ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3354/19 Справа № 201/5854/18 Суддя у 1-й інстанції - Ткаченко Н.В. Суддя у 2-й інстанції - Варенко О. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - Варенко О.П.,

суддів - Городничої В.С., Лаченкової О.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у м.Дніпрі цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 10 грудня 2018 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання матері,

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вищезазначеним позовом посилаючись на те, що ОСОБА_2 є її сином, який матеріальної допомоги їй не надає, не зважаючи на її пенсійний вік, скрутний матеріальний стан та визначений законом обов'язок повнолітніх дітей піклуватися про своїх непрацездатних батьків, закріплений у ст 51 Конституції України, інших дітей вона не має. Батьківських прав у відношенні сина не позбавлялася, від виконання батьківських обов'язків не ухилялася.

При цьому відповідач має змогу сплачувати аліменти, оскільки він є працездатним, працює таксистом, тому має заробіток, а також має задовільний стан здоров'я. Крім того, син з сім'єю проживає з нею за однією адресою в будинку, а вона - в окремій прибудові до будинку. Будинок належить сину, вона не має права власності на будинок і син постійно її виганяє з будинку.

Зазначає, що потребує допомоги з огляду на те, що в 2015 році перенесла захворювання на запалення легень, має діагноз: хронічне обструктивне захворювання легень III ступеню. З лютого 2016 року постійно вживає ліки, які покращують дихання, витрачає на них приблизно 1 000 грн щомісячно.

Враховуючи викладене та нерегулярний, мінливий дохід відповідача, позивач просила суд стягнути з ОСОБА_2 на її утримання аліменти у твердій грошовій сумі 2 000 грн щомісяця.

Рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 10 грудня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, позивач просила рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що висновки суду стосовно того, що вона не потребує матеріальної допомоги, оскільки розмір її пенсії відповідає прожитковому мінімуму, є необґрунтованими та такими, що не відповідають дійсності, також було залишено поза увагою, що вона потребує матеріальної допомоги з боку сина, який зобов'язаний таку допомогу надавати в силу вказівки закону.

Відповідач правом, передбаченим ст. 360 ЦПК України не скористався.

Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, є сином позивача ОСОБА_1 (а.с.9).

Позивач є непрацездатною, пенсіонером з 26 травня 2009 року.

Згідно довідки ГУПФУ в Дніпропетровській області від 24 квітня 2018 року, розмір пенсійного забезпечення позивача за віком складає по 1 651,90 грн. щомісячно у період з листопада 2017 року по березень 2018 року та 1 696,57 грн. з квітня 2018 року(а.с.10, 12).

Відповідно до ст. 46 Конституції України кожному громадянину України держава має забезпечити рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Згідно із ч.1 ст.202 СК України повнолітні дочка, син зобов'язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги.

При вирішенні питання про стягнення аліментів на батьків слід враховувати, що вказане право батьків, якому кореспондує обов'язок повнолітніх дітей виникає за наявності двох умов: непрацездатності батьків та наявності у них потреби у матеріальній допомозі і не залежить від майнового стану повнолітніх дочки, сина. Звільнення від обов'язку утримувати матір, батька та обов'язку брати участь у додаткових витратах можливі лише коли буде встановлено, що мати, батько ухилялися від виконання своїх батьківських обов'язків, що передбачено ч. 1 ст. 204 СК України.

Відповідно до ст.205 СК України, суд визначає розмір аліментів на батьків у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) з урахуванням матеріального та сімейного стану сторін. При визначенні розміру аліментів та додаткових витрат суд бере до уваги можливість одержання утримання від інших дітей, до яких не пред'явлено позову про стягнення аліментів, дружини, чоловіка та своїх батьків.

Згідно із роз'ясненнями, викладеними у п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», обов'язок повнолітніх дочки, сина утримувати своїх непрацездатних батьків, які потребують матеріальної допомоги (ст. 202 СК України), не є абсолютним. У зв'язку з цим суд на вимогу дочки, сина, до яких пред'явлено позов про стягнення аліментів, зобов'язаний перевірити їхні доводи про ухилення батьків від виконання своїх обов'язків щодо них (ст. 204 СК України).

Таким чином, право на утримання від дочки, сина мати та батько матимуть за умови, якщо вони є непрацездатними та потребують матеріальної допомоги. Непрацездатними вважається той з батьків, хто досяг загального пенсійного віку або є інвалідом I, II чи III групи.

Необхідність матеріальної допомоги визначається в кожному конкретному випадку в залежності від матеріального становища батьків. До уваги приймається отримання батьками пенсії, державних пільг, субсидій, наявність у батьків майна, що може приносити дохід тощо. Сам факт непрацездатності батьків не зумовлює виникнення у дітей обов'язку надання їм утримання - стан непрацездатності має супроводжуватися необхідністю отримувати сторонню матеріальну допомогу.

Згідно діючого законодавства держава забезпечує необхідним утриманням непрацездатних осіб - пенсією за віком, пенсією з інвалідності, державною допомогою тощо. Тому суди при постановленні рішень мають зважати на розмір такого державного утримання і ставити його у залежність із прожитковим мінімумом.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про прожитковий мінімум» прожитковий мінімум - це вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров'я набору продуктів харчування (далі - набір продуктів харчування), а також мінімального набору непродовольчих товарів (далі - набір непродовольчих товарів) та мінімального набору послуг (далі - набір послуг), необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості.

Прожитковий мінімум на одну особу, а також окремо для тих, хто відноситься до основних соціальних і демографічних груп населення, щороку затверджується Верховною Радою України в законі про Державний бюджет України на відповідний рік. Прожитковий мінімум публікується в офіційних виданнях загальнодержавної сфери розповсюдження (ч.3 ст. 4 вказаного Закону).

Відповідно до ст.7 Закону України «Про державний бюджет України на 2018 рік» прожитковий мінімум на осіб, які втратили працездатність (в розрахунку одну особу на місяць): з 1 січня 2018 року - 1 373 гривні, з 1 липня - 1 435 гривень, з 1 грудня - 1 497 гривень, тобто .пенсія позивача цілком забезпечує їй прожитковий мінімум у встановленому законом розмірі.

Згідно висновку лікаря клініки медичної академії м. Дніпропетровська, респіраторно - відновлювального центру «Здоров'я легень» від 24.02.2016 р., позивач має діагноз: хронічне обструктивне захворювання легень III ступеню. З лютого 2016 р. позивачу прописано ліки, які покращують дихання (а.с.11).

Як вказує позивач, витрати на ліки становлять приблизно 1 000 грн щомісячно, проте жодних доказів того, що вона придбавала прописані ліки, суму витрат на їх придбання - не надала. Сам по собі наданий документ щодо стану здоров'я позивача не підтверджує обставин її щомісячних витрат на лікування, які перевищують її дохід у вигляді пенсії. Позивач, маючи діагноз «хронічне обструктивне захворювання легень III ступеню», продовжує палити (а.с.52-57).

Окрім того, позивачем не заперечуються і не спростовані посилання відповідача, що вона лише частково сплачує комунальні платежі, зокрема, сплачує лише за послуги з електропостачання і водопостачання, а податок на землю під домоволодінням відповідач оплачує самостійно.

Згідно рішенню Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 15.11.2012 р. у справі № 412/8303/2012, залишеному без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 23.01.2013р. (а.с.42 - 47), ОСОБА_3 було відмовлено у задоволенні вимог до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування від 19.02.2004 р., відповідно до якого мати позивача - ОСОБА_3 подарувала ОСОБА_2 домоволодіння АДРЕСА_1. Отже, відповідач є власником означеного домоволодіння. Однак позивач з 14.04.1974 р. зареєстрована в ньому, що підтверджується відміткою про реєстрацію в її паспорті (а.с.7), що спростовує доводи позивача про те, що відповідач її не зареєстрував у домоволодінні, оскільки вона була в ньому зареєстрована ще у 1974 році до укладення договору дарування у 2004 році. Позивач є повноцінним членом сім'ї власника і має однакове з ним право користування будинком. Вимоги про її виселення відповідач не пред'являв, а позивач не зверталася до нього з вимогами про усунення перешкод у користуванні будинком.

Встановивши вищезазначені обставини, суд першої інстанції, керуючись ст.ст.202, 205 СК України, ст. 1 Закону України «Про прожитковий мінімум» від 15.07.1999р. № 966-XIV, постановою Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм СК України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» № 3 від 15.05.2006 р., правовими позиціями Верховного Суду України у постанові від 13.04.2016 р. у справі № 6-3066цс15, Верховного Суду у постанові від 10.10.2018 р. у справі № 301/160/17 (провадження № 61-28415св18),прийшов до обгунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що вона потребує матеріальної допомоги з боку сина, який зобов'язаний таку допомогу надавати в силу вказівки закону, спростовуються відсутністю передбачених законом підстав для застосування положень ст. 202 СК України. Згідно зі статтею 205 СК України, суд визначає розмір аліментів на батьків у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) з урахуванням матеріального та сімейного стану сторін. При визначенні розміру аліментів та додаткових витрат суд бере до уваги можливість одержання утримання від інших дітей, до яких не пред'явлено позову про стягнення аліментів, дружини, чоловіка та своїх батьків.

Верховний Суд у постанові від 10.10.2018 р. у справі № 301/160/17 (провадження № 61-28415св18) виходив з того, що необхідність стягнення аліментів на утримання непрацездатних батьків має визначатися залежно від їх матеріального становища. При цьому до уваги має братися отримання батьками пенсії, державних пільг, субсидій, наявність у батьків майна, що може приносити дохід тощо. Сам по собі факт непрацездатності батьків не породжує виникнення у дітей обов'язку їх утримання, та не свідчить про наявність потреби у наданні матеріальної допомоги.

Право на утримання (аліменти) має непрацездатна особа, яка не забезпечена прожитковим мінімумом.

Такий правовий висновок викладено Верховним Судом України у постанові від 13.04.2016р. у справі № 6-3066цс15.

Таким чином, доводи позивача, викладені нею в апеляційній скарзі, є необґрунтованими та зводяться до переоцінки доказів по справі і незгоди з висновками суду по їх оцінці

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Порушень норм матеріального чи процесуального права, які могли б призвести до скасування судового рішення, судом апеляційної інстанції не встановлено.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 10 грудня 2018 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий О.П.Варенко

Судді: В.С.Городнича

О.В.Лаченкова