Постанова

Іменем України

06 лютого 2019 року

м. Київ

справа № 522/30767/13-ц

провадження № 61-15957св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О.,

ПогрібногоС. О., Ступак О. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Кредекс Фінанс»,

відповідачі: ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Апеляційного суду Одеської області від 31 березня 2016 року у складі колегії суддів: Панасенкова В. О., Парапана В. Ф., Громіка Р. Д.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів першої та апеляційної інстанцій

У грудні 2013 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Кредекс Фінанс» (далі - ТОВ «Кредекс Фінанс») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 28 січня 2008 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (далі - АКІБ «УкрСиббанк») та ОСОБА_3 укладений договір про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу № 0, за яким позичальнику наданий кредит у сумі 115 000,00 грн на строк до 28 січня 2015 року із сплатою 12,5 % річних за користування кредитними коштами з погашенням кредиту та відсотків за користування кредитом щомісячно згідно з графіком. Згідно із пунктом 2.1 указаного договору позичальник із метою забезпечення своїх зобов'язань за кредитним договором передав у заставу банку автомобіль марки «Nissan», модель «X-Trail», 2007 року випуску, реєстраційний номер

НОМЕР_1, номер агрегатів шасі: НОМЕР_2.

Одночасно в забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між банком та ОСОБА_4, ОСОБА_5 укладені договори поруки № 175365 та № 175366, за якими відповідачі відповідають перед кредитором у повному обсязі.

20 квітня 2012 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кредекс Фінанс» укладений договір факторингу № 05/12, за яким ПАТ «УкрСиббанк» відступило свої права вимоги заборгованості за кредитним договором від 28 січня 2008 року

№ 0. На підставі вказаного договору факторингу та акта приймання-передачі від 14 травня 2012 року до ТОВ «Кредекс Фінанс» перейшло право вимоги, що виникло з кредитного договору та договору застави, які укладені з

ОСОБА_3, та договорів поруки, які укладені з ОСОБА_4, ОСОБА_5

На момент укладання договору факторингу загальна сума заборгованості боржника новому кредитору - ТОВ «Кредекс Фінанс» становила 44 947,66 грн, із яких:

39 077,47 грн - основний борг, 5 870,19 грн - відсотки.

Станом на 02 грудня 2013 року заборгованість за кредитним договором становить 55 172,00 грн, із яких: основний борг - 44 947,66 грн, пеня за прострочення грошового зобов'язання - 10 224,34 грн.

Посилаючись на вказані обставини, ТОВ «Кредекс Фінанс» просило стягнути солідарно з відповідачів на свою користь суму заборгованості за кредитним договором у розмірі 55 172,00 грн.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 11 березня 2015 року у задоволенні позову ТОВ «Кредекс Фінанс» відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що відповідачами зобов'язання за кредитним договором від 28 січня 2008 року № 0 виконані в повному обсязі, тому права позивача діями відповідача не порушені, що встановлено рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 13 листопада 2014 року у цивільній справі № 522/21894/12 за позовом ОСОБА_3 до відділення № 435 АКІБ «УкрСиббанк», ТОВ «Кредекс Фінанс» про зобов'язання надати довідку про сплату кредитних коштів та плати за кредит, та виключення предмета застави з реєстру заставленого майна, стягнення моральної шкоди, яке набрало законної сили

24 листопада 2014 року.

Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 31 березня 2016 року апеляційну скаргу ТОВ «Кредекс Фінанс» задоволено. Рішення Приморського районного суду

м. Одеси від 11 березня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення про задоволення позову ТОВ «Кредекс Фінанс». Стягнуто солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_4, стягнуто солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_5 на користь ТОВ «Кредекс Фінанс» заборгованість за договором про надання споживчого кредиту від 28 січня 2008 року № 0 станом на 02 грудня

2013 року у розмірі 52 926,82 грн, із яких: основний борг - 39 077,47 грн, відсотки на дату покупки, 14 травня 2012 року, - 5 870,19 грн, на дату розрахунку, 02 грудня

2013 року, - 7 979,16 грн. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Суд апеляційної інстанції мотивував своє рішення тим, що позичальник та поручителі не виконують взяті на себе зобов'язання за кредитним договором та договорами поруки в сумі, строки та на умовах, що передбачені договорами, тому права позивача порушені і відповідно до статей 15, 16 ЦК України підлягають судовому захисту шляхом стягнення заборгованості за кредитним договором.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи

У травні 2016 року ОСОБА_3 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Апеляційного суду Одеської області від 31 березня 2016 року, в якій просить скасувати оскаржуване судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд не звернув уваги на додані ОСОБА_3 копії квитанції про дострокову сплату основної суми кредиту та процентів, при тому, що позивач не надав жодного документа на підтвердження заборгованості за кредитним договором.

У серпні 2016 року від ТОВ «Кредекс Фінанс» надійшли заперечення на касаційну скаргу ОСОБА_3, в яких заявник просить відхилити вказану касаційну скаргу, посилаючись на те, що касаційна скарга є необґрунтованою і такою, що не підлягає задоволенню, оскільки не спростовує висновків суду апеляційної інстанцій.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 червня 2016 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У квітні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ зазначену цивільну справу передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 23 січня 2019 року зазначену справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Позиція Верховного Суду

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до статей 212-213 ЦПК України 2004 року суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що 28 січня 2008 року між АКІБ «УкрСиббанк» та

ОСОБА_3 укладений договір про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу № 0, за яким позичальнику надано в кредит грошові кошти у сумі 115 000,00 грн на строк до 28 січня 2015 року із сплатою 12,5 % річних за користування кредитними коштами з погашенням кредиту та відсотків за користування кредитом щомісячно згідно з графіком. Відповідно до пункту 2.1 указаного договору позичальник з метою забезпечення своїх зобов'язань за кредитним договором передав у заставу банка автомобіль марки «Nissan», модель «X-Trail», рік випуску - 2007, реєстраційний номер НОМЕР_1, номер агрегатів шасі: НОМЕР_2.

Одночасно в забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між банком та ОСОБА_4, ОСОБА_5 укладені договори поруки № 175365 та № 175366, за якими відповідачі відповідають перед кредитором у повному обсязі.

20 квітня 2012 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кредекс Фінанс» укладений договір факторингу № 05/12, за яким ПАТ «УкрСиббанк» відступив свої права вимоги заборгованості за кредитним договором від 28 січня 2008 року № 0. На підставі вказаного договору факторингу та акта приймання-передачі від 14 травня 2012 року до ТОВ «Кредекс Фінанс» перейшло право вимоги, що виникло з кредитного договору та застави, які укладені з ОСОБА_3, та договорів поруки, які укладені з ОСОБА_4, ОСОБА_5

На момент укладання договору факторингу загальна сума заборгованості боржника новому кредитору - ТОВ «Кредекс Фінанс», становила 44 947,66 грн, з яких: за основним боргом - 39 077,47 грн, за відсотками - 5 870,19 грн.

Станом на 02 грудня 2013 року заборгованість за кредитним договором становить 55 172,00 грн, з яких: основний борг - 44 947,66 грн, пеня за прострочення грошового зобов'язання - 10 224,34 грн.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи позов, апеляційний суд виходив з того, що позичальник та поручителі не виконують взяті на себе зобов'язання за кредитним договором та договорами поруки в сумі, строки та на умовах, що передбачені договорами.

Проте з висновком апеляційного суду в повній мірі погодитись не можна з огляду на таке.

Сторони встановили, що позичальник зобов'язаний повернути кредит у повному обсязі не пізніше 28 січня 2015 року (пункт 1.2.1 договору); строки виконання зобов'язань щодо повернення суми кредиту та сплати процентів шляхом сплати ануїтетних платежів у розмірі 2 065,00 грн щомісяця - до 28 числа кожного календарного місяця строку кредитування (пункт 1.2.2 договору).

Так, ануїтетні платежі - це регулярні щомісячні або щоквартальні платежі, що направляються на погашення кредиту, а саме основного боргу і процентів, які розраховуються таким чином, що в кінці терміну кредитного договору за умови виконання зобов'язання позичальником заборгованість повністю погашається.

Нормативно-правове обґрунтування

За змістом статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому.

За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України).

У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що й боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України).

Припинення поруки пов'язане, зокрема, із закінченням строку її чинності.

За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Отже, вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов'язання за договором повинно бути пред'явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням, якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами. У разі пред'явлення банком вимог до поручителя більш ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов'язання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов'язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.

Строк пред'явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу за основним зобов'язанням.

Такий правовий висновок висловлено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 13 червня 2018 року у справі № 408/8040/12-ц.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 131, 132, 137, 177, 179, 185, 194, 212?215 ЦПК України 2004 року, визначено обов'язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, розрахунків, із яких суд виходив при вирішенні позову, зокрема щодо грошових вимог (дослідження обґрунтованості, правильності розрахунку, наявності доказів, що його підтверджують). Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення у справі неможливо.

Вищевикладене свідчить про те, що висновки суду апеляційної інстанції про наявність підстав для стягнення заборгованості з боржника та поручителів за кредитним договором є передчасними, оскільки умовами кредитного договору передбачено погашення кредитної заборгованості за встановленим графіком щомісячних платежів, а у розрахунку, доданому до позовної заяви, зазначена лише сума заборгованості станом на 14 травня 2012 року, із якої не можливо встановити, коли виникла заборгованість, чим підтверджується існування заборгованості з урахуванням того, що позивачем надано лише підтвердження того, що первісний кредитор визначив цю суму боргу на зазначену дату (без розрахунку до цієї дати), при тому, що позичальник надав квитанції з 2009 року про оплату кредиту.

Отже при встановленні факту існування заборгованості, судами не надано належну оцінку усім наявним у справі доказам.

Судами не встановлено, коли відбулося прострочення погашення заборгованості за кредитним договором, та в залежності від цих обставин - з якого часу повинен обраховуватись строк пред'явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, та відповідно, чи є чинною порука, оскільки у разі пред'явлення вимог до поручителя більше ніж через шість місяців після настання строку виконання зобов'язання (чи частини зобов'язання) в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині зобов'язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.

Без з'ясування вказаних обставин, виходячи зі змісту заявлених позовних вимог та підстав, на які посилався позивач на їх обґрунтування, висновок апеляційного суду про задоволення позову не можна вважати обґрунтованими і вважати, що у цій справі виконано завдання цивільного судочинства, яке полягає у справедливому та неупередженому вирішенні справ із метою ефективного захисту порушених прав, оскільки у всіх справах правосуддя й справедливість мають перевагу перед строгим розумінням права.

Отже, вирішуючи спір на підставі ЦПК України 2004 року, суд першої інстанції усупереч вищевказаних положень норм процесуального права не сприяв всебічному і повному з'ясуванню обставин справи та не встановив повно фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, враховуючи предмет і підстави поданого позову, а також характер спірних правовідносин, не надав належну оцінку усім наявним у справі доказам.

Суд апеляційної інстанції в силу своїх повноважень мав можливість усунути зазначені порушення норм процесуального права, проте в супереч положенням статті 303 ЦПК України 2004 року на надав належної оцінки доводам апеляційної скарги, а тому оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції не може вважатися законними та обґрунтованими і таким, що відповідає засадам цивільного судочинства, а отже, підлягає скасуванню.

За приписами частин третьої, четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Виходячи з викладеного, касаційна скарга підлягає частковому задоволенню. Керуючись принципом процесуальної економії Верховний Суд вважає за необхідне скасувати ухвалене у справі рішення суду апеляційної інстанції та справу направити на новий розгляд до суду апеляційної, а не першої інстанції, оскільки суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати нові обставини, які не були встановлені судами попередніх інстанцій, враховуючи необхідність встановлення обставин, наведених вище.

Керуючись статтями 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду Одеської області від 31 березня 2016 року скасувати,

справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов

С.О. Погрібний

О. В.Ступак