ФАСТІВСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД
____________________________________________________________________________________

12 лютого 2019 року Фастівський міськрайонний суд Київської області в складі:
головуючого судді Соловей Г.В.,
з участю секретаря Момот Л.С.,
за участю позивача ОСОБА_1,
за участю представника позивача ОСОБА_2,
розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в м.Фастів Київської області цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право на проживання та зняття її з реєстрації,-
15.11.2018 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання особи такою, що втратила право на проживання та зняття її з реєстрації посилаючись на те що їй та її сину відповідачу по справі належить квартира №6 по вулиці Івани Мазепи (Інтернаціональна) в місті Фастові Київської області на підставі свідоцтва про право власності від 19.03.1996 року виданого Фастівською міською радою народних депутатів від 19.03.1996 року. В даній квартирі крім неї та відповідача ніхто не зареєстрований. Відповідач з 2012 року виїхав від неї і з того часу в даній квартирі не проживає, його речі відсутні. Він є повнолітньою та дієздатною особою. На прохання знятися з реєстрації відповідач відмовився. Така поведінка відповідача лишає позивача можливості оформити субсидію.
Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 17.01.2019 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін.
В судовому засіданні позивач та представник позивача позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити з підстав викладених в позовні заяві. ОСОБА_1, зазначила, що відповідач є її рідним сином та як і вона, має право власності на частину квартири, однак в ній не проживає, витрат поїї утриманню не здійснює, виїхав до Росії, вона пенсіонер і немає можливості нести самій витрати по утраманні вказаної квартири.
В судове засідання відповідач не зявився, повідомлявся вчасно та належним чином про час і місце розгляду справи, зокрема і шляхом розміщення оголошення про виклик до суду на офіційному сайті Фастівського міськрайонного суду Київської області, причини неявки суду не відомі.
У встановлений строк відзиву на позовну заяву до суду не надійшло, а тому в силу ч. 8 ст. 178 ЦПК України, суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Зі згоди позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України.
Заслухавши позивача, представника позивача, дослідивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини.
Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюванних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
При розгляді справи, судом встановлено, що ОСОБА_1, позивачу по справі належить на праві спільної сумісної власності 1/4 частина квартири АДРЕСА_1 (ОСОБА_4) в місті Фастові Київської області, інша частина квартири належить 1/4 ОСОБА_5, 1/4 частини ОСОБА_6, 1/4 частини відповідачу ОСОБА_3, що підтверджується Свідоцтвом про право власності на житло від 19.03.1996 року. Свдоцтво видано згідно розпорядження від 19.03.1996 року №1438.
Згідно свідоцтва про народження ОСОБА_5 І-ОК №398151 видане відділом реєстрації актів цивільного стану Фастівського міського управління юстиції у Київській області (повторно) від 08.11.2018 року відповідач ОСОБА_3 є рідним сином позивача ОСОБА_1.
При дослідженні письмових доказів судом встановлено, що відповідач зареєстрований в ІНФОРМАЦІЯ_1 (Інтернаціональна) АДРЕСА_2.
Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.
Глава 23 Цивільного кодексу України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Однак, як зазначено в ст. 13 ч. 3 Конституції України, власність зобовязує, вона не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству. Тому право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону.
Пленум Верховного Суду України у постанові «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 року № 2 підкреслив, що правильний і своєчасний розгляд житлових спорів є гарантією реального здійснення конституційного права особи на житло, захисту прав і охоронюваних законом інтересів державних органів, підприємств, установ, організацій у здійсненні покладених на них завдань щодо управління житловим фондом, його експлуатації і збереження. Досконалий розгляд житлових спорів є запорукою своєчасного, реального здійснення конституційного права громадян на житло і зміцнення законності у житлових правовідносинах.
Реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла в державному та комунальну житлову фонді за тимчасово відсутніми громадянами протягом шести місяців (ст. 71 ЖК УРСР), членів сімї власника жилого приміщення протягом року (ст. 405 ЦК України). Не проживання у жилому приміщенні понад встановлений строк без поважних причин, дають підстави для визнання цих осіб в судовому порядку такими, що втратили права користування ним (ст. 72 ЖК УРСР, ст. 405 ЦК України).
Окрім того, слід звернути увагу на норми міжнародного законодавства, які регулюють дану сферу правовідносин. Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод (далі Конвенція), яка гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.
Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоровя чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п. 2 ст. 8 Конвенції.
Стаття 16 ЦК України передбачає способи захисту цивільних прав і інтересів осіб. Виходячи з загальних положень права власності, власнику належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Захист права власності регулюється нормами Цивільного кодексу України.
Відповідно до ст.317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.
Відповідно до ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Права власника житлового будинку (квартири) визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.
Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.
В той же час, відповідно до вимог ст.391 ЦК України, власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Також, відповідно до ст.7 ЗУ Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.
Приведена норма закону прямо вказує на те, що рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, є прямим доказом для зняття особи з реєстрації місця проживання і не потребує інших додаткових рішень суду для зняття даної особи з реєстрації.
Відповідно до положень ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
За таких обставин, оцінюючи належність, допустимість доказів окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання ОСОБА_3 таким, що підлягає зняттю з реєстрації є необгрунтованими та без підставними і задоволенню не підлягають.
Керуючись ст. 4,12,13,76-82,258,259,263,265,268,280-284 ЦПК України, на підставі ст.13,47 Конституції України, ст.15,16,29,316,317,319,321,391,405 ЦК України, суд
В задоволенні позову ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, ідент.номер НОМЕР_1, прож.: ІНФОРМАЦІЯ_3 до ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4, зареєстр.: ІНФОРМАЦІЯ_3 про визнання особи такою, що втратила право на проживання та зняття її з реєстрації відмовити.
Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги до Київського апеляційного суду через Фастівський міськрайонний суд Київської області протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту рішення.
Повний текст рішення складено 18 лютого 2019 року.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Головуючий суддя Г.В.Соловей