КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 лютого 2019 року м. Київ

Справа № 22-ц/824/227/2019 Головуючий у судді 1-ї інстанції - Баличева М.Б.

Унікальний №363/3045/18 Доповідач - Гаращенко Д.Р.

Київський апеляційний суд. Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ у складі:

головуючого Гаращенка Д.Р.

суддів Невідомої Т.О., Пікуль А.А.

при секретарі Гавриленко М.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Вишгородського районного суду Київської області від 13 листопада 2018 року про відмову у прийнятті зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи: Служба у справах дітей та сім'ї Вишгородської районної державної адміністрації, Опікунська рада при Органі опіки та піклування Вишгородської міської ради про визначення способу участі у вихованні дітей та спілкуванні з ними у цивільній справі за первісним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, треті особи: Служба у справах дітей та сім'ї Вишгородської районної державної адміністрації, Орган опіки та піклування Вишгородської міської ради Київської області про усунення перешкод у спілкуванні з дітьми та визначення способу участі у вихованні дітей та спілкуванні з ними,

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2018 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1, треті особи: Служба у справах дітей та сім'ї Вишгородської районної державної адміністрації, Орган опіки та піклування Вишгородської міської ради Київської області про усунення перешкод у спілкуванні з дітьми та визначення способу участі у вихованні дітей та спілкуванні з ними.

12 листопада 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_2, треті особи: Служба у справах дітей та сім'ї Вишгородської районної державної адміністрації, Опікунська рада при Органі опіки та піклування Вишгородської міської ради про визначення способу участі у вихованні дітей та спілкуванні з ними.

Просив прийняти зустрічну позовну заяву до провадження та об'єднати з первісним позовом; у задоволенні позовної заяви ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа: Служба у справах дітей та сім'ї Вишгородської районної державної адміністрації в Київській області, Опікунська рада при Органі опіки та піклування Вишгородської міської ради про усунення перешкод у спілкуванні з дітьми та визначення способу участі у вихованні дітей та спілкування з ними, відмовити; зустрічну позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 треті особи: Служба у справах дітей та сім'ї Вишгородської районної державної адміністрації, Опікунська рада при Органі опіки та піклування Вишгородської міської ради про визначення способу участі у вихованні дітей та спілкуванні з ними, задовольнити; встановити порядок спілкування ОСОБА_2 з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 протягом трьох годин двічі на місяць, в присутності ОСОБА_1 в межах населеного пункту проживання дітей, або в загальнодоступних громадських місцях за домовленістю батька та матері, з урахуванням стану здоров'я дітей, з дотриманням режиму дня, відпочинку дітей за кордоном, харчування дітей та погодних умов; стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати.

Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 13 листопада 2018 року у прийнятті зустрічного позову було відмовлено.

Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_1, 19 листопада 2018 року, подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на її незаконність та необґрунтованість, порушення норм процесуального та матеріального права, просив ухвалу суду першої інстанції скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

В обґрунтування апеляційних вимог, посилався на те, що заявлені первісним позивачем ОСОБА_2 та позивачем за зустрічним позовом ОСОБА_1 позовні вимоги є взаємопов'язаними та існує доцільність їх спільного розгляду, вони виникають з одних правовідносин і задоволення зустрічного позову може виключити повністю або частково задоволення первісного.

Відповідно до положень ст.194 ЦПК України зустрічний позов повинен відповідати вимогам викладеним в ст.ст.175, 177 ЦПК України, і в разі подання такого позову з порушеннями до нього застосовуються положення ст.185 ЦПК України.

В разі подання зустрічного позову з порушенням вимог ч.ч.1, 2 ст.193 ЦПК України він повертається заявнику, а його копія долучається до матеріалів справи.

31 січня 2019 року ОСОБА_2 подала відзив на апеляційну скаргу, просила залишити її без задоволення у хвалу суду першої інстанції без змін.

В судовому засіданні позивач проти задоволення апеляційної скарги заперечувала та просила ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.

Представник відповідача підтримав апеляційну скаргу, просив її задовольнити, ухвалу суду першої інстанції скасувати та ухвалити нову про прийняття зустрічного позову.

Інші учасники процесу повідомлялись судом належним чином про дату, час, і місце розгляду справи по суті, причини своєї неявки суду не повідомили.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка у судове засідання сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про день, час та місце розгляду справи не перешкоджає розгляду справи.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, присутніх учасників справи, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного.

За приписами ч. 1, ч. 2 ст. 193 ЦПК України відповідач має право пред'явити зустрічний позов у строк для подання відзиву. Зустрічний позов приймається до спільного розгляду з первісним позовом, якщо обидва позови взаємопов'язані і спільний їх розгляд є доцільним, зокрема, коли вони виникають з одних правовідносин або задоволення зустрічного позову може виключити повністю або частково задоволення первісного позову.

Отже, умовами пред'явлення зустрічного позову є: взаємопов'язаність зустрічного позову з первісним. Тобто такими, що виникають з одних правовідносин; доцільність сумісного розгляду основного й зустрічного позовів. Доцільним є сумісний розгляд, коли це дозволяє більш повно, і об'єктивно дослідити обставини справи, встановити справжні взаємовідносини сторін, виключити винесення взаємно суперечливих чи взаємовиключних судових рішень.

Доцільним є сумісний розгляд первісного і зустрічного позову, якщо задоволення зустрічного позову може виключити повністю або частково задоволення первісного позову. Недоцільно розглядати первісний і зустрічний позови, якщо це затягне розгляд справи, істотно розширить предмет доказування, призведе до необхідності залучення нових учасників процесу.

Кожна із зазначених вище умов для прийняття зустрічного позову носить самостійний характер, і при наявності будь-якої з них зустрічний позов приймається судом для спільного розгляду з первісним позовом.

Вимоги за зустрічним позовом ухвалою суду об'єднуються в одне провадження з первісним позовом. При винесенні ухвали про об'єднання позовів в одне провадження, суд повинен вирішити питання про відповідність зустрічної позовної заяви вимогам про взаємопов'язаність і доцільність спільного розгляду зустрічного та первісного позовів.

Таким чином, при вирішенні питання про прийняття зустрічного позову суд першої інстанції вирішує наступні питання: чи виникають позовні вимоги з одних правовідносин, чи можуть вимоги за позовами зараховуватися, чи виключить задоволення зустрічного позову повністю або частково задоволення первісного позову.

Аналогічний зміст містить й п. 15 керівних роз'ясненнях, які містяться у постанові Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» № 2 від 12 червня 2009 року, за яким судам слід мати на увазі, що оскільки від належного вирішення питання про прийняття зустрічного позову, позову третьої особи із самостійними вимогами та об'єднання і роз'єднання позовів залежить своєчасний і правильний розгляд заявлених вимог, то ці процесуальні дії необхідно провадити у точній відповідності з правилами, встановленими статтями 123 - 126 ЦПК (1618-15). Відповідач має право пред'явити зустрічний позов до або під час попереднього судового засідання (частина перша статті 123 ЦПК(1618-15)), а треті особи, які заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору, можуть вступити у справу шляхом пред'явлення позову до однієї чи обох сторін до закінчення судового розгляду (частина перша статті 34 ЦПК (1618-15)). Позовні вимоги кількох осіб до одного й того ж відповідача або позивача до кількох відповідачів можуть бути об'єднані в одне провадження, якщо ці вимоги однорідні, зокрема такі, які нерозривно пов'язані між собою, або від вирішення однієї з них залежить вирішення інших. Таке об'єднання не допускається, коли відсутня спільність предмета позову (наприклад, позови кількох осіб про стягнення зарплати чи про поновлення на роботі). Роз'єднання кількох поєднаних в одному провадженні вимог може мати місце лише за умови, що їх сумісний розгляд ускладнює вирішення справи (зокрема, у зв'язку з необхідністю призначення складної експертизи за окремими вимогами, тривалого відрядження або тяжкого захворювання одного чи кількох з позивачів або відповідачів). У разі роз'єднання позовів підставою для провадження щодо вимог, виділених у самостійне провадження, є ухвала суду про роз'єднання позовів і копія пред'явленого позову.

Відмовляючи в прийнятті зустрічного позову, суд виходив з того, що фактичний зміст зустрічного позову та заявлені вимоги зводяться до незгоди відповідача ОСОБА_1 з заявленими позивачем ОСОБА_2 вимогами та встановлення відмінного порядку її спілкування з дітьми. Заявлений ОСОБА_1 зустрічний позов є за своїм змістом запереченнями на пред'явлений позов, відсутня взаємовиключність позовних вимог в разі прийняття первісного та зустрічного позовів до спільного розгляду та зустрічний позов взагалі не містить позовних вимог до позивача.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони відповідають встановленим обставинам справи та вимогам закону.

Доводи скарги про те, що суд не мотивував своє рішення про відмову в прийнятті зустрічного позову, повністю спростовуються змістом оскаржуваної ухвали, яка відповідає вимогам закону в тому числі і щодо обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

За положеннями ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Таким чином, у розумінні закону, суб'єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Відповідно до ч. 1-2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право;4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення;7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Згідно з ч. 1-2 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Аналіз зазначених норм права свідчить про те, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого права та інтересу способами, які не заборонені законом, перелік яких не є вичерпним.

У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

В апеляційній скарзі та заяві про прийняття до спільного провадження зустрічного позову ОСОБА_1 не наведено жодної обставини, яка свідчила б про доцільність спільного розгляду первісних та зустрічних вимог, будь-яких вимог до позивача ОСОБА_2 не заявлено, лише запропоновано інший порядок участі у вихованні дітей, а підстави не можливості окремого розгляду таких позовних вимог не наведені.

В справах «Осман проти Сполученого королівства» від 28.10.1998 року та «Креуз проти Польщі» від 19.06.2001 року Європейський суд з прав людини зазначав, що право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави.

Відповідно до положень ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Всі інші доводи апеляційної скарги правильності висновків суду першої інстанції в не спростовують. При цьому судом враховано, що Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово вказував, що пункту першого статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення (справа Гарсіа Руїз проти Іспанії).

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що ухвала суду першої інстанції є законною та обґрунтованою, а доводи апеляційної скарги - безпідставними.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 375, 381, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Вишгородського районного суду Київської області від 13 листопада 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Головуючий Д.Р. Гаращенко

Судді Т.О. Невідома

А.А. Пікуль