ПОСТАНОВА

Іменем України

04 квітня 2019 року м. Кропивницький

справа № 404/1303/17

провадження № 22-ц/4809/494/19

Кропивницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючий - Дьомич Л.М. (суддя - доповідач),

судді - Єгорова С.М.; Кіселик С.А.,

за участю секретаря судового засідання Сорокіної Н.В.,

учасники справи:

позивач: Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», представник Науменко В.В.

відповідач: ОСОБА_2,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 19 листопада 2018 року у справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог та заперечень на позов

Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») звернулося до Кіровського районного суду м. Кіровограда з позовною заявою про стягнення з ОСОБА_3 (ОСОБА_2) на свою користь заборгованість за кредитним договором б/н від 07 лютого 2013 року у розмірі 106 000,00 грн., з яких: 26 213,74 грн. - заборгованість за кредитом, 79 786,26 грн. - заборгованість по відсоткам за користування кредитом.

В обґрунтування вимог зазначено, що 07 лютого 2013 року з ОСОБА_3 шляхом підписання останньою анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг укладено договір,

відповідно до якого Банк надав позичальнику 13 950,00 грн. у вигляді кредитного ліміту на картковий рахунок. Позивач свої зобов'язання виконав у повному обсязі, однак, відповідач належним чином не виконує свої зобов'язання за договором, в результаті чого станом на 31 січня 2017 року виникла заборгованість в сумі 112 614,96 грн., яка складається з 26 213,74 грн. заборгованості за кредитом, 85 601,22 грн. заборгованості по відсоткам за користування кредитом та 800,00 грн. заборгованості по пені та комісії. Водночас, Банк звертає увагу, що чинним законодавством не передбачено право вимоги лише повної суми заборгованості, кредитодавець на свій розсуд може вимагати від боржника сплати будь-якої частини заборгованості за кредитом. На підставі викладеного, просить стягнути 26 213,74 грн. заборгованості за кредитом та 79 786,26 грн. заборгованості по відсоткам за користування кредитом.

Представником відповідача подано до суду заперечення на позовну заяву про стягнення боргу від 15 листопада 2017 року про наступне. ОСОБА_3 дійсно отримала картку ПриватБанку за № НОМЕР_2 зі встановленим лімітом кредитування в сумі 13 950,00 грн., вказаними кредитними коштами користувалася та не допускала заборгованості. У червні 2014 року відповідач не змогла скористатися кредитною карткою, при зверненні до Банку їй повідомили, що було змінено ПІН-код картки та знято кредитні кошти в сумі 15 000,00 грн. З наданих позивачем з камери банкомату фото особи в момент зміни ПІН-коду на картці відповідача, остання впізнала приятеля свого онука. На підставі її звернень до Кіровоградського МВ УМВС України від 07 липня 2014 року та від 23 вересня 2014 року в Єдиному державному реєстрі досудових розслідувань зареєстровані повідомлення про злочин за ч. 1 ст. 190 КК України та за ч. 2 ст. 192 КК України, які об'єднані в одне провадження за № 0005055. Однак, на протязі трьох років належних дій щодо всебічного досудового розслідування вчинено не було. Сторона доводить, що враховуючи вказані обставини при здійсненні платіжних операцій на суму 15000,00 грн. відповідач особисто не використовувала електронний платіжний засіб, позикодавець не надав доказів, що вона своїми діями чи бездіяльністю сприяла втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, натомість повідомила правоохоронні органи про вчинений злочин, а тому не повинна нести відповідальності за платіжну операцію здійснену за допомогою її платіжної картки.

Відповідно до наданих до суду письмових пояснень, Банк вказує, що клієнт несе повну відповідальність за проведені з картою операції, які супроводжуються авторизацією - до моменту письмової заяви про блокування коштів на картковому рахунку і за операції, які не супроводжуються авторизацією - до моменту постановки картки до стоп-листа платіжної системи. Наголошують, що відповідач після нібито шахрайських дій з карткою продовжував нею користуватися та здійснював погашення заборгованості, чим визнав зобов'язання за договором в повному обсязі.

Згідно з запереченнями на позовну заяву від 12 березня 2018 року, відповідач стверджує, що її неодноразові телефонні та письмові звернення до Приватбанку, спростовують доводи позивача про те, що вона не зверталась із заявами про незаконні дії з її карткою. В матеріалах справи відсутні докази здійснення саме нею операцій з карткою на 15000,00 грн. Сума в розмірі 15000,00 грн. виходить за межі наданого їй кредитного ліміту, оплата товару на вказану суму є овердрафтом, а тому в момент отримання повідомлення про списання коштів Приватбанк зобов'язаний був зупинити вказану транзакцію. Вона не повинна нести відповідальність за платіжну операцію, під час якої особисто не використовувала електронний платіжний засіб. Такий висновок відповідає правовій позиції, викладений Верховним Судом України в постанові від 13 травня 2015 року (справа № 6-71цс15). До того ж, позивачем не надано доказів, які б свідчили про укладення між сторонами у належній формі договору про надання кредиту на суму 15000,00 грн.

У відповіді на заперечення від 11 травня 2018 року позивач з підстав, що вже зазначались, вважає необґрунтованими доводи відповідача та просить задовольнити в повному обсязі.

Короткий зміст рішення суду

Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 19 листопада 2018 року позовні вимоги АТ КБ «Приватбанк» задоволено повністю; стягнуто з ОСОБА_3 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» 106 000,00 грн. заборгованості за кредитним договором.

Суд погодився з доводами позивача про наявність підстав для стягнення з відповідача пред'явленої суми заборгованості в повному обсязі, оскільки позичальник не виконує взяті на себе зобов'язання за укладеним кредитним договором, тоді як Банк свої обов'язки виконав в повному обсязі, підтвердженням чого є розрахунок заборгованості за договором.

Також, посилаючись на положення Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» та умови кредитного договору, суд визнав необґрунтованими доводи відповідача, що Банк має нести відповідальність за те, що її карткою скористалася відома їй особа - товариш її онука. Свої висновки суд першої інстанції обґрунтував відсутністю доказів звернення відповідача в Банк із заявою про внесення картки в стоп-лист платіжної системи, а також будь-яких звернень про втрату карти. Судом взято до уваги, що відповідач продовжувала користуватись кредитними коштами та здійснювала погашення заборгованості, чим визнала свої зобов'язання за Договором. Порушення кримінальної справи з приводу вчинення шахрайський дій з платіжною карткою сторони, на думку суду, не спростовує доводів щодо обов'язку повернення коштів, які були використані саме з платіжної картки ОСОБА_3 Для застосування правової позиції Верховного Суду, на яку посилається відповідач, суду не надано достатніх доказів того, що позичальник своїми діями чи бездіяльністю не допустила можливість використання відомими їй особами картки і відповідно користування коштами.

Короткий зміст вимог і доводів апеляційної скарги

ОСОБА_3 звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 19 листопада 2018 року, у зв'язку із неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи та невідповідністю висновків суду, викладених у рішенні, обставинам справи.

Так, за доводами апеляційної скарги, невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи полягає у тому, що до матеріалів справи додано копії звернень ОСОБА_3 та відповідей Банку на них, що свідчить про вчинення відповідачем необхідних дій для повідомлення про несанкціоноване використання кредитної картки. З матеріалів справи виходить, що про факт отримання кредиту відповідач дізналася лише 04 липня 2014 року, а тому не могла 25 травня 2014 року звернутися в Банк із заявою про внесення картки в стоп-лист платіжної системи.

Неповнота з'ясування обставин, що мають значення для справи полягає у тому, що 04 липня 2014 року кредитний менеджер Приватбанку надала відповідачу копію чека, з якого вбачається, що кредит оформлено 25 травня 2014 року о 08:37 год. на загальну суму 15000,00 грн., сума платежу становить 600,00 грн., договір № 5845, номер картки НОМЕР_3, підписи касира і покупця відсутні. Кошти за товар позивач перерахував фізичній особі - підприємцю ОСОБА_6 Однак, до матеріалів справи не надав ні доказів того, що Банк уклав із фізичною особою-підприємцем ОСОБА_6 договір співпраці з сервісу «Оплата частинами», ні доказів підписання чека, роздрукованого в РОS-терміналі на підключення до сервісу «Оплата частинами», що є акцептом умов використання зазначеного сервісу. Таким чином, за доводами відповідача, Банк самовільно, без її згоди перерахував фізичній особі - підприємцю ОСОБА_6 суму в розмірі 15000,00 грн. понад наданого ліміту кредитування, який становив 13950,00 грн. Необґрунтованим вважає висновок суду про розмір заборгованості за кредитом у сумі 26 213,74 грн. за умови кредитування лише на суму 15 000,00 грн. Суд першої інстанції не звернув уваги на те, що позивачем не надано документальних доказів надання грошових коштів у розмірі 15000,00 грн. саме ОСОБА_3, а тому у неї відсутній обов'язок повертати кошти, які не отримувала. Анкета-заява про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг від 07 лютого 2013 року не може бути належним доказом оформлення та укладення у належній формі договору про надання кредиту на суму 15000,00 грн.

05 березня 2019 року відповідачем подано до суду доповнення до апеляційної скарги.

Як пояснила у судовому засіданні представник відповідача, вказані доповнення за своїм змістом фактично є додатковими поясненнями до доводів апеляційної скарги та правової позиції відповідача за виниклими спірними правовідносинами.

Рух справи в суді апеляційної інстанції

Ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 01 лютого 2019 року поновлено відповідачу строк на апеляційне оскарження рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 19 листопада 2018 року; відкрито апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 19 листопада 2018 року; встановлено строк для подання до апеляційного суду відзиву на апеляційну скаргу.

14 лютого 2019 року закінчено підготовчі дії у справі та призначено її до розгляду в суді апеляційної інстанції на 02 квітня 2019 року, про що постановлено відповідну ухвалу.

У судовому засіданні 02 квітня 2019 року апеляційним судом оголошено перерву до 04 квітня 2019 року.

Позивачем відзиву на апеляційну скаргу не подано, що в силу вимог ЦПК України, не становить перешкоди для її розгляду.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, відповідача, адвоката, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, за наступного.

Судом встановлено такі обставини:

Згідно з заявою від 16 лютого 2018 року відповідач повідомила, що 21 листопада 2017 року нею змінено прізвище з ОСОБА_3 на ОСОБА_2, що підтверджується копіями свідоцтва про розірвання шлюбу та паспорту громадянина України (а.с. 104-106 том 1).

Відповідно до нової редакції статуту позивача, затвердженого наказом Міністерства фінансів України (рішення єдиного акціонера) від 21 травня 2018 року № 519, було змінено тип Банку з публічного на приватне акціонерне товариство та змінено найменування банку на Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»; АТ КБ «ПриватБанк» є правонаступником всіх прав та зобов'язань ПАТ КБ «ПриватБанк», яке, в свою чергу, є правонаступником прав та обов'язків ЗАТ КБ «ПриватБанк».

07 лютого 2013 року ОСОБА_3 підписано анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку (далі - Умови, а.с. 11 том 1). За змістом зазначеної анкети - заяви відповідач погоджується, що заява разом із Пам'яткою клієнта, Умовами, а також Тарифами банку становлять договір про надання банківських послуг, з яким він ознайомлений у письмовому вигляді. Відповідач зобов'язався виконувати вимоги Умов, а також регулярно знайомитись із змінами до них на сайті ПриватБанку.

Правильність і достовірність інформації щодо відповідача (дата народження, індивідуальний податковий номер, серія та номер паспорта, адреси реєстрації та фактичного місця проживання, контактна інформація) перевірені посадовою особою Банку, а також проведено ідентифікацію клієнта з паспортом, що підтверджується підписом працівника Банку на анкеті-заяві.

Також своїм підписом на анкеті-заяві відповідач підтвердив факт ознайомлення з Тарифами обслуговування кредитних карт «Універсальна» в письмовому вигляді.

На підставі анкети-заяви відповідача, банком було відкрито відповідачу картковий рахунок № НОМЕР_4, ключем до якого є оформлена на ім'я відповідача пластикова картка та мобільний телефон, зазначений клієнтом у анкеті - заяві (фінансовий телефон), який проходить верифікацію з підтвердженням відповідно до п. 1.1.1.16 Умов.

Отримання відповідачем кредитної картки «MASTERCARD GOLD» підтверджується наявним у справі фото ОСОБА_7 з карткою № НОМЕР_5 (а.с. 182 том 1).

Як з'ясовано апеляційним судом, кредитні відносини між сторонами існували з 2011 року. Так, Банком надавався споживачу кредитний ліміт в сумі 15 000,00 грн., фактично використано 13 950,00 грн. кредитних коштів, які на дату підписання анкети-заяви не були повернуті. У зв'язку з цим, у серпні 2013 року Банком змінено кредитний ліміт позичальника з 15000,00 грн. на 13950,00 грн.

Зазначені обставини справи сторонами визнаються та не заперечуються.

Згідно з п.п. 2.1.1.2.3. та 2.1.1.2.4. Умов, до яких приєднався відповідач, позичальник надав згоду на встановлення банком кредитного ліміту та його зміни банком (збільшення або зменшення) в будь-який момент.

Тому зміна (збільшення або зменшення) кредитного ліміту є правом банку та не потребує повідомлення чи то погодження позичальника.

З наявних у справі матеріалів виходить, що позичальник активно користувалася кредитною карткою: сплачувала за товари та послуги, отримувала готівку через банкомати, здійснювала часткове погашення кредитної заборгованості (а.с. 90-100 том 1).

Згідно з п.п. 2.1.1.5.5.- 2.1.5.6. Умов ОСОБА_3 зобов'язувалась погашати заборгованість за кредитом, проценти за користування кредитом, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим договором. У разі невиконання зобов'язань за договором, на вимогу Банку виконати зобов'язання з повернення кредиту, оплати банківської винагороди.

Однак, за доводами позивача, у зв'язку з неналежним виконанням взятих на себе зобов'язань, станом на 31 січня 2017 року за відповідачем рахується заборгованість за кредитом в сумі 26 213,74 грн., заборгованість по відсоткам за користування кредитом в сумі 85 601,22 грн. та заборгованість по пені і комісії в сумі 800,00 грн., що підтверджується наданим розрахунком заборгованості (а.с. 9-10 том 1). Вказуючи на те, що стягнення всієї суми боргу або ж її частини є правом кредитора, позивачем пред'явлено позовні вимоги про стягнення з відповідача 26 213,74 грн. заборгованості за кредитом та 79 786,26 грн. заборгованості по відсоткам за користування кредитом.

Разом з тим, згідно усних та письмових пояснень наданих ОСОБА_3 виходить, що 25 червня 2014 року вона намагалася здійснити розрахунок карткою у мережі «АТБ», однак, їй було відмовлено у проведенні операції у зв'язку з неправильним введенням ПІН-коду. За номером телефону Приватбанку 3700 їй допомогти відмовились, пояснивши, що вона телефонує не зі свого фінансового номера, а тому її неможливо ідентифікувати як власника картки. 26 червня 2014 року відповідач звернулася до відділення Банку та повідомила, що не може користуватись своєю кредитною карткою, на що менеджер запропонувала видати їй дублікат картки, змінити ПІН-код та фінансовий номер телефону. В результаті було видано картку за номером НОМЕР_3.

Також позичальник стверджує, що 04 липня 2014 року на свій фінансовий номер отримала sms-повідомлення про списання з картки НОМЕР_6 суми в розмірі 600,00 грн., у зв'язку з чим цього ж дня звернулась до відділення «ПриватБанку» із вимогою повідомити причини списання вказаної суми. У відділенні їй пояснили, що 25 червня 2014 року вона скористалась своєю карткою НОМЕР_6 за сервісом «оплата частками» на загальну суму 15000,00 грн. і тому з її картки списано кошти на часткову оплату кредиту. З наданої кредитним менеджером «ПриватБанку» копії чека, відповідач дізналася, що кредит оформлено 25 травня 2014 року о 08:37 год. на загальну суму 15000,00 грн., сума платежу становить 600,00 грн., договір № 5845, номер картки НОМЕР_3, кошти за товар перераховані банком фізичній особі-підприємцю ОСОБА_6 Відповідач наголошує, що цього ж дня за номером телефону 3700 повідомила Банк, що кредитних коштів в сумі 15000,00 грн. не отримувала, товар на зазначену суму не купувала. На що позивачем надано фотографію особи з камери банкомату в момент зміни ПІН-коду, на якій вона впізнала приятеля свого онука - ОСОБА_8 (а.с. 70 том 1). Також Банком повідомлено, що за карткою відповідача 25 травня 2014 року був доданий додатковий номер НОМЕР_7, на який надходили sms-повідомлення.

7 липня 2014 року відповідач звернулась до Кіровоградського відділу поліції Головного управління національної поліції у Кіровоградській області із заявою про використання шахрайським шляхом її кредитної картки. 08 липня 2014 року заява ОСОБА_3 зареєстрована в Єдиному реєстрі досудових розслідувань за реєстраційним № 0005055 та розпочато досудове розслідування за ч. 1 ст. 190 КК України. 23 вересня 2014 року до Кіровоградського MB УМВС України відповідачем подано заяву про те, що 25 травня 2014 року ОСОБА_8 разом із працівником магазину "МобіМір", використовуючи кредитний рахунок, відкритий в ПрАТ "ПриватБанк" на ім'я ОСОБА_3 шахрайським шляхом отримали кредит у магазині "МобіМір", що розташований по проспекту Правди, 3 в м. Кіровоград у розмірі 15000,00 грн. Вказане повідомлення про злочин зареєстроване в Єдиному державному реєстрі досудових розслідувань за №0007929 та розпочато досудове розслідування за ч. 2 ст. 192 КК України. Вищезазначені кримінальні провадження об'єднанні в одне провадження за № 0005055 від 08.07.2014 року за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 190, ч. 2 ст. 192 КК України. Однак, відповідач стверджує, що органами досудового розслідування слідчих дій належним чином не проведено.

На численні звернення до Банку з приводу несанкціонованої транзакції за її кредитною карткою, зміни ПІН-коду, зміни кредитного ліміту, тощо, Банк повідомив, зокрема, що операція по карті здійснена успішно, оскільки супроводжувалась коректним введенням ПІН-коду при наявності самої картки. Порушень та зловживань зі сторони їх співробітників не виявлено. Позичальником не виконано взятих на себе зобов'язань щодо вжиття заходів для запобігання втраті картки, персонального ідентифікаційного номера або їх незаконного використання, а також щодо погашення заборгованості по кредиту, відсоткам, перевитраті кредитного ліміту, комісіях (а.с. 117-122, 146-147, 158 -168, 183 том 1).

ОСОБА_3 вказує, що відповідно до ст. 1073 ЦК України у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання Банком з рахунка клієнта або порушення розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка, саме Банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з п. 37.2 ст. 37 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" у разі ініціації неналежного переказу з рахунку неналежного платника з вини ініціатора переказу, що не є платником, емітент зобов'язаний переказати на рахунок неналежного платника відповідну суму грошей за рахунок власних коштів, а також сплатити неналежному платнику пеню в розмірі 0,1 відсотка суми неналежного переказу за кожний день починаючи від дня неналежного переказу до дня повернення в суми на рахунок, якщо більший розмір пені не обумовлений до ними.

Відповідно до розділу VI Положення про порядок емісії електронних платежних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затвердженого постановою правління НБУ від 05 листопада 2014 року № 705, користувач не несе відповідальності за здійснення операції, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред'явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Оскільки ОСОБА_3 не сприяла втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, повідомила правоохоронні органи про вчинений злочин, стверджує, що не повинна нести відповідальності за платіжну операцію здійснену за допомогою платіжної картки без її відома та дозволу, а тому просить відмовити в задоволенні позову повністю та задовольнити вимоги апеляційної скарги.

Мотиви ухваленого апеляційним судом рішення

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.

В порядку ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Загальними положеннями ЦПК України передбачено обов'язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються, перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки, оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Частинами першою та другою ст. 634 ЦК України визначено, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Договір приєднання може бути змінений або розірваний на вимогу сторони, яка приєдналася, якщо вона позбавляється прав, які звичайно мала, а також якщо договір виключає чи обмежує відповідальність другої сторони за порушення зобов'язання або містить інші умови, явно обтяжливі для сторони, яка приєдналася. Сторона, яка приєдналася, має довести, що вона, виходячи зі своїх інтересів, не прийняла б цих умов за наявності у неї можливості брати участь у визначенні умов договору.

Частиною 1 ст. 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

За ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 ЦК України).

Відповідно до пункту 2.1.1.5.5 Умов укладеного договору, позичальник зобов'язується погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим Договором.

Згідно з пунктом 2.1.1.5.6 Умов клієнт у разі невиконання зобов'язань за договором, на вимогу банку повинен виконати зобов'язання з повернення кредиту (у тому числі простроченого кредиту та овердрафту), сплати винагороди банку.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що належними у справі доказами підтверджується виконання Банком взятих на себе зобов'язань за укладеним між сторонами договором від 07 лютого 2013 року. Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що свої зобов'язання з повернення кредиту відповідач виконувала не належним чином.

Також колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції цілком обґрунтовано не взято до уваги заперечення, що у зв'язку з несанкціонованим отриманням кредитних коштів сторонньою особою за кредитною карткою відповідача, остання звільняється від цивільно-правової відповідальності за невиконання кредитних зобов'язань за наступного.

Законом України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» (далі- Закон) встановлено визначення електронного платіжного засобу (п.1.14 ч.1 ст. 1) - платіжний інструмент, який надає його держателю можливість за допомогою платіжного пристрою отримати інформацію про належні держателю кошти та ініціювати їх переказ.

Згідно з п. 1.27 ч. 1 ст. 1 вказаного Закону, платіжна картка - електронний платіжний засіб у вигляді емітованої в установленому законодавством порядку пластикової чи іншого виду картки, що використовується для ініціювання переказу коштів з рахунку платника або з відповідного рахунку банку з метою оплати вартості товарів і послуг, перерахування коштів зі своїх рахунків на рахунки інших осіб, отримання коштів у готівковій формі в касах банків через банківські автомати, а також здійснення інших операцій, передбачених відповідним договором.

Частиною 12 ст. 14 Закону передбачено, що користувач зобов'язаний використовувати електронний платіжний засіб відповідно до вимог законодавства України та умов договору, укладеного з емітентом, і не допускати використання електронного платіжного засобу особами, які не мають на це права або повноважень.

Під час реєстрації банком повідомлення користувача щодо втрати електронного платіжного засобу, банк зобов'язаний відобразити дату та час повідомлення (ч. 14 ст. 14 Закону).

Відповідно до ч. 16 ст. 14 Закону, користувач після виявлення факту втрати електронного платіжного засобу повинен негайно повідомити позикодавця у спосіб, передбачений договором. До моменту повідомлення користувачем Банку, ризик збитків від здійснення операцій та відповідальність несе сам користувач. Втратою електронного платіжного засобу є неможливість здійснення держателем контролю (володіння) за електронним платіжним засобом, неправомірне заволодіння та/ або використання електронного платіжного засобу або його реквізитів.

Згідно з ч. 9 розділу VI «Загальні вимоги до безпеки здійснення платіжних операцій та управління ризиками» Положення про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням», затвердженого постановою Правління Національного банку України від 05 листопада 2014 року № 705, користувач картки не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред'явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання Пін-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Наявність обставин, які безспірно доводять, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню Пін-коду або іншої інформації, на підставі якої можна ініціювати платіжні операції, є підставою для притягнення його до цивільно-правової відповідальності.

За умовами укладеного між сторонами договору, відповідач зобов'язався: не передавати карти, ПІНи третім особам (п. 2.1.1.5.1. Умов); у випадку, коли власнику картки відома інформація про незаконне використання картки письмово доручити банку постановлення картки в стоп-лист платіжної системи (п. 2.1.1.5.13 Умов); не повідомляти ПІН, постійний пароль, одноразові паролі і контрольну інформацію, не передавати картку (її реквізити) для здійснення операцій іншими особами, вживати необхідні заходи для запобігання втрати, пошкодження, крадіжки карти; нести відповідальність за операції, вчинені з використанням ПІНу, операціями по зміні ПІНу (п. 2.1.1.9.5 Умов).

Згідно з п. 2.1.1.7.3 Умов Банк не несе відповідальності за операції, що супроводжуються правильним введенням Пін-коду або нанесеними на карті даними.

Власник картки несе відповідальність за всі операції, які супроводжуються авторизацією, включаючи операції, які супроводжуються правильним введенням нанесених на карті даних, до моменту звернення власника картки до Банку і заяви про блокування коштів на картковому рахунку та за всі операції, які не супроводжувалися авторизацією, до моменту поставлення картки в стоп-лист платіжної системи (п. 2.1.1.7.4 Умов).

Таким чином, вимогами закону та умовами договору передбачено, що власник платіжної картки зобов'язаний зберігати платіжну картку та інформацію, яка дає змогу нею користуватися (у тому числі Пін-код), контролювати рух коштів за своїм картрахунком та повідомляти емітента про операції, які не виконувалися власником картки в порядку, який погоджений сторонами у договорі.

Разом з тим, згідно усних пояснень відповідача, зранку 25 травня 2014 року вона дала свою кредитну картку онуку, який в свою чергу передав її своєму знайомому на прохання останнього. Знайомий пояснив, що йому терміново потрібна кредитна картка саме «ПриватБанку» для використання її у власних цілях, отримання переказу. Відповідач зазначає, що цього ж дня картку їй було повернуто і наразі картка знаходиться у неї, так само як і перевипущена картка.

Хоча, за доводами відповідача, ПІН-коду вона не надавала, зазначила про те, що одного разу доручала онуку здійснити покупку в магазині та розрахуватись коштами з її кредитної картки. Він хоч і не розрахувався, але не з підстав незнання Пін-коду, а через те що картка іменна. Щодо фінансового номеру, який значився в Банку, то в суді апеляційної інстанції відповідач пояснила, що її мобільний телефон (фінансовий номер) зник, в подальшому його знайшли в ломбарді з телефоном, який був придбаний за кошти з її картки в магазині «МобіМір», власником якого є ОСОБА_6

Таким чином, надаючи кредитну картку іншим особам, сторона порушила умови договору, не дотрималась заходів безпеки використання персонального ідентифікаційного номера (коду), коректне введення якого дає змогу ініціювати платіжні операції за кредитною карткою за відсутності її власника.

В силу зазначених вище вимог закону та умов договору за такі дії несе відповідальність саме власник картки.

Посилання відповідача на власну непроінформованість про можливість отримання кредитних коштів понад встановлений картковий ліміт (овердрафту) не може слугувати підставою для звільнення відповідача від виконання взятих на себе за договором зобов'язань. До того ж, умови та порядок користування клієнтом сервісом «оплата частинами» також визначено сторонами у договорі (розділ 2.1.1.14 Умов), а тому не потребує додаткового погодження сторонами або ж укладення окремого договору.

Враховуючи наведене, колегія суддів не приймає до уваги доводи відповідача в цій частині.

Кримінальні провадження, відкриті на підставі заяв ОСОБА_3 до органів поліції, також не є підтвердженням відсутності вини власника картки у неналежному виконанні кредитного зобов'язання.

Колегія суддів також не бере до уваги посилання відповідача на обставини доведення до відома Банку про вчинення шахрайських дій щодо її картки, оскільки відповідачем не доведено, а в матеріалах справи відсутні докази звернення власника картки до позивача у встановленому договором порядку із заявою про блокування коштів на картковому рахунку та про внесення картки в стоп-лист платіжної системи.

Натомість, належними доказами підтверджено, що позичальник продовжила користування карткою.

Доводи про порушення Торговцем - суб'єктом підприємницької діяльності, який приймає до обслуговування платіжні картки з метою оплати вартості товарів або послуг, вимог чинного законодавства не заслуговують на увагу апеляційного суду, оскільки не стосуються предмету спору у даній справі, не впливають на суть і правову природу відносин, які склались між сторонами.

Банком надані пояснення, згідно яких для оформлення сервісу «оплата частинами» клієнту необхідно мати кредитну картку «Приватбанку» і знати ПІН-код доступу до рахунку картки. РОS-термінал торгової точки повинен бути підключений до спеціального сервісу для надання даного виду послуги. При зверненні покупця, касир торгової точки проводить через термінал надану кредитну картку, вказує суму покупки, кількість платежів, після чого клієнт вводить ПІН-код доступу до рахунку картки. У разі позитивного розгляду Банком заявки на оформлення даного продукту, РОS-термінал роздруковує чек. У позивача відсутня можливість якимось чином проконтролювати чи продавцем торгової точки ідентифікована особа, яка надала кредитну картку для розрахунку саме як власник картки. За порушення вимог і правил здійснення торгівельних операцій працівниками торгових мереж Банк відповідальності не несе.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують обґрунтовані висновки суду першої інстанції в цій частині.

Таким чином, відповідач свої зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконала та не сплатила своєчасно грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, яка розрахована банком станом на 31.01.2017 року.

Відповідач заперечує сам факт існування заборгованості за договором. Разом з тим, зазначає і про необґрунтованість наданого до суду розрахунку заборгованості за кредитом та відповідно - нарахованих відсотків. Просить врахувати, що 14 червня 2016 року в рахунок погашення заборгованості за кредитом нею сплачено 14 500,00 грн. Зазначене, з урахуванням встановленого Банком кредитного ліміту, на думку відповідача, свідчить про погашення нею заборгованості в повному обсязі.

Однак, доводи про необґрунтованість пред'явленої до стягнення суми основної заборгованості за кредитом в розмірі 26 213,74 грн. суперечать фактичним обставинам справи, які підтверджені належними доказами та правильно встановлені судом першої інстанції.

Так, існування за відповідачем заборгованості по тілу кредиту в сумі 26 213,74 грн. підтверджується розрахунком заборгованості (а.с. 9-10 том 1), банківськими виписками з рахунку відповідача (а.с. 90-100 том 1, 24-37 том 2). Сплачені ж у червні 2016 року кошти в сумі 14500,00 грн. були зараховані банком в рахунок погашення боргу відповідача по пені та відсоткам за користування кредитом та не вплинули на розмір простроченої заборгованості за кредитом.

Разом з тим, колегія суддів не може погодитись з висновками суду першої інстанції щодо наявності підстав для задоволення в повному обсязі вимог позивача в частині стягнення відсотків за користування кредитом.

З розрахунку заборгованості, наданого до суду Банком вбачається, що базова відсоткова ставка за договором позикодавцем змінювалася з базової 27,6% річних до 32,4 та 42 відсотків річних (а.с. 9-10 том 1).

Відповідно до ч.1 ст.1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором.

Згідно із частиною третьою цієї статті фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено позикодавцем в односторонньому порядку. Умова договору щодо права Банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною.

У частині четвертій даної статті передбачено, що в разі застосування змінюваної процентної ставки кредитор самостійно, з визначеною у кредитному договорі періодичністю, має право збільшувати та зобов'язаний зменшувати процентну ставку відповідно до умов і в порядку, встановлених кредитним договором. Кредитодавець зобов'язаний письмово повідомити позичальника, поручителя та інших зобов'язаних за договором осіб про зміну процентної ставки не пізніш як за 15 календарних днів до дати, з якої застосовуватиметься нова ставка. У кредитному договорі встановлюється порядок розрахунку змінюваної процентної ставки із застосуванням погодженого сторонами індексу. Порядок розрахунку змінюваної процентної ставки повинен дозволяти точно визначити розмір процентної ставки за кредитом на будь-який момент часу протягом строку дії кредитного договору. Кредитор не має права змінювати встановлений кредитним договором порядок розрахунку змінюваної процентної ставки без згоди позичальника.

Боржник вважається належно повідомленим про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку в тому разі, якщо Банк не лише відправив на адресу такої сторони листа про зміну умов кредитного договору, а й довів факт його вручення адресатові під розписку.

При цьому, здійснення платежів за новим тарифним планом не може свідчити про те, що відповідач був належним чином повідомлений про зміну умов обслуговування рахунку.

Однак, зазначене залишилось поза увагою суду першої інстанції.

Виходячи з відсутності письмової згоди ОСОБА_3 на збільшення відсоткової ставки, а також відсутності доказів щодо належного повідомлення позичальника про зміну тарифів банку, у тому числі в частині зміни відсоткової ставки, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що відсотки за користування кредитом необхідно нараховувати на залишок тіла кредиту за базовою відсотковою ставкою, яка встановлена у розмірі 27,6% річних в межах встановленого строку дії кредитної картки.

З наданої позивачем до суду апеляційної інстанції інформації вбачається, що строк дії отриманої відповідачем платіжної картки - січень 2018 року, тобто картка діє до 31 січня 2018 року (а.с. 42 том 2).

Заборгованість відповідача по відсоткам за користування кредитом розрахована в межах дії кредитної картки станом на 31 січня 2017 року.

Відповідно до положень ч. ч. 1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З огляду на вказані вимоги процесуального закону, враховуючи обставини необґрунтованого збільшення банком відсоткової ставки за договором в односторонньому порядку, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про задоволення в повному обсязі вимоги позивача щодо стягнення з відповідача заборгованості по відсоткам за користування кредитом у розмірі 79 786,26 грн.

Згідно з вимогами ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються як в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в цих межах.

Стороною позивача в суд апеляційної інстанції надано уточнений розрахунок заборгованості, згідно з яким заборгованість відповідача по відсоткам за користування кредитом за первинною відсотковою ставкою станом на 31 січня 2017 року становить 18 522,92 грн. (а.с. 43 том 2).

Перевіривши наданий розрахунок, колегія суддів визнала його таким, що відповідає фактичним обставинам справи та вимогам чинного законодавства.

Тому, вимога АТКБ «ПриватБанк» в частині стягнення відсотків за користування кредитом підлягає частковому задоволенню в сумі 18 522,92 грн.

Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального права призводить до часткового скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового, в порядку ст. 376 ЦПК України, про часткове задоволення позовних вимог.

Згідно зі ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

На підставі викладеного, судом апеляційної інстанції здійснено перерахунок розподілу судових витрат між сторонами.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 369, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Кропивницький апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2,- задовольнити частково.

Рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 19 листопада 2018 року скасувати частково.

Ухвалити нове рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Стягнути з ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1, адреса: АДРЕСА_1) на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (, юридична адреса: 01001, м. Київ, вул. Грушевського, 1Д) заборгованість в сумі 44 736,66 грн., з яких: 26 213,74 грн. - заборгованість за кредитом, 18 522,92 грн. - заборгованість за відсотками, а також витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви в сумі 675,20 грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст виготовлено 11 квітня 2019 року.

Головуючий суддя Л.М. Дьомич

Судді: С.М. Єгорова

С.А. Кіселик