Справа № 727/6710/18
Провадження № 2/727/15/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 січня 2019 року м.Чернівці

Шевченківський районний суд м.Чернівці

в складі: головуючого судді Волошина С.О.

секретар судових засідань ОСОБА_1

за участю: позивача ОСОБА_2

представника позивача ОСОБА_3

відповідача ОСОБА_4

представника відповідача ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Чернівці цивільну справу за позовом ОСОБА_2 (зареєстрована адреса проживання: ІНФОРМАЦІЯ_1) до ОСОБА_4 (зареєстрована адреса проживання: м.Чернівці, зав.Б.Хмельницького, 9) про поділ майна подружжя,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_2 звернувся до Шевченківського районного суду м.Чернівці з позовом до відповідача ОСОБА_4 про поділ майна подружжя.

В позові вказує, що 03 лютого 1990 року між ним та відповідачем укладено шлюб. 08 грудня 2010 року шлюб розірвано на підставі рішення Шевченківського районного суду м.Чернівці. В шлюбі з відповідачем у 2003 році придбано житловий будинок, який розташований за адресою: місто Чернівці, завулок ОСОБА_6, 9.

У звязку із покращенням житлових умов та у відповідності до рішення виконавчого комітету Чернівецької міської ради №204/5 від 09.03.2004 року ними було здійснено реконструкцію та перепланування вищезазначеного житлового будинку.

11 березня 2004 року видано свідоцтво про право власності на житловий будинок, що знаходиться за адресою: місто Чернівці, завулок ОСОБА_6, 9, серії САА/270542, загальною площею 174, 60 кв.м., житловою площею 85, 70 кв.м.

Свідоцтво про право власності на вищезазначений будинок видано на імя відповідачки ОСОБА_4, оскільки він являється приватним підприємцем з 13.07.1993 року, а підприємець відповідає за своїми зобов'язаннями, пов'язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, тому ними було прийнято рішення оформити будинок на відповідача.

Оформлення дозвільної документації на здійснення реконструкції та будівництва спільного будинку він займався, що можуть підтвердити свідки.

Вказує, що до осені 2008 року вони проживали разом із дітьми в даному будинку однією сімєю, вели спільне господарство та мали спільний бюджет.

На придбання та здійснення реконструкції вищезазначеного спільного майна, ним були витрачені грошові кошти, які були накопичені від його підприємницької діяльності впродовж десяти років.

Від спільного шлюбу у них з відповідачкою є двоє дітей та при винесенні рішення суду про розірвання шлюбу менший син ОСОБА_7 являвся неповнолітнім.

Після розірвання шлюбу, між ними була усна домовленість про здійснення поділу будинку позасудовим шляхом після досягнення повноліття меншої дитини ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2 та про матеріальне утримання ним спільних дітей.

Позивач вказує, що протягом всіх цих років він приймав участь у вихованні та матеріальному утриманні спільних дітей. Після досягнення повноліття меншим сином ОСОБА_7, він звернувся до відповідача, щодо здійснення поділу будинку позасудовим шляхом, але відповідачка відмовилась ділити майно та повідомила, що поділ необхідний йому, тому і нехай звертається до суду.

Таким чином, угоди про добровільний поділ спільного майна між ними не досягнуто та з 01.01.2018 року він дізнався, що його майнові права на спільний будинок, який розташований за адресою: м.Чернівці, завулок ОСОБА_6, 9 порушені у звязку із чим, позивач вимушений звертатися в Суд із даною позовною заявою.

У відповідності до норм Цивільного кодексу України та Сімейного кодексу України, просить винести рішення, яким: визнати, що житловий будинок, загальною площею 174,60 кв.м. в тому числі житловою площею 85,70 кв.м , який знаходиться за адресою: м.Чернівці, ОСОБА_6 завулок, будинок 9. є спільною сумісною власністю сторін ОСОБА_2 та ОСОБА_4. Поділити спільне майно подружжя: визнати за ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер: НОМЕР_1, паспорт серії КР 347157, виданий Садгірським РВУМВС України в Чернівецькій області 07.07.1998 року) право власності на Ѕ частину житлового будинку, загальною площею 174,60 кв.м. в тому числі житловою площею 85,70 кв.м , який знаходиться за адресою: м.Чернівці, ОСОБА_6 завулок, будинок 9; визнати за ОСОБА_4 право власності на Ѕ частину житлового будинку, загальною площею 174,60 кв.м. в тому числі житловою площею 85,70 кв.м , який знаходиться за адресою: м.Чернівці, ОСОБА_6 завулок, будинок 9.

Ухвалою судді Шевченківського районного суду м.Чернівці Семенко О.В. від 12 липня 2018 року відкрито провадження у даній цивільній справі та призначено відкрите судове засідання (а.с.16).

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, замінено вилученого суддю Семенко О.В. на нового суддю Волошина С.О., підстави проведення повторного автоматизованого розподілу судової справи: закінчення терміну повноважень, відповідно до розпорядження №64 від 19.10.2018р. (а.с.31).

23.10.2018 року ухвалою судді Шевченківського районного суду м.Чернівці позовну заяву залишено без руху.

15.11.2018 року ухвалою судді Шевченківського районного суду м.Чернівці позовну заяву прийнято до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін, відповідачу наданий строк для подачі відзиву на позовну заяву.

26.12.2018 року відповідач ОСОБА_4 спрямувала на адресу суду відзив на позовну заяву, в якому вказала, що дана позовна вимога є безпідставною та необґрунтованою з огляду на наступне.

В обґрунтування свого позову ОСОБА_8 посилається на те, що після розірвання шлюбу, між ними була усна домовленість про здійснення поділу будинку, який знаходиться на завулку ОСОБА_6 , 9 м. Чернівці позасудовим шляхом після досягнення повноліття молодшим сином ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, а саме 01 січня 2018 року та про матеріальне утримання позивачем спільних дітей. Однак , його ствердження не відповідають дійсності. Вони з позивачем уклали шлюб в 1990 році. Від шлюбу мають двох дітей: ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_4, які проживають з нею.

В позовній заяві ОСОБА_8 стверджує, що придбання, реконструкція та перепланування спірного житлового будинку було здійснено лише за його кошти , накопичені впродовж 10 років, що підтверджується довідкою про дохід, яка додається Але як видно з довідки ДФС, за 10 років його підприємницької діяльності ( з 1993 по 2003 pp.) доходів у нього практично не було. На придбання будинку та його реконструкцію ними в 2003 році був взятий кредит. Право власності на будинок зареєстровано в 2004 році. Крім спірного будинку, в 2006 році ними було придбане складське приміщення великою площею по вул. Коломийській м. Чернівці, яке вони вирішили оформити на її рідну сестру ОСОБА_10, оскільки підприємець відповідає за своїм зобов'язанням, пов'язаним з підприємницькою діяльністю усім своїм майном. Після припинення фактичних подружніх стосунків у 2008 році цей склад за участю її сестри продано, і всі кошти забрав позивач. Факт придбання та продажу складського приміщення, буде підтверджено показами свідків. Оскільки позивач залишив їй з дітьми будинок, вона не претендувала на вищевказані кошти.

Вказує, що їх сім'я розпалася з вини позивача, який зустрів іншу жінку. Як видно з рішення Шевченківського райсуду про розірвання шлюбу, яке знаходиться в матеріалах справи, фактично вони припили подружні відносини восени 2008 року, а офіційно розлучились 08.12.2010 року. Спору про розподіл майна не було, як і домовленості про його розподіл в майбутньому, оскільки позивач, бажаючи створити нову сім'ю, пішов з місця проживання, залишивши їм з дітьми спірний будинок, який оформлений на неї. Більше він до спірного будинку не повертався. Останні роки він, навіть, не приймав участі в вихованні та матеріальному утриманні їх дітей.

Після припинення спільних відносин, позивач не лишився без житла, оскільки він був зареєстрований в двохповерховому власному будинку своїх батьків по вул. Клубній, буд.30 м. Чернівців. З 2009 року після смерті свого батька, є співвласником 1/2 даного будинку. Також ОСОБА_2 є власником двохкімнатної квартири за № 40 по вул. Героїв Майдану, 53 м. Чернівці, що підтверджується інформаційною довідкою з реєстру прав нерухомого майна.

Вона на даний час зареєстрована та проживає з дітьми в спірному будинку, іншого житла не має, що підтверджується інформаційною довідкою з реєстру прав нерухомого майна, яку надав позивач. Вона не працює, оскільки вимушена доглядати за 90-річним батьком, який також зараз проживає з ними. Таким чином, після розірвання шлюбу в 2010 році ( а фактично з 2008 року) позивач добровільно пішов зі спірного будинку, залишивши його їй та дітям, отримавши великі кошти за продаж належного їм складського приміщення та маючи інше житло. Фактично вони добровільно поділили належне їм спільне майно по взаємній згоді.

В позовній заяві позивач ОСОБА_8, вказує про порушення своїх майнових прав на спірний будинок, але він не надав жодного підтвердження щодо його нібито порушеного права. Також, важливим є факт, що позивач не цікавився своїм правом. На протязі 10 років він жодного разу не поцікавився станом майна, на яке зараз претендує. Починаючи з 2008 року і до теперішнього часу позивач не приймає участі в утриманні спірного будинку. Вона повністю оплачує всі комунальні послуги (копії квитанцій про сплату комунальних послуг додає). Позивач також не приймає участі у поточних ремонтних роботах у житловому будинку та навколо нього ( не збирав листя по осені, не чистив сніг зимою та інше). Після розірвання шлюбу замки від вхідних дверей змінені не були.

Таким чином, вважає, що його майнові права порушені не були. Також вважає, що позивач пропустив своє право на звернення до суду у зв'язку із пропуском, строку позовної давності. Вважає позовну заяву безпідставною, викладені в ній обставини такими, що не відповідають дійсності та вводять суд в оману. Просила в позовних вимогах ОСОБА_2 до неї про поділ майна подружжя, відмовити.

Крім цього, відповідачем ОСОБА_4 26.12.2018 року подано заяву про застосування строків позовної давності по справі. Де відповідач вказала, що на підставі ст.257 ЦК України, ст.ст.72, 115 СК України, вважає, що саме із дати прийняття судового рішення про розірвання шлюбу, почав спливати термін позовної давності щодо будь-яких майнових претензій позивача до неї. Також позивач вказує, що була між ними домовленість про поділ майна подружжя, але нічим це не підтверджує. З моменту розірвання шлюбу і по даний час позивач не проживає та не користується спірним будинком, а це більше восьми років, не сплачує комунальні послуги, не виконує поточні ремонтні роботи будинку та має інше місце проживання. Позивач не надав доказів порушення його майнових прав. Вважає, що він пропустив без поважних причин строк звернення до суду з позовом про поділ майна. Наслідками пропущеного строку позовної давності є відмова у задоволенні позову. А також, позивач не просить суд поновити строк позовної давності та не наводить поважних причин пропуску цього строку. Просила в позовних вимогах ОСОБА_2 до неї про поділ майна подружжя, відмовити з підстав пропущення строку позовної давності.

Позивач ОСОБА_2 в судовому засіданні позов підтримав повністю з підстав викладених в позові. Додатково вказав, що була усна домовленість у 2010 році з відповідачкою про те, що після повнолітня дітей будинок перепишемо на дітей. Майно оформлено у 2004р. на дружину, яке набуте під час шлюбу за його особисті кошти. До цього житла у них було інше житло, яке вони продали, доклали кошти і купили нове житло.

Представник позивача ОСОБА_3 в судовому засіданні позовні вимоги підтримала повністю з підстав викладених в позові та просила позов задовольнити в повному обсязі. Щодо заявленої заяви відповідачем про застування строків позовної давності, вважає, що перебіг строку позовної давності у позивача розпочинається з 2018 року.

Відповідач ОСОБА_4 в судовому засіданні позов не визнала, підтримала поданий відзив на позовну заяву, пояснила, що вони з позивачем одружилися у 1990 році. На той час статуів у них не було. Вони купили спочатку квартиру, коли народилось двоє дітей, продали і купили будинок. Потім чоловік для підприємницької діяльності купив складське приміщення, яке оформлено було на її сестру. Купили у 2006 році за адресою: вул.Коломийська, 1-Г м.Чернівці, потім те приміщення було продано у 2008 році. Юридично продано її сестрою ОСОБА_10. У тому ж 2008 році позивач залишив сімю і пішов жити з іншою жінкою, а вона з дітьми залишилась проживати у спірному будинку. За весь цей час вона обслуговувала спірний будинок і утримувала будинок. У них є діти, старший син народився 04.01.1991 року та молодший син народився 01.01.2000 року. Ніякої домовленості про послідуючий поділ майна не було. У 2010 році під час розірвання шлюбу ніяких майнових претензій не було. До 2017 року позивач підтримував дітей матеріально, останніх два роки допомогу позивач не надає. Вказує, що їй відомо що у позивача є квартира по вул.Героїв Майдану, 53/40 і Ѕ приватного будинку на вул.Клубна, 30 в м.Чернівці. Ініціатором розірвання шлюбу був позивач. У 1991 році вона народила першу дитину і з того часу не працювала по цей час. Підтверджує, що будинок було придбано в шлюбі, поділ майна подружжя не відбувався. Вважає, що цей будинок належить їх дітям і є їхнім родинним гніздом. Позивач фінансово допомагав лише дітям, а кошти на утримання будинку не надавав. З 1993 року позивач є приватним підприємцем. Будинок був придбаний за рахунок коштів, зароблених чоловіком як приватним підприємцем. Разом з чоловіком вони проводили ремонт у будинку. По цей день вона з позовом до чоловіка про стягнення аліментів не зверталась. Весною 2018 року прийшов до неї позивач і сказав, що бажає поділити майно подружжя. З позовом про поділ майна, вона не погоджується, там проживає її 90-річний батько, їх діти і вона не збирається відчужувати даний будинок. Вона розуміє, що чоловік вкладався в цей будинок, але він залишив його дітям. Вона згідна, щоб чоловік свою половину переписав на дітей.

Представник відповідача ОСОБА_5 в судовому засіданні, вказав що позивач пропустив строк позовної давності починаючи з 2010 року, а саме з 08.12.2010 року позивачу було відомо що його права можуть бути порушені.

Свідок ОСОБА_11, будучи попередженою про кримінальну відповідальність за ст.ст.384, 385 КК України, в судовому засіданні пояснила, будинок був придбаний в 2003-2004р.р. за кошти позивача. Позивач є її дядьком. Вона живе по вул.Клубна, 30 в м.Чернівці. Неприязних стосунків зі сторонами у неї немає. Позивач також брав кредит на придбання того будинку. Відповідач займалася вихованням дітей. Знає, що позивач платив кошти на утримання дітей біля 10 000грн. з 2008 року до досягнення дітьми 18 років. Потім статки стали меншими і суми утримання зменшились. Вона чула розмову від свого дядька, що з відповідачем домовилися про поділ майна після досягнення молодшим сином повноліття. Вона це знає лише зі слів дядька. З часу розлучення у 2010р. їй про це стало відомо.

Позивач ОСОБА_2 будучи допитаним в якості свідка, попереджений про кримінальну відповідальність за ст.ст.384, 385 КК України, в судовому засіданні пояснив, що спірне майно придбане в шлюбі з відповідачем. Всі витрати по придбанню і ремонту будинку ніс він. З відповідачем вони домовились, що коли менший син досягне повноліття, а саме у 2018 році вони будуть ділити будинок. У 2017 році дружина відмовилась ділити будинок. Він пропонував розділити по ј на всіх членів сімї, але дружина і діти відмовились, сказали що його частки в цьому будинку немає і все це майно їхнє. Дружина в той час не працювала, займалася домогосподарством. У 2017 році до подачі позову до суду він вживав заходи досудового врегулювання спору.

Відповідач ОСОБА_4 після пояснень позивача додатково пояснила, що весною 2017 року прийшов позивач і сказав, що продає будинок і хоче поділити на трьох, на себе і двох синів. Ніякої домовленості між ними не було.

Свідок ОСОБА_12, будучи попередженим про кримінальну відповідальність за ст.ст.384, 385 КК України, в судовому засіданні пояснив, що він з позивачем в дружніх стосунках, знає що у нього є будинок по завулку ОСОБА_6, 9 в м.Чернівці. Йму відомо, що між ним і дружиною існувала домовленість про поділ майна. Позивач мав намір будинок продати і він приїздив взимку 2017 року, щоб сфотографувати будинок на продаж. Коли вони з позивачем приїхали до будинку, вийшла його колишня дружина і заборонила робити фото. Неприязних стосунках зі сторонами у нього немає. Про обставини домовленості між сторонами він дізнався зі слів позивача.

Свідок ОСОБА_13, будучи попередженою про кримінальну відповідальність за ст.ст.384, 385 КК України, в судовому засіданні пояснила, позивача знає з 1982 року, відповідача з 1990 року. Їй відомо, що під час шлюбу подружжя у 2006 році по вул.Коломийській в м.чернівці, були придбані складські приміщення і оформлені на сестру відповідачки. Також їй відомо, що 2008-2009 р.р. те приміщення було продане. Предметом спору є житловий будинок. Позивач був приватним підприємцем і будинок купувався за кошти позивача ОСОБА_14. Дружина не працювала, займалась господарством. Про будь які угоди між подружжям з приводу розподілу будинку їй не відомо.

Позивач ОСОБА_2 після допиту свідків додатково пояснив, що складське приміщення було придбане у 2006 році і продане у 2009 році. Зареєстроване було це складське приміщення на сестру відповідачки. Продаж був здійснений для погашення кредиту, який брався для придбання складського приміщення.

Суд, заслухавши пояснення позивача, представника позивача, відповідача, представника відповідача; заслухавши покази свідків, дослідивши матеріали та письмові докази по справі, вважає, що позов обґрунтований і підлягає до задоволення повністю, з наведених нижче підстав.

Відповідно до ст.ст. 2, 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Судом встановлено, 03 лютого 1990 року між позивачем та відповідачем укладено шлюб, який розірвано рішенням Шевченківського районного суду м.Чернівці від 08 грудня 2010 року (а.с.39).

Від шлюбу сторони мають двох дітей: сина ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_5 та сина ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_6.

У 2003 році відповідачем ОСОБА_4, придбано будинок №9 за адресою: м.Чернівці, завулок ОСОБА_6, загальною площею 174,60 кв.м., житловою площею 85,70 кв.м., що підтверджується копією інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна (а.с.38).

У звязку із покращенням житлових умов та у відповідності до рішення виконавчого комітету Чернівецької міської ради №204/5 від 09.03.2004 року сторонами здійснено реконструкцію та перепланування вищезазначеного житлового будинку, даний факт не підлягає доказуванню в розумінні ч.1 ст.82 ЦПК України, оскільки дані обставини, визнаються учасниками справи.

Згідно вище вказаної інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, 11 березня 2004 року видано на імя відповідача ОСОБА_4 свідоцтво про право власності серії САА/27052 на житловий будинок, що знаходиться за адресою: місто Чернівці, завулок ОСОБА_6, 9, загальною площею 174, 60 кв.м., житловою площею 85, 70 кв.м.

Як встановлено в судовому засіданні та не заперечується сторонами, житловий будинок, що знаходиться за адресою: місто Чернівці, завулок ОСОБА_6, 9, загальною площею 174, 60 кв.м., житловою площею 85, 70 кв.м. придбаний подружжям в період перебування в шлюбі.

Правовідносини між сторонами по справі є цивільно-правовими та урегульовані положеннями ЦК України та СК України.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 2 ст.372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною 1 ст. 61 СК України встановлено, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Статтею 163 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно із ст.68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно набуте під час шлюбу.

Частиною 1 ст. 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Суб'єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Частинами 1, 2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї.

Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.

Зазначені вище норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об'єкт, в тому числі в судовому порядку. При цьому, тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі №235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц.

Згідно роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, які викладені у постанові від 21 грудня 2007р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК.

В п.23 Постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 №11 розяснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, відповідно до частин 2, 3 ст.325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Відповідно до висновку Верховного Суду України, викладеного в постанові від 17 лютого 2016 року по справі № 6-1500цс/15, при здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності.

За таких обставин, враховуючи норми чинного законодавства, які регламентують спірні правовідносини, а також приписи ч.4 ст.263 ЦПК України, відповідно до якої при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду, таким чином будинок №9 по завулку ОСОБА_6 в м.Чернівці зареєстрований за ОСОБА_4 є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя і належить сторонам у рівних частках. Отже, позивач та відповідач є співвласниками вказаного будинку.

Проте відповідач вважає, що позов не підлягає задоволенню в зв'язку з пропуском позивачем строків позовної давності щодо звернення до суду за захистом своїх прав.

Аналізуючи встановлені обставини та докази, що їх підтверджують, а також норми законодавства, що регулюють спірні правовідносини, суд щодо строку позовної давності у даному спорі приходить до таких висновків.

Статтями 256-257 та 261 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до ст. 72 СК України позовна давність не застосовується до вимог про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб між ними не розірвано. До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Тобто визначальним для висновку про застосування строку позовної давності у спорі про поділ майна подружжя, заявленому після розірвання шлюбу, є саме момент, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

В постанові від 23 вересня 2015 року під час розгляду справи № 6-258цс15 Верховний Суд України роз'яснив, що вирішуючи питання перебігу позовної давності, суди мають враховувати, що при визначенні початку перебігу позовної давності слід виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного з подружжя. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які підтверджують заперечення права одного з подружжя на набуте в період шлюбу майно, зареєстроване за другим з подружжя, не може свідчити про порушення прав і вказувати на початок перебігу позовної давності.

Також, як вказав Верховний Суд у постанові від 28.02.2018 року у справі № 647/1683/15-ц, факт не звернення до суду із позовом про розподіл майна подружжя не є підставою, з якою закон пов'язує (визначає) припинення права власності на спільну сумісну власність.

Так, у судовому засіданні стороною позивача надані пояснення про те, що після розірвання шлюбу спору між колишнім подружжям щодо поділу будинку не виникало, оскільки на той час в будинку залишалися проживати неповнолітні діти. Як менший син подружжя ОСОБА_7 досягнув повноліття (01.01.2018 року), позивач намагався в досудовому порядку врегулювати даний спір, чого не заперечувала в судовому засіданні відповідач. Таким чином, позивач дізнався про порушення свого права з моменту дій (бездіяльності) Відповідача, яке полягало у небажанні врегулювати спір щодо поділу майна в досудовому порядку, що стало підставою звернення позивача до суду з даним позовом 27.06.2018 року.

Крім цього, відповідачем після розірвання шлюбу не вчинялося ніяких дій щодо припинення права спільної сумісної власності, чи позбавлення позивача права на його частку у праві спільної сумісної власності, або інших дій які б свідчили про спір між позивачем та відповідачем після розірвання шлюбу та до моменту подачі позову до суду.

Враховуючи наведене вище, слід дійти висновку, що позивач на момент звернення до суду з позовом про поділ майна подружжя не втратив права власності на спірну квартиру та не пропустив строків позовної давності щодо звернення до суду за захистом своїх прав, оскільки у період з 08.12.2010 року (дата розірвання шлюбу) і до моменту звернення до суду з позовом про поділ майна, будь-яке право спільної сумісної власності позивача на спірну квартиру не було порушено, а тому позивач міг в будь-який час звернутися до суду з даним позовом, а відтак відсутні підстави для задоволення заяви відповідача про застосування наслідків пропуску строків позовної давності.

Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках.

За положеннями ст.ст. 76-81 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі письмових, речових і електронних доказів, висновків експертів, показаннями свідків. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Сторонам надано можливість повно реалізувати процесуальні права, надані їм законом, в тому числі надати докази.

Таким чином, позовні вимоги є законними, повністю підтверджуються зібраними у справі доказами, а відтак підлягають задоволенню у повному обсязі.

На підставі викладеного, враховуючи, що спірний будинок набутий сторонами за час шлюбу, а тому даний будинок є об'єктом спільної сумісної власності подружжя сторін, у зв'язку з чим суд приходить до висновку про його поділ між сторонами, виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні, визнавши за позивачем та відповідачем право власності на 1/2 ідеальну частку будинку.

Питання про судові витрати слід вирішити відповідно до вимог ст.141 ЦПК України, стягнувши з відповідача на користь позивача судовий збір за подачу до суду позову майнового характеру у сумі 5763 гривень.

На підставі викладеного, керуючись Постановою Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», Постановою Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року під час розгляду справи №6-258цс15, Постановою Верховного Суду України від 28.02.2018 року у справі №647/1683/15-ц ст.ст. 60, 61, 63, 65, 68, 69, 70, 71, 72, 163 СК України, ст. ст. 256-257, 261, 368, 372 ЦК України, ст.ст.3, 4, 11, 12, 13, 19, 27, 33, 34, 76-82, 89, 141, 258, 259, 263, 264, 265, 268, 273, 274, 354 ЦПК України, ч.1 п.15 п.п.15.5 розділу ХІІ. Перехідних положень ЦПК України суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_2 задовольнити.

Визнати, що житловий будинок, який знаходиться за адресою: м.Чернівці, завулок ОСОБА_6, будинок №9, загальною площею 174,60 кв.м. в тому числі житловою площею 85,70 кв.м. є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_4.

В порядку поділу спільного майна подружжя: визнати за ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_7, зареєстрованого за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_8, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, паспорт серії КР 347157, виданий Садгірським РВУМВС України в Чернівецькій області 07.07.1998 року, право власності на Ѕ ідеальну частку житлового будинку, загальною площею 174,60 кв.м. в тому числі житловою площею 85,70 кв.м , який знаходиться за адресою: м.Чернівці, завулок ОСОБА_6, будинок №9; визнати за ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_9, зареєстрованої за адресою: м.Чернівці, завулок ОСОБА_6, 9, ідентифікаційний номер НОМЕР_2, право власності на Ѕ ідеальну частку житлового будинку, загальною площею 174,60 кв.м. в тому числі житловою площею 85,70 кв.м., який знаходиться за адресою: м.Чернівці, завулок ОСОБА_6, будинок №9.

Припинити право спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_4 на житловий будинок №9, за адресою: м.Чернівці, завулок ОСОБА_6, загальною площею 174,60 кв.м. в тому числі житловою площею 85,70 кв.м. та залишити вказаний житловий будинок у спільній частковій власності.

Стягнути з відповідача ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_9, зареєстрованої за адресою: м.Чернівці, завулок ОСОБА_6, 9, ідентифікаційний номер НОМЕР_2, на користь позивача ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_7, зареєстрованого за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_8, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, сплачений позивачем судовий збір в розмірі 5763 (пять тисяч сімсот шістдесят три) гривні 00 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або про прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги через Шевченківський районний суд м.Чернівців або безпосередньо до Чернівецького апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

СУДДЯ: С.О. Волошин