Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 грудня 2019 року Магдалинівський районний суд Дніпропетровської області у складі

головуючого судді Ковальчук Т.А.

при секретарі Бондар О.В.

за участю

позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду смт. Магдалинівка Дніпропетровської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Магдалинівський районний відділ Державної виконавчої служби ГТУЮ у Дніпропетровській області про визнання права власності на майно та зняття з нього арешту,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулася до Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області з позовом про визнання права власності на майно та зняття з нього арешту.

В обґрунтування позовних вимог, позивач посилалася на те, що вона є фізичною особою-підприємцем та для здійснення підприємницької діяльності придбала павільйон у 2003 році та 25 березня 2004 року їй було надано в користування земельну ділянку для встановлення торгівельного павільйону за адресою: АДРЕСА_1 , вказане майно було застраховано. У зв`язку із чим, позивач вважає, що вказане майно належить їй на праві приватної власності для здійснення підприємницької діяльності.

Вироком Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області чоловіка позивача було засуджено та задоволено цивільний позов, у зв`язку із чим відкрито виконавче провадження про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 заборгованості в розмірі більше 100 000 грн.

28 січня 2013 року державною виконавчою службою Магдалинівського районного управління юстиції був складений Акт опису й арешту майна боржника, яким описано торгівельний павільйон, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Державний виконавець, не маючи правовстановлюючих документів, не встановивши дійсного власника майна, провів його оцінку та виставив на торги.

Акт опису та арешту майна був підписаний державним виконавцем, боржником та двома понятими. Вищезазначений акт опису та арешту майна не було надано для ознайомлення позивачеві, оскільки вона не є стороною виконавчого провадження. Таким чином позивач не була проінформована належним чином щодо переліку майна, зазначеного державним виконавцем в акті опису та арешту.

Державною виконавчою службою Магдалинівського районного управління юстиції було порушено право власності Позивача ОСОБА_1 , коли державний виконавець не маючи правовстановлюючих документів, не встановивши дійсного власника майна, незважаючи на заперечення з боку позивача щодо права власності на торгівельний павільйон, провів його оцінку та включив до Акту опису і арешту майна боржника, не повідомивши про даний факт позивача.

05.05.2015 року позивач звернулась до Державної виконавчої служби Магдалинівського районного управління юстиції із заявою про зняття арешту з належного мені майна. На підтвердження права власності на торгівельний павільйон, до даної заяви було надано документи, що підтверджують належність арештованого майна, відповіді на неї ніякої надано не було.

06.05.2015 року належне позивачеві майно було виставлено на продаж ДВС Магдалинівського районного управління юстиції через електронні торги, а 13.05.2016 року державний виконавець передав торгівельний павільйон стягувану в рахунок погашення заборгованості, оскільки реалізувати майно через торги не вдалося. Позивача, як власника торгівельного павільйону, про дії державного виконавця повідомлено не було.

На підставі порушення Магдалинівським районним відділом ДВС ГТУЮ у Дніпропетровській області прав як власника майна, позивач змушена була звернутися до Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області в порядку адміністративного судочинства.

Постановою Магдалинівського районного суду від 15 червня 2017 року позивачеві було поновлено строк на звернення до суду, дії ДВС Магдалинівського району визнано протиправними та скасовано акт опису та арешту майна від 28.01.2013 року. Натомість, ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 29 серпня 2017 року вищезазначену постанову було скасовано, а провадження у справі закрито у зв`язку з тим, що дана справа повинна розглядатися в порядку цивільного судочинства.

Прагнучи захистити власні інтереси та довести право власності на спірний торгівельний павільйон 15 вересня 2017 року, позивачем було подано позовну заяву про усунення перешкод у здійсненні права володіння, користування та розпоряджання майном.

Рішенням Магдалинівського районного суду від 4 липня 2018 року було відмовлено у задоволенні позовних вимог, натомість постановою Дніпровського апеляційного суду від 24 квітня 2019 року апеляційна скарга була задоволена частково. Колегія суддів апеляційної інстанції звернула увагу позивача на можливість повторного звернення до суду з відповідним позовом в передбачений законом порядок, а саме шляхом пред`явлений власником манна позову про визнання права власності на майно та зняття з нього арешту.

Таким чином, керуючись роз`ясненнями колегії Дніпровського апеляційного суду та прагнучи захистити власне майно, позивач змушена звернутися із позовом до суду.

Позивач зазначає, що державний виконавець не дотримався норм Закону України «Про виконавче провадження», оскільки включив до Акту опису та арешту майна торгівельний павільйон лише тому, що даний об`єкт під час опису майна знаходився на території домоволодіння, не з`ясувавши належності майна, не звернувшись до суду із заявою про вирішення питання про звернення на дане майно.

На підставі наведеного, позивач звертається до суду та прохає визнати за право власності на торгівельний павільйон загальною площею 4.8 кв. м., що встановлений за адресою: АДРЕСА_1 та зняти з нього арешт, накладений Магдалинівським районним відділом державної виконавчої служби ГтУЮ у Дніпропетровській області в межах виконавчого провадження щодо примусового стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 в рахунок погашення матеріальної та моральної шкоди.

Позивач в судовому засіданні підтримала позовні вимоги, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві.

Відповідач в судовому засіданні заперечила проти позову, зазначивши, що спірне майно їй було передано державним виконавцем в рахунок заборгованості за виконавчим провадженням. Крім того, позивачем було подано відзив на позовну заяву, де вона зазначила, що позивачем пропущено строк позовної давності.

Третя особа в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином.

Вислухавши пояснення сторін, дослідивши докази, суд вважає, що у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити за наступних підстав.

Судом встановлено, що постановою державного виконавця від 15 листопада 2012 року відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 423/1528 від 14.11.2012, що виданий Магдалинівським районним судом Дніпропетровської області, про стягнення з ОСОБА_3 на корить ОСОБА_2 заборгованості в розмірі 103 927, 53 грн.

23 січня 2013 року відділом державної виконавчої служби Магдалинівського районного управління юстиції складено Акт опису й арешту майна боржника, яким описано торгівельний павільйон, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно накладної та квитанції № 176 від 10 вересня 2003 року позивач придбала торгівельний павільйон (а. с. 14).

Рішенням Магдалинівської селищної ради Магдалинівського району Дніпропетровської області від 25 березня 2004 року надано для обстеження земельну ділянку в тимчасове користування на умовах оренди під установку торгівельного павільйону для торгівлі автозапчастинами ПП ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 19).

Статтею 59 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Відповідно до роз`яснень, які містяться у п. 1, 2, 5 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» від 3 червня 2016 року № 5, у порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби.

Позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно).

Відповідачами в справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване.

У разі, якщо опис та арешт майна проводиться державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК, а якщо такі дії вчинялися при виконанні вироку суду щодо цивільного позову у кримінальному провадженні, то відповідна скарга підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства України. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Отже, законодавством передбачена можливість захисту майнових прав особи, яка не є стороною виконавчого провадження та на майно якої накладений арешт. Такий захист здійснюється шляхом пред`явлення власником майна позову про зняття арешту з майна.

Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Таким чином, судом встановлено, що позивач є власником торгівельного павільйону та на вказане майно державним виконавцем накладено арешт.

Вирішуючи питання про застосування позовної давності, суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

При цьому відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Разом з тим згідно із частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Відповідачем по справі у відзиві на позовну заяву від 07.10.2019 року заявлено про застосування позовної давності.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме : забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 81 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

У відповіді на відзив на позовну заяву, ОСОБА_1 зазначила, що про порушення своїх прав, а саме про накладення арешту на її майно, згідно Акту від 28.01.2013 року їй стало відомо 31 квітня 2015 року, у зв`язку із зверненням до адвоката, якому стало відомо про вказані обставини. Крім того, позивач зазначила, що 15 вересня 2017 року нею було подано позовну заяву про усунення перешкод у здійсненні права власності на майно, у зв`язку із чим позовна давність була перервана на підставі ст. 264 ЦК України.

Виходячи з наведеного, вбачається, що позивачем не обґрунтовано факт того, що вона дізналася про порушення своїх прав, саме 31 квітня 2015 року, а також не доведено об`єктивну неможливість дізнатися про арешт майна, який накладено державним виконавцем на підставі Акту від 23 січня 2013 року, з огляду на презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав у разі недоведення протилежного.

Таким чином, суд не приймає до уваги посилання позивача про переривання строку позовної давності, у зв`язку із поданням нею 15 вересня 2017 року позовної заяви щодо захисту права власності на торгівельний павільйон, оскільки на момент подання вказаної заяви чплинув строк позовної давності.

Отже, виходячи з наведених обставин справи, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позову, у зв`язку з пропуском строку позовної давності.

Керуючись ст. ст. 4, 5, 10-13, 81, 263-265, 268 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Магдалинівський районний відділ Державної виконавчої служби ГТУЮ у Дніпропетровській області про визнання права власності на майно та зняття з нього арешту - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня проголошення рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 28 грудня 2019 року.

Суддя Т.А.Ковальчук