуючи такий порядок розрахунку, відповідач грубо порушив законодавство, оскільки ст. 47 КЗпП України саме на роботодавця покладено обов'язок здійснити остаточний розрахунок з працівником, всі суми які підлягають виплаті, повинні бути нараховані на день звільнення, а працівник не повинен доводити своє право на отримання відповідних сум.

У якості підтвердження обставин непереборної сили відповідачем надається копія Науково-правого висновку Торгово-промислової палати України №126/2/21-10.2 від 16 січня 2018 року.

Статтею 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати України» встановлюється, що торгово-промислова палата України та уповноважені нею' регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікати про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб'єкта господарської діяльності за собівартістю.

Із зазначеної вище норми випливає, що єдиним документом, який засвідчує форс-мажорні обставини є сертифікат, а тому, відповідачем належним чином не доведено обставини непереборної сили.

Наданий у якості додатку Науково-правовий висновок Торгово-промислової палати, ані за своєю формою, ані за змістом не є сертифікатом.

Статтею 23 ЦК України встановлюється, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування.

Підстави та обґрунтування стягнення моральної шкоди, зазначені безпосередньо у позовній заяві, тому доводи відповідача з цього питання є безпідставними.

Таким чином представник відповідача просить задовольнити позовні вимоги ОСОБА_2 зазначені у позовній заяві.

Представник позивача в судовому засіданні наполягала на задоволенні позовних вимог.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, у відзиві на позов зазначив що просить розгляд справи провести без участі представника відповідача.

Вислухавши думку представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд доходить висновку, що заявлені вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Між сторонами по справі виникли правовідносини, які регулюються КзпП України, Законом України «Про відпустки», Законом України «Про оплату праці» та іншими нормативно - правовими актами щодо трудових правовідносин.

Відповідно до ст. 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої незалежності.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно із ч. 1 ст. 6 ЦПК України суд зобов'язаний поважати честь і гідність усіх учасників судового процесу і здійснювати правосуддя на засадах їх рівності перед законом і судом незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних та інших ознак.

При цьому, відповідно до ч.1 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно з ч.ч.1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Частиною 1 ст. 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_2 з 18.08.2016 року знаходився у трудових відносинах з Регіональною філією «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця». 03.04.2017 року вона була звільнена з займаної посади на підставі ст. 38 КЗпП України, за власним бажанням в зв'язку з переїздом на нове місце проживання (наказ № 124/ДН-ос від 31.03.2017 року) (а.с. 8-10,15).

Надаючи оцінку обґрунтованості позовних вимог в частині стягнення належних при звільненні виплат (заборгованості із заробітної плати, компенсації за невикористану щорічну відпустку), - суд приймає до уваги наступне.

Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею. Кожен має право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (справа «Суханов та Ільченко проти України») «майно» може являти собою «існуюче майно» або засоби, включаючи «право вимоги» відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання» / «правомірне очікування» стосовно ефективного здійснення права власності.

Відповідно до частини 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Згідно зі ст. 24 Закону України «Про відпустки» та ст. 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки.

Статтею 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Згідно правового висновку, який викладено у постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18.01.2017 року у справі № 6-2912цс16, всі суми (заробітна плата, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов'язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать.

Спірні відносини між сторонами виникли з підстав того, що при звільненні позивача ОСОБА_2 розрахунок з нею не проведено.

Позивачем в обґрунтування вимог про стягнення заборгованості із заробітної плати надано:

- розрахунковий лист (табуляграму) за березень 2017 року, виданий НА СП «ДДЗП» філії «Дон.зал. «ПАТ УЗ», код за ЄРДПОУ 40150216; сума до виплати (з урахуванням проведених утримань податків та внесків) складає 3148,04 гривень (а.с. 13); табель обліку використання робочого часу за березень 2017 року (а.с. 11);

- розрахунковий лист (табуляграму) за квітень 2017 року, виданий НА СП «ДДЗП» філії «Дон.зал. «ПАТ УЗ», код за ЄРДПОУ 40150216 сума до виплати (з урахуванням проведених утримань податків та внесків) складає 3218,69 гривень, в табуляграмі міститься інформація про оплату за час простою, нарахування коштів за дні відпустки, матеріальної допомоги (а.с. 14); табель обліку використання робочого часу за квітень 2017 року (а.с. 22); наказ (розпорядження) №124/ДН-ос від 31.03.2017 року про припинення трудового договору (контракту), яким ОСОБА_2 звільнено на підставі ст. 38 КЗпП України з виплатою компенсації за 20 днів відпустки (а.с. 15); розрахунок оплати відпустки за період з 20.07.2015 року по 03.04.2017 року, нараховано 3802,00 гривень (а.с. 16).

Однак, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. (ст. 78 ЦПК).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ст.81 ЦПК).

Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього. Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронноїкопії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги. (ст.95 ЦПК).

Заявляючи вимоги про стягнення заборгованості з відповідача за березень - квітень 2017 року, в обґрунтування позовних вимог, позивач надав суду розрахункові листи (табуляграми) та табель обліку використання робочого часу за березень - квітень 2017 року, які не містять ні підписів повноважних осіб підприємства, ні печаток підприємства, а тому не відповідають вимогам належності та легітимності вказаного документу. Позивачем в позові було зазначено, що ОСОБА_2 неодноразово намагалась з'ясувати причини невиплати усіх сум, які підлягають виплаті при звільнені. Однак, в матеріалах справи відсутні докази того, що позивач зверталася до відповідача за відповідними відомостями та їй було відмовлено у їх наданні.

При цьому відповідач зазначає, що первинні документи про розмір нарахованої позивачеві заробітної плати за березень - квітень 2017 року взагалі відсутні, а отже неможливо визначити кількість робочих днів, відпрацьованих позивачем на підприємстві, в березні - квітні 2017 року, та встановити, який реальний розмір заробітної плати мав бути нарахований позивачу за ці.

З огляду на наведене суд позбавлений можливості встановити обставини, чи здійснювались позивачем виходи на роботу у період з 16.03.2017 р. по 03.04.2017 р. та чи виконувались нею трудові обов'язки.

З листа структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень «Регіональної філії «Донецька залізниця» №623ДН/ДОН від 06.12.2018 року вбачається, що за березень місяць позивачу нарахована заробітна плата у сумі 1407,30 грн. та останньою отримана у касі м.Лиман 13.09.2017 року. Сума нарахованої заробітної плати за період з 01.03.2017 року по 15.03.2017 року обліковується на балансі дирекції. Станом на день звільнення ОСОБА_2 заборгованість і заробітної плати відсутня.

На підтвердження вищезазначених обставин відповідачем надано видатковий касовий ордер №2073 від 13 вересня 2017 року з якого вбачається, що ОСОБА_2 отримала заробітну плату за першу половину березня 2017 року у розмірі 1407,30 грн.

При цьому суд звертає увагу, що відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Оскільки позивачем недоведено здійснення трудових обов'язків та виходу на роботу, в період з 16.03.2017 р. по 03.04.2017 р. у суду відсутні підстави для стягнення з відповідача заробітної плати за цей період.

Разом з тим з наказу (розпорядження) №124/ДН-ос від 31.03.2017 року вбачається, що позивачеві при звільненні належить виплатити компенсацію за 20 днів невикористаної відпустки.

Однак, відповідач не надав жодних доказів того, що позивачеві було виплачена компенсація за невикористану щорічну відпустку.

Положеннями ч. 1ст. 83 КЗпП України передбачено обов'язок роботодавця у разі звільнення працівника виплатити грошову компенсацію за всі не використані ним дні щорічної відпустки.

Відповідно до ч. 2ст. 21 Закону України «Про відпустки» порядок обчислення заробітної плати працівникам за час відпусток, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, та компенсації за невикористані відпустки встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 2 р. ІІ Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадяться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

Час, протягом якого працівники згідно з чинним законодавством або з інших поважних причин не працювали і за ними не зберігався заробіток або зберігався частково, виключається з розрахункового періоду.

З довідки - розрахунок оплати середньої зарплати виданої СП «Донецька дирекція залізничних перевезень», вбачається, що середньоденна зарплата ОСОБА_2 складає 223,92 грн.

Окрім того, судом встановлено, що ОСОБА_2 відповідно до наказу (розпорядження) №124/ДН-ос від 31.03.2017 року не використала 20 днів відпустки. У зв'язку з чим суд доходить до висновку, що з відповідача на користь позивача слід стягнути компенсацію за невикористану щорічну відпустку у розмірі 4 478 грн. 40 коп. (20*223,92).

Окрім того, відповідно до ст. 1, ч. 1 ст. 2, ст. 3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

Постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159 затверджений Порядок проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати.

Згідно з п. 4 Порядку сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100.

Таким чином, компенсація за несвоєчасну виплату, нарахованої, але не виплаченої заробітної плати у розмірі 1407,30 грн. за період з 03.04.2017 року по 13.09.2017 року складає 84,84 грн.

Враховуючи вищевикладене, з огляду на те, що відповідачем не доведено факт проведення відповідно до ст. 116 КЗпП України повного розрахунку після звільнення, суд приходить до переконання, що вимоги ОСОБА_2 в частині компенсації за час невикористаної відпустки у розмірі 4 478 грн. 40 коп.; компенсації втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати у розмірі 84 грн. 84 коп. є обґрунтованими та підлягають стягненню з відповідача.

Щодо стягнення з роботодавця середнього заробітку за час затримки розрахунку по заробітній платі під час звільнення, передбаченої ст. 117 КЗпП України, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно із ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Верховний Суду України у постанові № 6-365цс16 від 23.03.2016 року зробив правовий висновок, відповідно до якого до трудових правовідносин, врегульованих ст. 116, 117 КЗпП України, застосовується положення ст. 617 ЦК України.

Статтею 617 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов'язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

У пункті 1 частини першої статті 617 ЦК України наведено ознаки непереборної сили та визначено, що непереборна сила це надзвичайна або невідворотна за даних умов подія. Отже, непереборною силою є надзвичайна і невідворотна зовнішня подія, що повністю звільняє від відповідальності особу, яка порушила зобов'язання, за умови що остання не могла її передбачити або передбачила але не могла її відвернути, та ця подія завдала збитків.

На підставі аналізу наведених норм права, суд дійшов висновку, що відповідач може бути повністю звільнений від відповідальності перед позивачем за порушення строків проведення розрахунку при звільненні за умови, що це сталось внаслідок дії непереборної сили, яку відповідач не міг передбачити або передбачив, але не міг її відвернути.

Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Статтею 10 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» передбачено, що протягом терміну дії цього Закону єдиним належним та достатнім документом, що підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), що мали місце на території проведення антитерористичної операції, як підстави для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежного виконання) зобов'язань, є сертифікат Торгово-промислової палати України.

Згідно із розпорядженнями КМУ від 30.10.2014 року №1053-р та від 02.12.2015 року №1275 м. Донецьк Донецької області було включено до переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція.

Отже, настання обставин непереборної сили, що встановлені сертифікатом про форс-мажорні обставини, свідчить про відсутність вини роботодавця у затримці виплат робітнику належних при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України.

Відповідачем разом із відзивом подано науково-правовий висновок Торгівельно-промислової палати України від 16.01.2018 року №126/2/21-10.2. щодо унеможливлення виконання обов'язків, передбачених законодавством України про працю при звільненні працівників, спричиненого впливом дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили).

Так, згідно п. 7 розділу IV вказаного висновку втрата контролю і доступу публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», ідентифікаційний код юридичної особи: 40075815, регіональної філії «Донецька залізниця» публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», ідентифікаційний код філії: 40150216, до виробничих потужностей та іншого майна, що знаходиться за адресою: Донецька область, місто Донецьк, вул. Артема, 68, та Луганська область, місто Луганськ, вул. Кірова, буд. 44, у тому числі до: трудових книжок працівників, оригіналів наказів, особових справ працівників, посадових інструкцій, табелів обліку робочого часу, примірників звітів, що надавалися до контролюючих органів, комп'ютерної техніки із встановленим програмним забезпеченням трудових відносин з працівниками, починаючи з 20 березня 2017 року щодо структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» та з 12 квітня 2017 року щодо структурного підрозділу «Луганська дирекція залізничних перевезень», коли фактично вийшло з під контролю управління вищевказаними виробничими потужностями, позбавило можливості публічне акціонерне товариство «Українська залізниця», ідентифікаційний код юридичної особи: 40075815, регіональної філії «Донецька залізниця» публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», ідентифікаційний код філії: 40150216, виконати зобов'язання перед вивільненими працівниками згідно з ст..ст. 47, 83, 115 і 116 КЗпП України, а саме: кожному звільненому працівнику структурних підрозділів «Донецька дирекція залізничних перевезень» і «Луганська дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» видати належно оформлену трудову книжку і провести розрахунок. Це свідчить про відсутність вини публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», ідентифікаційний код юридичної особи: 40075815, регіональної філії «Донецька залізниця» публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», ідентифікаційний код філії: 40150216, у невиконанні своїх обов'язків.

Частиною 1 статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» встановлено, що Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб'єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб'єктів малого підприємництва видається безкоштовно.

Відповідно до ч.2 ст. 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об'єктивно унеможливлюють виконання зобов'язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов'язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади, вторгнення, блокада, революція, заколот, повстання, масові заворушення, введення комендантської години, експропріація, примусове вилучення, захоплення підприємств, реквізиція, громадська демонстрація, блокада, страйк, аварія, протиправні дії третіх осіб, пожежа, вибух, тривалі перерви в роботі транспорту, регламентовані умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, закриття морських проток, ембарго, заборона (обмеження) експорту/імпорту тощо, а також викликані винятковими погодними умовами і стихійним лихом, а саме: епідемія, сильний шторм, циклон, ураган, торнадо, буревій, повінь, нагромадження снігу, ожеледь, град, заморозки, замерзання моря, проток, портів, перевалів, землетрус, блискавка, пожежа, посуха, просідання і зсув ґрунту, інші стихійні лиха тощо.

Проаналізувавши зміст Науково-правового висновку від від 16.01.2018 року №126/2/21-10.2 у сукупності з нормами ст.ст. 14, 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні», з нормами Регламентом засвідчення Торгово-промисловою палатою України та регіональними торгово-промисловими палатами форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), затвердженим рішенням Президії Торгово-промислової палати України від 18.12.2014 року №44(5), суд приходить до висновку, що відповідач не підтвердив належними та достатніми доказами настання форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), які об'єктивно унеможливили виконання ним обов'язків щодо проведення повного розрахунку з позивачем при його звільненні відповідно до норм чинного трудового законодавства України, зокрема ст.ст. 113, 116, 117 КЗпП України.

Суд вважає, що єдиним документом, який засвідчує форс-мажорні обставини, (обставини непереборної сили) є сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), виданий Торгово-промисловою палатою України, складений та засвідчений уповноваженими особами із засвідчення форс - мажорних обставин (обставин непереборної сили) та зареєстрований в Реєстрі сертифікатів про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили).

На думку суду, у науково-правовому висновку від 16.01.2018 року №126/2/21-10.2 науковцями лише досліджуються та аналізуються фактичні обставини, що склались в господарській діяльності відповідача, а не засвідчується настання форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), які унеможливлюють виконання обов'язків відповідача, передбачених законодавством України про працю.

Суд вважає, що зазначений висновок містить точку зору та особисту думку науковців, які його склали з урахуванням того обсягу документів, які надав відповідач для дослідження.

Окрім цього, суд зауважує, що п. 7 науково-правового висновку Торгово-промислової палати України містить твердження, що втрата контролю і доступу ПАТ «Українська залізниця» до виробничих потужностей та іншого майна, у тому числі, до первинної кадрової документації, зокрема, з 20.03.2017 року «Донецької дирекції залізничних перевезень», позбавило можливості ПАТ «Українська залізниця», виконати зобов'язання перед вивільню вальними працівниками згідно ст. ст. 47, 83, 115, 116 КЗпП України, а саме: видати належно оформлену трудову книжку і провести розрахунок.

Однак, даний висновок не відповідає фактичним обставинам справи з огляду на наступне.

Позивач має у своєму розпорядженні відповідну трудову книжку з відповідними записами, що свідчить про виконання відповідачем свого обов'язку із повернення трудової книжки навість за умови втрати контролю і доступу до виробничих потужностей та іншого майна.

Суд зазначає, що ключовим елементом форс-мажорної обставини як підстави для звільнення від відповідальності є непередбачуваність такої обставини для сторони, яка звільняється від відповідальності.

В той же час, відповідач, на думку суду, міг передбачити втрату контролю і доступу до виробничих потужностей та іншого майна у м. Донецьку у 2017 році, оскільки антитерористична операція на території міста Донецька була розпочата у 2014 році, а Постановою КМУ від 07.11.2014 року № 1085-р місто Донецьк включено до переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження.

Не дивлячись на такі обставини, в 2016 році відповідач в ході реорганізації ДП «Донецька залізниця» утворив регіональну філії «Донецька залізниця» та не вчинив будь-яких дій для забезпечення розумної схоронності первинної документації, залишивши таку документацію на території, що фактично не контролюється державної владою України та захоплено незаконними озброєними формуваннями так званої «ДНР».

Аналізуючи вищенаведені обставини, суд приходить до висновку про відсутність підстав для звільнення відповідача від відповідальності перед позивачем за порушення строків проведення розрахунку при звільненні.

На думку суду, в судовому засіданні було встановлено, що існували певні обставини, які перешкоджали веденню стабільної фінансово-господарської діяльності відповідача. Проте нестабільна фінансово-господарська діяльність підприємства або відсутність коштів у роботодавця не виключає його вини за невиплату належних звільненому працівникові коштів та не звільняє від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України.

Згідно із п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24.12.1999 року №13, установивши під час розгляду справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Визначаючи розмір середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, який підлягає стягненню на користь позивача, суд враховує, що позивач була звільнена 03.04.2017 року. Таким чином, розмір середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку із позивачем має обчислюватися за період з 04.04.2017 року по 22.01.2019 року, тобто по день постановлення рішення включно, в порядку, визначеному постановою Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08.02.1995 року №100 (далі - Порядок).

Так, абзацом третім пункту 2 Порядку встановлено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана дана виплата. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо.

Згідно із абзацом четвертим Порядку, якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку.

Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку, нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Згідно із пунктом 8 розділу IV Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац третій пункту 8 розділу IV Порядку).

Аналогічна позиція щодо розрахунку розміру середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку викладена у постанові Верховного Суду України від 21.01.2015 року по справі №6-195цс134.

Враховуючи положення Порядку про обчислення середньої заробітної плати, а також встановлені судом фактичні обставини справи, суд доходить висновку, що з відповідача по справі на користь позивача необхідно стягнути розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 04.04.2017 року по 22.01.2019 року на загальну суму 100764 грн. 00 коп., виходячи із 450 робочих днів затримки при середньоденному заробітку у розмірі 223 грн. 92 коп.

Вирішуючи спір в частині відшкодування моральної шкоди, суд прийшов до таких висновків.

Відповідно до статті 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Вирішуючи питання в частині розміру моральної шкоди, суд бере до уваги, що з позивачем не було проведено остаточного розрахунку в день її звільнення, отже, в результаті порушення відповідачем трудових прав, позивач зазнала моральних страждань. Враховуючи глибину та тривалості моральних страждань, виходчи з розміру своєчасно невиплачених сум, засад розумності і справедливості, суд вважає, що 500 грн. є достатньою сумою для компенсації завданої моральної шкоди.

З урахуванням наведеного та встановлених у справі обставин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають частковому задоволенню.

Згідно з положеннями законодавства з заробітної плати має проводитись відрахування податків та обов'язкових платежів, тому при виплаті відповідачем відповідних сум належить утримати з них передбачені законом податки і обов'язкові платежі.

Відповідно до частини 1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з пунктом 1 частини 1 ст.5Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.

Згідно ч. 6ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Позивачем заявлена вимога про стягнення з відповідача заборгованості по заробітній платі за березень - квітень 2017 року в сумі 8006,61 грн., компенсації за невикористану відпустку сумі 3802,00 грн., компенсацію втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати у розмірі 1514,07 грн., всього 13322,68 грн., при цьому судовий збір не сплачувався. Враховуючи, що судом ці вимоги задоволені частково таким чином з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір пропорційно до розміру задоволених позовних вимог зазначених вище.

Вимога позивача про стягнення суми середнього заробітку за весь час затримки розрахунку в сумі 100764,00 грн. має бути оплачена судовим збором, а тому суд доходить до висновку, що у зв'язку з задоволенням зазначеної вимоги з відповідача слід стягнути судовий збір за цією вимогою на користь держави.

Також у зв'язку з частковим задоволенням вимоги про стягнення моральної шкоди, судовий збір за звернення з такою вимогою підлягає стягенню зі сторін пропорційно до частки задоволення цієї вимоги відповідно.

Керуючись ст. ст . 12,13,81,89, 141, 258, 259, 265, 268, 273, 354 ЦПК України, -

УХВАЛИВ:

Позов представника позивача ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_1), яка діє в інтересах ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_2, РНОКПП НОМЕР_2) до Публічного акціонерного товариства «Укрзалізниця» (місце знаходження: 03680, м.Київ, вул.Тверська, 5, ) про стягнення заробітної плати, середньомісячного заробітку за час затримки заробітної плати, компенсації за час невикористаної відпустки, сум компенсації втрати частини заробітної плати, задовольнити частково.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» (код за ) на користь ОСОБА_2 компенсацію за час невикористаної відпустки у розмірі 4 478 (чотири тисячі чотириста сімдесят вісім) грн. 40 коп.; компенсацію втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати у розмірі 84 (вісімдесят чотири) грн. 84 коп.; середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 100764 (сто тисяч сімсот шістдесят чотири) грн. 00 коп.; моральну шкоду у розмірі 500 (п'ятсот) грн. 00 коп.

В іншій частині позову відмовити.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» (код за ) судовий збір на корить держави у розмірі 1065 (одну тисячу шістдесят п'ять) грн. 08 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 судовий збір на корить держави у розмірі 729 (сімсот двадцять дев'ять) грн. 98 коп.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів до Донецького апеляційного суду через Дзержинський міський суд.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 24.01.2019 р.

Суддя М.М. Скиба