Постанова

Іменем України

24 січня 2019 року

м. Київ

справа № 383/353/16-ц

провадження № 61-23629св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Кузнєцова В. О., Погрібного С. О.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: Бобринецька міська рада Кіровоградської області, ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_4- ОСОБА_6на рішення Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 29 вересня 2016року у складі судді Оверченко Л. В. та ухвалу Апеляційного суду Кіровоградської області від 14 грудня 2016 року у складі колегії суддів: Голованя А. М., Гайсюка О. В., Карпенка О. Л.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів.

У квітні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом до Бобринецької міської ради Кіровоградської області, ОСОБА_5 про визнання протиправною бездіяльності та зобов'язання вчинити певні дії, визнання недійсним запису про право власності, визнання права власності.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що 21 березня 1966 року йому виділено земельну ділянку 0,25 га, на якій у 1969 році ним побудовано житловий будинок та господарські будівлі і споруди по АДРЕСА_1, що підтверджується технічним паспортом та пояснювальною запискою старожила села Шляхове. Проте вказане майно протиправно зареєстроване за ОСОБА_5, оскільки він не міг здійснити будівництво у 1970 році адже був неповнолітнім, а надані ним документи не відповідають дійсності та містять недостовірну інформацію. У квітні 2015 року він звернувся із заявою до Бобринецької міської ради про надання йому дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок по АДРЕСА_1, але відповідач по суті заяви рішення не прийняв.

Посилаючись на викладене, позивач просив визнати протиправною бездіяльність Бобринецької міської ради Кіровоградської області, яка полягає в нерозгляді його заяви від 14 квітня 2015 року про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, зобов'язавши міську раду розглянути зазначену заяву та прийняти з цього питання відповідне рішення; визнати недійсним запис про право власності від 27 січня 2016 року № 13081965 щодо об'єкта нерухомого майна житлового будинку, що розташований по АДРЕСА_1 згідно з яким власником записано ОСОБА_5 та визнати за ним право власності на вказаний житловий будинок.

Рішенням Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 29 вересня 2016 року позов ОСОБА_4 задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Бобринецької міської ради щодо не розгляду заяви ОСОБА_4 від 14 квітня 2015 року про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, що розташована по АДРЕСА_1 та зобов'язано міську раду розглянути вказану заяву та прийняти рішення у порядку встановленому законодавством України. В задоволенні інших позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив із того, що Бобринецька міська рада, порушуючи норми статті 123 ЗК України. не розглянула заяву позивача щодо надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки з прийняттям відповідного рішення. При цьому позивачем документально не підтверджено та не доведено належними доказами право власності на спірний житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1,зокрема його будівництво самим ОСОБА_4

Ухвалою Апеляційного суду Кіровоградської області від 14 грудня 2016 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, суд апеляційної інстанції погодився із висновком суду першої інстанції про те, що позивач не надав належних та допустимих доказів про виділення йому земельної ділянки для забудови спірного будинку та документів, які б підтверджували право власності на нього.

Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги.

У січні 2017 року представник ОСОБА_4- ОСОБА_6 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 29 вересня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Кіровоградської області від 14 грудня 2016 року, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення в частині відмови у задоволенні вимог про визнання недійсним запису про право власності від 27 січня 2016 року № 13081965 щодо об'єкта нерухомого майна житлового будинку, що розташований по АДРЕСА_1 згідно з яким власником записано ОСОБА_5 та визнання за ним права власності на вказаний житловий будинок та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Крім того просить постановити окрему ухвалу щодо втрати або навмисного приховання посадовими особами Бобринецької міської ради Кіровоградської області погосподарських книжок за період із 1966 по 1982 роки та направити її відповідним особам або органам. Вказує на те, що наявність у матеріалах справи довідок про відведення йому земельної ділянки розміром 0,25 га на території Бобринецької міської ради, акта обстеження земельної ділянки від 02 липня 2015 року, складеного комісією Бобринецької міської ради, згідно з яким будинок за вказаною адресою побудований саме ним, акта, складеного старожилами села Шляхове, у якому зафіксована та ж сама інформація, свідчить про те, що йому дійсно відводилася земельна ділянка за зазначеним місцем розташування.

Рух справи у суді касаційної інстанції.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 лютого 2017 року відкрито провадження у справі, витребувано матеріали цивільної справи та надано строк для подання заперечення на касаційну скаргу.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ указану справу передано до Верховного Суду.

Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

За змістом частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Позиція Верховного Суду.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій відповідають вимогам статей ЦПК України щодо законності та обґрунтованості.

Судом встановлено, що відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно № 52481356, сформованого 02 лютого 2016 року державним реєстратором Реєстраційної служби Бобринецького районного управління юстиції Кіровоградської області 27 січня 2016 року зареєстровано право приватної власності на вказаний житловий будинок за ОСОБА_5, номер запису про право власності: 13081965.

Згідно з архівною довідкою від 26 січня 2016 року № 6 державна реєстрація права власності на житловий будинок по вул. Першотравневій, 29 у с. Шляхове Бобринецького району Кіровоградської області за архівними даними реєстрових книг Бобринецької дільниці Кіровоградського ООБТІ не проводилася.

З інвентарної справи № 3916 за адресою: вул. Першотравнева, 29, с. Шляхове Бобринецького району Кіровоградської області вбачається, що первинна інвентаризація проведена 23 вересня 2015 року та не містить правовстановлюючих документів на земельну ділянку чи житловий будинок за вказаною адресою.

Як убачається із інформації наданої на запит апеляційного суду, Бобринецькою міською радою, до територіального складу якої входить село Шляхове, погосподарські книги за період із 1966 року по 1982 роки втрачені, а тому надати відомості щодо належності будинку певній особі вони не в змозі.

Нормативно-правове обґрунтування.

Відповідно до частин третьої та четвертої статті 10 ЦПК України 2004 року кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджає про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 57 ЦПК України 2004 року).

Відповідно до статті 60 ЦПК України2004 року кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, установлених статтею 61 цього Кодексу. Указане правило діє, якщо в нормах матеріального права не має вказівки про перерозподіл обов'язків доказування.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб'єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об'єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов'язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.

Установивши, що позивач як на підставу своїх вимог про визнання за ним права власності на житловий будинок, що розташований по АДРЕСА_1, не надав жодного належного та допустимого доказу про те, що цей будинок збудований саме ним і належить йому на праві власності, суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні таких вимог ОСОБА_4 При цьому посилання на акт складений старожилами села Шляхове від 05 червня 2015 року, акт комісії Бобринецької міської ради від 02 липня 2015 року, технічний паспорт на будинок від 23 вересня 2015 року та архівну довідку про те, що ОСОБА_4 рішенням правління колгоспу від 21 березня 1966 року виділено 0,25 га земельної ділянки (без зазначення адреси) не є належними доказами на підставі яких можна визнати право власності на будинок.

Отже, суди дотримуючись норм процесуального права, оцінивши докази надані позивачем, дійшли правильних висновків про безпідставність, недоведеність та необґрунтованість позовних вимог ОСОБА_4 у зв'язку з відсутністю доказів належності йому спірного будинку.

Вимоги заявника про постановлення окремої ухвали щодо втрати або навмисного приховання посадовими особами Бобринецької міської ради Кіровоградської області погосподарських книг за період із 1966 по 1982 роки та направлення її відповідним особам або органам, не підлягають задоволенню, оскільки окрема ухвала суду є процесуальним засобом судового впливу на виявлені під час судового розгляду грубі порушення законності, а також причини та умови, що цьому сприяли. При цьому Верховний Суд не вбачає підстав для постановлення окремої ухвали, оскільки заявник не надав суду доказів вчинення Бобринецькою міською радою Кіровоградської області дій, на які вказує ОСОБА_4

З урахуванням того, що доводи касаційної скарги, є ідентичними доводам апеляційної скарги заявника, яким суд надав належну оцінку, вони є достатньо аргументованими, Верховний Суд доходить висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи заявника, при цьому Верховний Суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції під час розгляду справи в касаційному порядку перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суди першої й апеляційної інстанцій забезпечили повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, оскаржувані рішення відповідають нормам матеріального та процесуального права.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, арішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити у задоволенні заяви представника ОСОБА_4- ОСОБА_6 про постановлення окремої ухвали.

Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_6залишити без задоволення.

Рішення Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 29 вересня 2016року та ухвалу Апеляційного суду Кіровоградської області від 14 грудня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Ступак

В.О. Кузнєцов

С.О. Погрібний