Справа № 495/1419/16-ц
№ провадження 2/495/409/2019
р і ш е н н я

ІМЕНЕМ УКрАЇНи

19 лютого 2019 року м. Білгород-Дністровський

Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області в складі:

головуючого одноособово - судді Прийомової О.Ю.,

за участю секретаря Бучка І.В.,

Справа № 495/1419/16-ц,

За участю учасників справи:

Позивача особисто ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Білгород Дністровському Одеської області в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 в особі піклувальника ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про витребування майна із чужого незаконного володіння,

представник позивача на підставі довіреності ОСОБА_2,

представник позивача на підставі довіреності ОСОБА_5

представник відповідача ОСОБА_4 адвокат ОСОБА_6

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1, звернулась до суду через свого піклувальника ОСОБА_2, з позовом до ОСОБА_3, про витребування майна із чужого незаконного володіння.

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 24.07.2018 року, залучено до участі у справі за позовом ОСОБА_1 в особі піклувальника ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про витребування майна із чужого незаконного володіння у якості співвідповідача - ОСОБА_7 /місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_1. /л.с.213/.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що згідно рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 06.07.1996 року право власності на все домоволодіння по вул. Шкільній, 9 в м. Білгород-Дністровський визнано за ОСОБА_1 в цілому.

Вказаним рішенням суд визначив, що відповідно до п.2 ст. 183 ЦК України домоволодіння № 9 по вул. Шкільній у Білгород-Дністровський Одеської області є річ неподільна, її неможливо поділити без втрати цільового призначення.

Також, рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду від 06.07.1996 року було зобовязано позивача ОСОБА_1 сплатити ОСОБА_8 суму 284920000 карбованців.

На той час, у неї не було таких грошей, а тому ОСОБА_3 як родич надав їй таку суму коштів, які вона віддала ОСОБА_8 та виконала рішення суду.

Сам же, ОСОБА_3 попросив прийняти його з дружиною проживати у її будинку та сплачувати йому позичені кошти частками.

Вона з такою пропозицією погодилась, однак не могла собі уявити, що ОСОБА_3 зі своєю дружиною відповідачем по справі приховували наміру заволодіти її майном.

Вона є інвалідом дитинства, а тому після смерті її батьків та брата над нею було встановлено опіку та її піклувальниками були: тітка ОСОБА_9 з 1996 року по 2008 рік, а з 2008 року по 2016 рік її сестра ОСОБА_2

ОСОБА_3 був впевнений, що після смерті піклувальника ОСОБА_9, вже літньої жінки, право на піклування над ОСОБА_1 перейде до нього.

Проте після того, як дізнався про зворотне, він став шантажувати її з піклувальником ОСОБА_9, погрожувати, щоб вони віддали його грошові кошти, виганяв з будинку, погрожував фізичною розправою.

Оскільки піклувальник ОСОБА_9 була пенсіонеркою, людиною похилого віку та дуже переживала за свою підопічну ОСОБА_1, то під натиском ОСОБА_3, від імені ОСОБА_1 уклала у Білгород-Дністровському представництві Одеської товарної біржі договір купівлі-продажу 6/100 частин будинку №9 по вул. Шкільній в м. Білгород-Дністровському Одеської області.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 30.10.2012 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 30.11.2012 року були винесені рішення про скасування судового рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 22.03.2006 року, яким ОСОБА_10 визнала дійсним договір, укладений в Білгород-Дністровському представництві Одеської товарної біржі 28.03.1997 року між ОСОБА_10 та ОСОБА_1 на 6/100 частин по вул. Шкільній, 9 в м. Білгород-Дністровський Одеської області.

В звязку з тим, що рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 22.03.2006 року скасоване, тому договір дарування від 17.01.2012 року, укладений між ОСОБА_4, яка діяла по довіреності від імені ОСОБА_10, за яким остання подарувала своєму синові ОСОБА_11 6/100 часток будинку №9 по вул. Шкільній в м. Білгород-Дністровському Одеської області правових підстав немає.

Так само як і немає правових підстав, договір дарування від 14.04.2015 року за яким ОСОБА_3 подарував своїй дружині відповідачу по справі ОСОБА_4 вказану частину спірного житлового будинку.

Визнання таких правочинів недійсними судом не вимагається, однак у неї є законні підстави, які підтверджують недійсність договору купівлі-продажу це рішення апеляційного суду Одеської області від 30.10.2012 року та ухвала Вищого спеціалізованого суду України від 30.11.2012 року, які скасовують даний правочин.

Звертає увагу суду, що первинний договір дарування був укладений 17.01.2012 року, однак ОСОБА_3 зі своєю сімєю зайняли незаконно її житлову площу та проживають у ній з 1997 року, тобто вже більше 20 років.

Посилаючись на те, що належна їй частина житлового будинку №9 по вул. Шкільній в м. Білгород-Дністровському Одеської області вибула з її власності незаконно, та враховуючи вимоги ст. 388 ЦК України, вона, уточнивши свої позовні вимоги 10.08.2018 року остаточно просить суд: витребувати у ОСОБА_4 майно, яке належить їй на праві власності, згідно рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 06.07.1996 року, а саме: 6/100 частин в домоволодінні №9 по вул. Шкільній в м. Білгород-Дністровському Одеської області та складається з: житлового будинку літ. «А» 1-4 глинобит. житловою площею 45,1 кв.м., загальною площею 62,5 кв.м., літньої кухні літ. «Б», сараю літ. «В», убиральні силікат літ. «Д», сараю літ «Є», споруд № 4-6,1; визнати за нею право власності на 6/100 частин в домоволодінні №9 по вул. Шкільній в м. Білгород-Дністровському Одеської області та складається з: житлового будинку літ. «А» 1-4 глинобит. житловою площею 45,1 кв.м., загальною площею 62,5 кв.м., літньої кухні літ. «Б», сараю літ. «В», убиральні силікат літ. «Д», сараю літ «Є», споруд № 4-6,1.

Позивач та її представники в судовому засіданні свої уточнені позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити у повному обсязі.

Відповідачі в судове засідання не зявились, про слухання справи сповіщались належним чином, від ОСОБА_3 надійшов відзив на позов від 14.12.2018 року, у якому він заперечує проти задоволення позовних вимог.

Представник ОСОБА_4 в ході судового розгляду справи з позовними вимогами не погодився. вважає їх необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог, відповідач ОСОБА_3 приєднав до матеріалів справи свої письмові заперечення від 13.04.2016 року, згідно яких він підтверджує факт, що з 1997 року зі своєю вагітною дружиною вселився у спірне домоволодіння і з цього часу проживає у ньому.

Вказує, що узгодивши з ОСОБА_1 він проживає у прибудові під літ. «Б» - літня кухня, обладнавши у вказаній будівлі санвузол, кухню та кімнату.

Отже, стверджує, що з 1997 року за згодою сторін склався певний порядок володіння та користування майном, яке є їх спільною частковою власністю.

Право спільної часткової власності на житловий будинок № 9 по вул. Шкільна в м. Білгород-Дністровський не припинялось, ідеальні частки сторін не перетворювались на обєкти самостійної власності кожного співвласника.

Відтак доводи «піклувальниці» про те, що будівля літньої кухні літ. «Б» належить на праві власності виключно ОСОБА_1 у складі 94/100 частин, тоді як відповідач ОСОБА_3 набував за договором дарування виключно житлову кімнату літ. «1-4», площею 8,9 кв.м. у вказаному домоволодінні є помилковими та суперечать змісту як інституту спільної часткової власності, так і вказаному в договорі дарування, який недійсним в судовому порядку не визнано, хоча вказана позовна вимога із вимогою про виселення заявлялась позивачем.

Зокрема, рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 23.05.2014 року № 495/326/13-ц частково задоволено позов ОСОБА_1, від імені та в інтересах якої діє ОСОБА_2; визнано недійсним договір дарування, укладений 17 січня 2012 року між ОСОБА_4, яка діяла по довіреності від імені Гриценко-Кнорак Іюлії Іванівни та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Одеської області ОСОБА_12, зареєстрований в реєстрі за № 70, згідно якого Гриценко-Кнорак Іюлія Іванівна подарувала, а ОСОБА_3 прийняв у дар 6/100 частин житлового будинку №9 по вул. Шкільна, у м. Білгород-Дністровському, Одеської області, які належали ОСОБА_13 ОСОБА_14 на підставі рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 22.03.2006 року, зареєстрованого у КП «Білгород-Дністровське БТІ» 10.11.2011 року реєстраційний номер 35119763, номер запису 4874 в книзі 37.

За наслідками апеляційного перегляду зазначене рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 23.05.2014 року у частині задоволення позову скасоване рішенням апеляційного суду Одеської області від 22.01.2015 року. Відмовлено ОСОБА_1 у позові про визнання договору дарування недійсним. В іншій частині рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області залишено без змін.

ОСОБА_15 ухвали ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06.05.2015 року рішення апеляційного суду Одеської області залишено без змін, а касаційна скарга без задоволення.

Вислухавши пояснення позивача, представників позивача, представника відповідача, вивчивши матеріали справи, ретельно дослідивши докази, суд приходить до наступного.

Судом встановлено, що дійсно рішенням Білгород-Дністровського міського суду Одеської області від 04.07.1996 року, позов ОСОБА_1 задоволено, визнано за нею право власності на житловий будинок по вул. Шкільна, 9 м. Білгород-Дністровський Одеської області. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_8 284920000 карбованців. /л.с.12/

Так, у вказаному рішенні було зазначено, що ОСОБА_1 у домоволодінні № 9 по вул. Шкільна в м. Білгород-Дністровський Одеської області належало згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом та за законом право на 5/6 часток вказаного вище житлового будинку.

ОСОБА_8 в свою чергу 1/6 частина у домоволодінні № 9 по вул. Шкільна в м. Білгород-Дністровський Одеської області.

ОСОБА_15 висновку експертизи виконати розподіл спірного домоволодіння в натурі неможливо, а тому з урахуванням вказаного вирішено спір саме таким чином, що право власності в цілому на домоволодіння № 9 по вул. Шкільна в м. Білгород-Дністровський Одеської області перейшло до ОСОБА_1 з відшкодуванням ОСОБА_8 розміру вартості його частки у спірному будинку.

Позивач зазначає, що вказаних грошових коштів у неї на той час не було, а тому вона запозичила їх у відповідача її родича ОСОБА_3 задля подальшого виконання наведеного вище рішення суду.

Матеріали справи навіть містять письмову розписку ОСОБА_1 від 04.07.1996 року, з якої вбачається, що дійсно ОСОБА_9, яка на той час була опікуном ОСОБА_1, що також підтверджується рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 02.12.2008 року /л.с.11/ отримала у ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 285000000 карб. для виплати їх в якості грошової компенсації гр. ОСОБА_8 для вирішення судового спору в інтересах підопічної.

Також, у розписці встановлено, що за отримання вказаних коштів ОСОБА_1 погодилась з ОСОБА_3 у продажі йому 1/6 частки будинку №9 по вул. Шкільна за вказану суму /л.с.59/.

Вказаним вище спростовуються ствердження позивача щодо шантажу та погроз фізичною розправою з боку відповідача ОСОБА_3 для подальшого укладання договору купівлі-продажу частини житлового будинку № 9 по вул. Шкільна в м. Білгород-Дністровський Одеської області.

Так, з матеріалів справи вбачається, що 28.03.1997 року в Білгород-Дністровському представництві Одеської товарної біржі між ОСОБА_1. та ОСОБА_13 / матірю відповідача ОСОБА_3Г./ було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна № 690/Б, згідно якого ОСОБА_10 купила у ОСОБА_1 6/100 частин житлового будинку №9 по вул. Шкільна в м. Білгород-Дністровський Одеської області.

Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 22.03.2006 року, задоволено заяву ОСОБА_10; визнано дійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна № 690/Б, укладений 28.03.1997 року у Білгород-Дністровському представництві Одеської товарної біржі, згідно якого позивач ОСОБА_13 купила у відповідача ОСОБА_1 6/100 частин житлового будинку № 9 по вул. Шкільна в м. Білгород-Дністровський Одеської області. Визнано за ОСОБА_10 право власності на 6/100 частин житлового будинку № 9 по вул. Шкільна в м. Білгород-Дністровський Одеської області, які складаються з кімнат житловою площею 8,9 кв.м., які складаються з: житлового будинку літ. «А» 1-4 житлова з усієї будівлі глинолит. Житлового будинку літ. «А» 1 житловою площею 45,1 кв.м., саман літн. кухня літ. «Б», саманні сараї літ. «В», літ. «Е», селик. кам. вбиральня літ. «Д», споруди №1-5, І /л.с.16/.

ОСОБА_15 з Реєстру прав власності на нерухоме майно від 21.11.2011 року, ОСОБА_10 зареєструвала свої право власності на 6/100 часток житлового будинку №9 по вул. Шкільна в м. Білгород-Дністровський Одеської області. /л.с.17-18/.

Згодом, 17.01.2012 року, ОСОБА_4, діюча від імені ОСОБА_10, з однієї сторони, та ОСОБА_3, з іншої, уклали договір дарування частини житлового будинку, що був посвідчений приватним нотаріусом Білгород-Дністровського міського нотаріального округу ОСОБА_12 та зареєстрований в реєстрі за № 70, за яким ОСОБА_10 подарувала ОСОБА_3 6/100 частин житлового будинку, розташованого за адресою: Одеська область, м. Білгород-Дністровський, вул. Шкільна під №9. /л.с.15/

Проте, матеріалами справи встановлено, що 30.10.2012 року рішенням апеляційного суду Одеської області, апеляційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах підопічної ОСОБА_1 задоволено частко. Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 22.03.2006 року скасовано і ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_10 до ОСОБА_1 про визнання угоди купівлі-продажу нерухомого майна дійсною і визнання права власності відмовлено. /л.с.14/

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.11.2012 року, у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_10 на рішення апеляційного суду Одеської області від 30.10.2012 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_10 до ОСОБА_1 про визнання угоди купівлі-продажу нерухомого майна дійсною відмовлено. /л.с.13/.

Проте, суд частково не погоджується з запереченнями відповідача, вважає їх необґрунтованими та не приймає їх до уваги: з приводу того, що оскільки частка відповідача не виділена в натурі, він має право займати узгоджену з позивачем будівлю літ. «Б».

Вказане ствердження не має за собою жодного правового підґрунтя, оскільки попередній власник ОСОБА_10, право власності якої скасовано рішенням апеляційного суду Одеської області від 30.10.2012 року, за договором купівлі-продажу купила визначену частку у праві спільної часткової власності.

Вказане також підтверджується листом № 412 від 23.03.2016 року з КП «Білгород-Дністровське БТІ», згідно якого повідомлено, що матеріали інвентаризаційної справи на житловий будинок № 9 по вул. Шкільній в м. Білгород-Дністровський Одеської області містять договір купівлі-продажу №690/Б від 28.03.1997 року, згідно якого ОСОБА_9, що діяла від імені ОСОБА_1, продала, а ОСОБА_13 купила 6/100 часток вищевказаного житлового будинку, які складались в цілому: з житлового будинку літ. «А» 1-4 житлова /л.с.42/.

Більш того, в ухвалі Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06.05.2015 року, копію якого приєднав у якості обґрунтування своїх заперечень відповідач, йдеться про те, що та обставина, що рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 22.03.2006 року, яким визнано дійсним договір купівлі-продажу, згідно якого ОСОБА_13 купила у ОСОБА_1 6/100 частин житлового будинку по вул. Шкільній, 9 у м. Білгород-Дністровський Одеської області і за набувачем визнано право власності на цю частину будинку, скасовано може бути підставою для витребування вказаного майна від ОСОБА_3, відповідно до ст. 388 ЦК України як спосіб захисту порушеного права власника майна, а не шляхом визнання недійсним правочину, стороною якого власник не був. /л.с. 60-62/.

З врахуванням вказаних вимог позивач і звернулась до суду з даним позовом.

Як зазначено у постанові Верховного Суду України від 3 жовтня 2011 року, яка в обовязковому порядку підлягає застосуванню, при прийнятті рішення місцевим судам, наголошено наступне: права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом пред'явлення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, встановленого ст.ст. 215, 216 ЦК України.

Такий захист можливий лише шляхом задоволення віндикацiйного позову у разі, якщо існують підстави, передбачені ст. 388 ЦК України, що дають право витребувати майно у добросовісного набувача.

У відповідності до ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав i не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно було загублене власником або особою, який він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, який він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, який він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Правові позиції Верховного Суду України, висловлені вище по тексту, зводяться до висновку про можливі способи захисту прав особи, з володіння та власності якої вибуло окреме майно. Приймаючи до уваги, що, як правило, у подібних правовідносинах майно за ланцюгом перепродається декілька разів за правочинами, сторонами яких реальний власник не виступає, а також враховуючи презумпцію добросовісності набуття права власності, яку майже неможливо спростувати, титульний власник спірного майна на момент вирішення аналогічної категорії спорів майже завжди є добросовісним набувачем. Верховним Судом наголошено, що реальний власник майна, права якого порушені у подібних ситуаціях, має право пред'явити до добросовісного набувача виключно вимоги віндикацiйного характеру, оскільки застосування реституції є неможливим по відношенню до особи, яка не є стороною правочину.

Істотною обставиною, яка має значення для правильного вирішення аналогічних спорів є встановлення факту відсутності у первісного продавця в ланцюгу договорів купiвлі - продажу майна. Наслідком встановлення такого факту є визнання недійсним першого з договорів купівлі-продажу за позовом дійсного (реального) власника, права якого порушені, що цілком кореспондується з його правомочностями та повноваженнями, визначеними ч. 3 ст. 215 ЦК України. Лише за результатами встановлення цього факту, виходячи з правової конструкції ст. 388 ЦК України, суд вправі задовольняти позовні вимоги про витребування майна від остаточного набувача за наявності на це визначених законом підстав.

З матеріалів справи вбачається, що на момент розгляду справи власником спірного майна є вже ОСОБА_4, що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного Реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна.

Зважаючи на законодавче встановлення презумпції добросовісності набуття права власності та вiдсутнiсть будь-яких доказів, які б спростовували факт добросовісного набуття ОСОБА_4 права власності на спірне майно, випливає, що ОСОБА_4 є добросовісним набувачем спірного майна.

Однак, з огляду на вище приведений правовий аналіз всіх обставин справи в їх сукупності, слід зазначити, що в даному випадку, спірне майно вибуло з володіння власника ОСОБА_1 незаконно, що підтверджується скасуванням рішення суду, за яким було набуто право власності.

Вказане вище також підтверджується правовим висновком ВСУ від 25.04.2012 року у справі № 6-1405св12, у якому зазначено, що якщо рішення суду про визнання права власності, на підставі якого частина спірного майна було вилучено з володіння позивача, в подальшому судом було скасовано, слід вважати, що вони вибуло з володіння власника крім його волі і він має право витребувати його від добросовісного набувача за правилами ст. 388 ЦК України.

Наведене, в силу положень п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України є підставою для витребування від добросовісного набувача ОСОБА_4 спірного майна на користь власника - ОСОБА_1 .

При цьому, згідно з ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Враховуючи встановлення наявності правових підстав для витребування від відповідача по справі нерухомого майна відповідно до ст. 388 ЦК України, ОСОБА_4, в силу положень ст. 330 ЦК України, не набула права власності на спірне майно.

У зв'язку з не набуттям ОСОБА_4, так само як і відчужувачем ОСОБА_3 права власності на спірне майно та наявності правових підстав для його витребування на користь власника, у відповідачів відсутні будь-які підстави для користування спірним майном.

Вказане вище також підтверджується Постановою Верховного Суду України від 18.01.2018 року по справі № 495/8853/15-ц, до вирішення якого зокрема зупинялось провадження за даною справою про витребування майна з чужого незаконного володіння ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 13.12.2016 року, у якій вказано, оскільки рішення суду першої інстанції, на підставі якого особа набула права власності на нерухоме майно, а зокрема, кімнату 1-4, площею 8,9 кв.м. у житловому будинку (літ. «А») житлового будинку з надвірними спорудами та господарськими будівлями №9 по вул. Шкільній в м. Білгород-Дністровському Одеської області та яке було правовою підставою для внесення запису до Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію такого права, скасовано, тому безпідставним є висновок, зокрема апеляційного суду про належність конкретної частки цього майна відповідачу.

Приймаючи до уваги усе викладене, на основі повно та всебічно досліджених доказів, оцінивши в сукупності їх достатність, допустимість та належний взаємозвязок, прийнявши до уваги вимоги чинного законодавства та правові висновки ВСУ щодо регулювання подібних правовідносин, враховуючи те, що 6/100 часток житлового будинку № 9 по вул. Шкільній в м. Білгород - Дністровський Одеської області вибули з володіння дійсного власника, тобто позивача по справі проти її волі, незаконно, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 в особі піклувальника ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про витребування майна із чужого незаконного володіння є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Керуючись ст. ст. 330, 388 ЦК України, ст. ст. 12, 13, 83, 263, 264, 265, 354 ЦПК України, суд,

У Х В А Л И В :

Позовну заяву ОСОБА_1 в особі піклувальника ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про витребування майна із чужого незаконного володіння задовольнити.

Витребувати у ОСОБА_4 майно, яке належить ОСОБА_1 на праві власності, згідно рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 06.07.1996 року, а саме: 6/100 частин в домоволодінні №9 по вул. Шкільній в м. Білгород-Дністровському Одеської області та складається з: житлового будинку літ. «А» 1-4 глинобит. житловою площею 45,1 кв.м., загальною площею 62,5 кв.м., літньої кухні літ. «Б», сараю літ. «В», убиральні силікат. літ. «Д», сараю літ «Є», споруд № 4-6,1.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 6/100 частин в домоволодінні №9 по вул. Шкільній в м. Білгород-Дністровському Одеської області та складається з: житлового будинку літ. «А» 1-4 глинобит. житловою площею 45,1 кв.м., загальною площею 62,5 кв.м., літньої кухні літ. «Б», сараю літ. «В», убиральні сілікат літ. «Д», сараю літ «Є», споруд № 4-6,1.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення, (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту рішення.

У відповідності до п.п. 15.5 п.1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Одеської області через Білгород-Дністровський міськрайонний суд шляхом подачі апеляційної скарги.

Позивач: ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, яка проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1, паспорт серії КЕ 656240, РНОКПП: НОМЕР_1.

Відповідач: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, ІПН: НОМЕР_2, який проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_4.

Відповідач: ОСОБА_4, місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_4.

Суддя: