Справа № 159/4903/17 Головуючий у 1 інстанції: Восковська О. А.
Провадження № 22-ц/802/848/19 Категорія: 48 Доповідач: Данилюк В. А.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 серпня 2019 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Данилюк В. А.,

суддів - Киці С. І., Шевчук Л. Я.,

з участю секретаря судового засідання Вергуна Т. С.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , Ковельської міської ради про визнання незаконним та скасування рішення міської ради, визнання незаконним та скасування державного акта на право власності на земельну ділянку за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 05 червня 2019 року,

В С Т А Н О В И В :

У лютому 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом, у якому просила визнати незаконним та скасувати рішення Ковельської міської ради Волинської області від 24.03.2011 року №7/20 «Про передачу у приватну власність земельної ділянки ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 » і визнати незаконним та скасувати державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 виданий Ковельською міською радою на ім`я відповідачів.

Позовні вимоги були обґрунтовані тим, що оскаржуваним рішеннями, на підставі якого відповідачами набуто право власності на спірну земельну ділянку, порушено її права. Порушення полягає у тому , що земельна ділянка , яка перебуває у власності відповідачів, до передачі її у власність перебувала у спільному користуванні жильців будинків № АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 , адже на ній розташовуються спільні споруди, зокрема, сараї, вигрібна яма та надвірний туалет, до яких позивач на даний час позбавлена можливості вільного доступу.

Рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 05 червня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить скасувати вказане рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення її позову у повному обсязі.

Заслухавши пояснення учасників справи, які з`явились у судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, враховуючи наступне.

З матеріалів справи встановлено, що позивач є власником квартири АДРЕСА_3 частиною спільної споруди - сараєм, який розташовується поряд будинку АДРЕСА_1 . Споруда складається із відповідних секцій сараїв. Належна позивачу секція сараю розташовується на землях Ковельської міської ради та не передана у власність відповідачів. Вказана обставина також доводиться і графічними матеріалами, які містяться в технічній документації із землеустрою щодо складання державного акту на право власності відповідача, а також конфігурацією та описом меж належної відповідачам земельної ділянки, які відображені у державному акті.

Із технічної документації землеустрою щодо інвентаризації земельної ділянки співвласників будинку АДРЕСА_2 вбачається, що вказана ділянка, на якій розташовується квартира належна позивачу, була сформована в 2006 році , а спірна земельна ділянка сформована значно пізніше - у 2010 році.

Висновком Управління містобудування та архітектури від 02.10.2006 року та висновком Ковельського міського відділу земельних ресурсів від 02.10.2006 року було погоджено загальну площу земельної ділянки по АДРЕСА_2 у розмірі 519 кв.м. та встановлено за можливе надати у власність співвласників квартири № АДРЕСА_4 земельну ділянку 211 АДРЕСА_5 . та у власність ОСОБА_1 земельну ділянку площею 308 кв.м. у відповідності до виготовленого та погодженого кадастрового плану Д№ 1081 від 31.08.2006 року. Із вказаного кадастрового плану вбачається, що з метою вільного та безперешкодного доступу ОСОБА_1 до належного їй сараю, який знаходиться поза межами земельної ділянки АДРЕСА_2 , передбачено можливість встановлення сервітуту та визначено конфігурацію і площу земельної ділянки, на яку слід накласти сервітут. Сервітут має пролягати по земельній ділянці, яка пропонувалась, а в наступному була передана у власність співвласникам квартири АДРЕСА_6 . Сервітут позивачем не укладався.

Із технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної вбачається, що було встановлено зовнішні межі цілої земельної ділянки АДРЕСА_1 та проведено її поділ між співвласниками квартири АДРЕСА_7 .

З метою встановлення меж земельної ділянки в натурі було виготовлено кадастровий план із зазначенням меж землекористування, з якого вбачається, що за межами сформованих земельних ділянок № 7 та АДРЕСА_1 по АДРЕСА_2 існує господарська будівля (сарай) , яка перебуває у користуванні громадянки ОСОБА_1 . Вказана будівля знаходиться на землях комунальної власності та не передана у власність відповідача. Доступ до вказаної споруди передбачений та існує між будинками № 5 та АДРЕСА_2 по АДРЕСА_2 .

Із показань свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , допитаних у суді першої інстанції, також встановлено, що надвірна вбиральня дійсно була та знаходилась на території будинковолодіння АДРЕСА_1 . Свідок ОСОБА_7 та ОСОБА_9 вказали, що така споруда знаходилась з протилежної сторони від належного сараю позивача, а з огляду на графічні матеріали підтвердили ту обставину, що надвірна споруда знаходилась поза межами земельної ділянки переданої у власність відповідачів. Вказана споруда була знищена декілька років тому. Вигрібна яма, яка колись розташовувалась на території спільної земельної ділянки, також була засипана і уже давно ніким не використовується, адже не існує. Доїзд до сараю , який мав місце до передачі у власність земельної ділянки відповідачам, позивач здійснювала через провулок Миколайчука. Свідок ОСОБА_10 , яка була майстром дільниці підприємства , на балансі якого перебували обидва будинковолодіння, вказала, що будь якими документами проїзд із провулка Миколайчука не встановлювався і такі документи на підприємстві відсутні. Також вказала , що її повноваження як майстра припинились орієнтовно в 2006 році.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 12 та ч.ч. 1,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України).

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).

У частинах другій та третій статті 152 Земельного кодексу України передбачено, що способи захисту прав на земельні ділянки передбачені статтею 152 Земельного кодексу України, згідно якої власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Захист прав на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди не дійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

Відмовляючи в задоволені позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем ОСОБА_1 не було доведено порушення її прав діями відповідачів, а також те, що фактичний порядок користування земельною ділянкою порушує її права і законні інтереси, позбавляє можливості користуватися належною їй господарською спорудою, яка розташовувалась на землях Ковельської міської ради не переданих у приватну власність, оскільки до споруди існує вільний доступ, який позивачем здійснюється через земельну ділянку, що була сформована для обслуговування цілого будинку по АДРЕСА_2 , або ж через прохід, який визначено та встановлено Ковельською міською радою та пролягає між земельними ділянками по АДРЕСА_8 в м АДРЕСА_2 .

Такі висновки суду першої інстанції є вірними.

Доводи апеляційної скарги з посиланням на незаконність оскаржуваного рішення міської ради, є безпідставними, оскільки позивач не довела факту порушення своїх прав та, відповідно, підстав для звернення до суду із цим позовом, у розумінні положень визначених ЦПК України, та статей 15, 16 ЦК України.

Зазначені вище норми матеріального та процесуального права визначають об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес.

Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорюване суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Оскільки ОСОБА_1 не довела факту порушення своїх прав відповідачами, то відсутні підстави для задоволення позову, про що вірно було зазначено судом першої інстанції.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанцій не спростовують, на законність та обґрунтованість судового рішення не впливають, ґрунтуються на неправильному тлумаченні позивачем норм матеріального та процесуального права й фактично зводяться до переоцінки судом доказів.

Враховуючи вищенаведене, висновок суду про відмову в задоволенні позовних вимог відповідає встановленим обставинам справи та вимогам закону. Доводи апеляційної скарги спростовуються наявними в справі доказами. Суд ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

В суді апеляційної інстанції представник ОСОБА_3 ОСОБА_4 , заявила клопотання про відшкодування судових витрат понесених за надання правової допомоги в суді апеляційної інстанції у розмірі 5000 грн.

На підтвердження витрат надала договір на надання правничої допомоги від 18 серпня 2019 року розрахунок вартості наданих послуг, квитанцію № ПН2103 від 19 серпня 2019 року та ордер серії ВЛ № 000055622.

Я зазначено у ч.2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача.

Відповідно до ч.5 ст.135 ЦПК України сума забезпечення витрат на професійну правничу допомогу визначається судом з урахуванням приписів частини четвертої статті 137, частини сьомої статті 139 та частини третьої статті 141 цього Кодексу, а також їх документального обґрунтування.

Згідно ч.4 ст.137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт(наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони.

З урахуванням приписів ч.4 ст.137 ЦПК України з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 слід стягнути по 1000 гривень витрат на професійну правничу допомогу у зв`язку із відмовою у задоволенні їхнього позову до відповідачів.

Такий розмір буде розумним і справедливим відносно ціни позову, часу який затратила адвокат на надання правничої допомоги ОСОБА_3 , її участь в судових засіданнях, матеріального стану позивача.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 05 червня 2019 року в даній справі залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 1000 (одну тисячу) грн. витрат за надання правничої професійної допомоги.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуючий

Судді