Провадження № 2/761/651/2019
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

04 грудня 2019 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:

головуючого: судді Притули Н.Г.

при секретарях: Краснянської С.В., Припутневич В.І., Савенко О.І.,

за участю позивача: ОСОБА_1 ,

представника позивача: ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: служба у справах дітей Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав, -

В С Т А Н О В И В:

07 серпня 2017 року до Шевченківського районного суду м.Києва надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про позбавлення батьківських правз ухвалою Апеляційного суду м.Києва від 01.08.2017 року про визначення підсудності Шевченківському районному суду м.Києва.

Під час слухання справи як третю особу було залучено службу у справах дітей Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації.

В позовній заяві позивач просить: позбавити відповідача батьківських прав відносно доньки ОСОБА_4 , яка народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Вимоги обґрунтовані тим, що з 21 серпня 2010 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі. ІНФОРМАЦІЯ_2 у сторін народилася донька - ОСОБА_4 . Спільне життя батьків не склалось, тому рішенням Святошинського районного суду м.Києва від 11.09.2015 року шлюб між сторонами було розірвано. Спільне проживання сторін припинилось в лютому 2013 року.

Як зазначає позивач, вона займається навчанням, вихованням дитини, матеріальним утриманням. А батько маючи можливість приймати участь у вихованні та утриманні дитини не виконує батьківських обов`язків.

В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити.

Відповідач в судове засідання не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про час та місце слухання справи, про поважні причини неявки в судове засідання суд не повідомив, не направив відзив на заявлені вимоги.

Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, направив до суду заяву в якій просить слухати справу у відсутність їх представника, позов ОСОБА_1 просив задовольнити.

Відповідно до ст.280 ЦПК України суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи на підставі наявних матеріалів за згодою позивача. Позивач не заперечувала проти заочного розгляду справи, тому суд ухвалив про заочний розгляд справи.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування покладений на сторони.

Вислухавши думку позивача та її представника, свідка, врахувавши пояснення представника третьої особи, дослідивши та оцінивши письмові докази по справі у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_1 перебували в зареєстрованому шлюбі з 21.08.2010 року та мають спільну дитину - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Рішенням Святошинського районного суду м.Києва від 11.09.2015 року (справа №759/6472/15) шлюб між сторонами було розірвано.

Рішенням Святошинського районного суду м.Києва від 21.06.2017 року (справа №759/6474/17) стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 в розмірі ј частини від його заробітку (доходу), щомісячно до досягнення дитиною повноліття, починаючи з 06.04.2017 року, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

На виконання зазначеного рішення відкрито виконавче провадження №56324547 та з копії довідки-розрахунку заборгованості від 31.01.2019 року вбачається, що заборгованість зі сплати аліментів становить 32 681,536 грн. за період з 06.04.2017 року по 31.12.2018 року (відповідачем не сплачувались аліменти після постановлення рішення судом).

З матеріалів справи вбачається, що дитина проживає разом з позивачем. Вихованням дитини та її здоров`ям займається позивач.

Як зазначила позивач, з моменту розірвання шлюбу відповідач не виконує батьківські обов`язки та не надає матеріальну допомогу на утримання дитини.

Відповідач в судове засідання не з`явився та не надав суду доказів, що після припинення спільного проживання він намагався побачитись з донькою, проте позивач чинила перешкоди в цьому.

Свідок ОСОБА_6 в судовому засіданні підтвердила що лише мати займається вихованням дитини та ніколи не бачила батька.

Відповідно до акту обстеження умов проживання дитини за адресою: АДРЕСА_1 , дитині створені належні умови для проживання та розвитку.

Дніпровська районна в місті Києві державна адміністрація у своєму висновку від 01.04.2019 року №103/2998/41/3 зазначила, що враховуючи надані документи по справі, керуючись інтересами дитини, вони вважають за доцільне позбавити батьківських прав Тей Самуель відносно його малолітньої дитини - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

У відповідності до положень статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Згідно із положеннями статті 153 СК України, мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Крім того, у відповідності до положень статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами (ст.12 Закону України «Про охорону дитинства»).

Дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (стаття 15 Закону України «Про охорону дитинства»).

Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до ст. ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

Згідно з Принципом 2 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року дитині законом або іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які б дозволяли їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та у соціальному розумінні здоровим та нормальним шляхом і в умовах свободи та гідності.

Окрім того, в рішенні Європейський суд з прав людини (рішення у справі «Хант проти України» від 07.12.2006 року, рішення у справі Olsson v. Sweden (N2) від 27.11.1992) зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

Стаття 165 СК України визначає, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Статтею 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Постанова пленуму Верховного суду України від 30.03.2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» в пункті 16 роз`яснює, що особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Жорстоке поводження полягає у фізичному або психічному насильстві, застосуванні недопустимих методів виховання, приниженні людської гідності дитини тощо.

Хронічний алкоголізм батьків і захворювання їх на наркоманію мають бути підтверджені відповідними медичними висновками.

Як експлуатацію дитини слід розглядати залучення її до непосильної праці, до заняття проституцією, злочинною діяльністю або примушування до жебракування.

Якщо позов про позбавлення батьківських прав заявлений із декількох підстав, суди повинні перевіряти та обґрунтовувати в рішенні кожну з них.

Отже, оскільки в судовому засіданні було встановлено, що відповідач з 2015 року не цікавився дитиною та свідомо не виконує своїх батьківських обов`язків по вихованню дитини, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини; взагалі не спілкується з дитиною; не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяє засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляє інтересу до її внутрішнього світу; не створює умов для отримання нею освіти; свідомо нехтує своїми батьківськими обов`язками, фактично відповідач самоусунувся від виконання власних обов`язків, залишивши дитину на виховання матері, а тому суд на підставі викладеного приходить до висновку про задоволення позовних вимог позивача та про позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 відносно доньки - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 77-83, 89, 95, 259, 263, 265, 280-283 ЦПК України, ст. 164 Сімейного кодексу України, суд

вирішив:

Позов ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АРК АДРЕСА_2 ) до ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП не відомий, адреса реєстрації: АРК АДРЕСА_2 ), третя особа: служба у справах дітей Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав - задовольнити.

Позбавити ОСОБА_3 батьківських прав відносно малолітньої дитини - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку. У цьому разі строк, протягом якого розглядалася заява, не включається до строку на апеляційне оскарження рішення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту рішення безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

У відповідності до п.15.5 Перехідних положень ЦПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Шевченківський районний суд міста Києва.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення виготовлено 16 грудня 2019 року

Суддя: Н.Г.Притула