РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.02.2019 року м. Житомир

Богунський районний суд м. Житомира

в складі : головуючого судді Лєдньова Д.М.

при секретарі Зубрицькій Т.Л.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, за участю третьої особи органу опіки та піклування Житомирської міської ради, про визнання договору недійсним,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулась в суд із позовом, де зазначила, що спільно з відповідачем вони набули право спільної часткової власності на квартиру АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 28.12.1993 року.

Згідно договору дарування від 02.09.2006 року позивачем здійснено відчуження належної їй 1/2 частини у праві власності на квартиру на користь відповідача.

Укладений договір вважає таким, що не відповідає вимогам ст.ст. 203, 215 ЦК України - загальні вимоги до правочину, підстави недійсності правочину, та укладеним під впливом тяжкої обставини ст. 233 ЦК України.

Зауважує, що з 1996 року та в подальшому утворювалась заборгованість по комунальних платежах, протягом трьох років того періоду позивачем здійснювалась оплата навчання її дочки відповідача по справі.

В 2006 році у зв»язку з погіршенням стану здоров»я позивач працювала з неповним робочим днем, отримувала недостатню для забезпечення існування заробітну плату. Додає, що мала на утриманні чоловіка, який також не працював.

Загроза втратити житла за наслідком виниклих боргів спонукали безоплатно передати частину належної на праві власності квартири на користь відповідача, яка пообіцяла оплату всієї заборгованості, гарантувала можливість довічного проживання у квартирі.

Позивач вважає, що укладення договору відбувалось за збігом тяжких обставин, допущена до уваги їх відсутність свідчить про усунення потреб у відповідному правочині.

Вказуючи на виниклі між сторонами спори з приводу користування майном, що полягають у перешкоджанні з боку відповідача проживати у спірній квартирі, позивач просить визнати недійсним укладений 02.09.2006 року договір дарування.

Відповідачем надано відзив на позовну заяву, де вказано на заперечення з приводу заявленого позову. На думку відповідача обставина щодо ускладнення стану здоров»я, на яку посилається позивач, не може належати до тяжких. Звертає увагу, що на момент укладення оспорюваного договору позивач мала в наявності житловий будинок в с. Кашперіівка Тетіївського району Київської області. Наявність заборгованості з оплати житлово-комунальних послуг не є тяжкою обставиною, а загроза втрати житла не пов»язується з такою заборгованістю.

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала з вищевикладених підстав.

Зауважила, що на протязі усього життя проживала у скрутних матеріальних умовах, була розлучена із чоловіком батьком відповідача. З 1995 році здійснювала оплату навчання дочки, поступово виникали боргу з різних підстав. Хвороба чоловіка додатково потребувала матеріальних витрат.

Відповідачем було запропоновано укласти договір дарування на її користь, внаслідок чого з її боку буде здійснено виплату всіх боргів.

Нотаріусом було роз»яснено наслідки правочину та додатково звернуто увагу на можливості укладення договору довічного утримання. За твердженням позивача саме відповідач наполягала на укладення договору дарування, як такого, що фактично не впливає на право проживання у квартирі.

Відповідач, представник відповідача заперечували з приводу заявлених вимог, вказали на їх безпідставність. Крім того, просили суд застосувати строки позовної давності.

Представник органу опіки та піклування Житомирської міської ради в судове засідання не з»явився, про час розгляд справи повідомлявся належним чином.

Заслухавши пояснення учасників, свідка ОСОБА_3, дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до наступного висновку.

На підставі свідоцтва про право власності на житло № 9263, виданого 28.12.1993 року, сторони набули право власності в рівних частках на квартиру АДРЕСА_2.

В подальшому, 02.09.2006 року, між сторонами укладено договір дарування, згідно якого ОСОБА_1 як дарувальник передала, а ОСОБА_2, що виступила обдарованою, прийняла у власність Ѕ частини квартири АДРЕСА_2.

Відповідно до ч.ч.1-3 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу… Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

За положеннями ст. 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

За статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Оскільки визначення тяжкої обставини та вкрай невигідних умов характеризується в кожному конкретному випадку за індивідуальними ознаками, при вирішенні виниклого спору суд надає оцінку обставинам, які, з огляду на характер виниклих правовідносин між учасниками та заявленого позивачем обгрунтування, можуть вказувати на матеріальне становище сторони договору, її стан здоров»я та потребу у зв»язку з цим у супутніх витратах, сімейний стан, а також інших, які можуть виявляти суттєвий вплив на волевиявлення учасника при укладенні оспорюваного договору, спотворити дійсну внутрішню волю особи. Одночасно суд з»ясовує, чи дійсно фактичне укладення договору направлено на зменшення негативних ризиків, пов»язаних із утриманням майна на праві власності, чи вчинився би договір за відсутності зазначених умов.

В судовому засіданні встановлено, що у період з 1996 рік по 2008 рік внаслідок несвоєчасної оплати послуг ОПТМ «Житомиртеплокомуненерго» заборгованість ОСОБА_1 становила 4944,25 грн. Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 03.07.2009 року з особи стягнуто 2404,34 грн. в межах строку позовної давності.

Згідно рішення Богунського районного суду м. Житомира від 09.04.2009 року з відповідача ОСОБА_1 на користь КП «Житомирське виробниче водопровідно-каналізаційне господарство» стягнуто 970,11 грн. заборгованості, що виникла станом на 01.03.2008 року.

ОСОБА_4 чоловік позивача, який помер 24.08.2014 року, згідно повідомлення Управління пенсійного фонду України в м. Новограді-Волинському та Новоград-Волинському районі Житомирської області документи про роботу після 05.05.1998 року до управління не надавав.

Довідкою акта огляду МСЕК № 653770 підтверджено призначення даній особі 2-ї групи інвалідності з 20.11.2012 року.

Згідно довідки про заробітну плату за 2006 рік, виданої Житомирської дирекцією УДППЗ «Укрпошта» відносно ОСОБА_5, заробітна плата особи за період з січня по вересень 2006 року в середньому становила 607,91 грн.

За переконанням суду наведені умови життя особи не вказують на виникнення тяжких обставин, які обумовили необхідність укладення договору дарування належної частини у праві спільної часткової власності на вкрай невигідних умовах.

Як зауважила безпосередньо позивач, матеріальне становище було тяжким протягом усього її життя. На підставі свідоцтва про право власності сторони набули відповідне право на спірне майно в 1993 році. Обставини, які вказують на суттєву зміну життєвих умов саме в період до укладення договору, необхідність укладення в такий період, судом не встановлені. Не є фактичне укладення договору і наслідком довготривалого тяжкого матеріального становища позивача.

Відсутність обтяжливих умов підтверджується укладенням договору дарування від 23.06.2006 року, за умовами якого позивач ОСОБА_1 набула у власність житловий будинок в с. Кашперівка Тетіївського району Київської області по пров. Юнатів, 14.

Суд зауважує, що в силу положень ч.4 ст.319 ЦК України, яка зазначає, що власність зобов'язує, позивач усвідомлювала обтяжливість набуття іншого нерухомого майна у власність, потребу у зв»язку з цим в догляді та утриманні такого майна.

Згідно повідомлення Кашперівської сільської ради Тетіївського району Київської області ОСОБА_1 надано у користування земельну ділянку орієнтовною площею 0,27 га в с. Кашперівка, з них 0,17 га. по пров Юнатів, 17 для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, та 0,1 га. по пров. Толстого.

Згідно договору дарування від 14.06.2012 року ОСОБА_1, ОСОБА_4 набули у власність в рівних частках квартиру № 6 по вул. Червоноармійській в м. Новоград-Волинському Житомирської області.

Суд звертає увагу, що суттєва зміна у матеріальному становищі з 2006 року по 2012 рік, тобто періоду набуття у власність іншого нерухомого майна, що потребує догляду, позивачем не наводилась. А тому, за висновком суду, період 2006 року не може виявляти особливість за певними матеріальними критеріями.

Є необхідним також зазначити, що при розгляді справ про стягнення заборгованості ОСОБА_1 як відповідач за відповідними провадженнями не заявляла клопотання про залучення як співвідповідача іншого співвласника майна, тобто з власної ініціативи погодилась на судовому розв»язанні спору з вищезазначеним наслідком та ухваленням відповідних рішень.

В судовому засіданні позивач додала, що сплата заборгованості нею здійснена самостійно.

Посилання позивача про те, що договір є укладеним внаслідок помилки, оскільки умовою укладення договору дарування було погашення заборгованості відповідачем, спростовуються власними твердженнями позивача про те, що при вчиненні правочину нотаріус повідомила про наслідки укладення договору, пропонувала укласти договір довічного утримання.

Вмовляння іншої сторони, на що також вказувала позивач, не може мати юридичного значення в разі відсутності обставин, які вказують на порушення вільного волевиявлення внаслідок тиску, коли суттєвою умовою є ознаки насильства (фізичного, психологічного).

Позивачем не доведено відсутність вільного волевиявлення при укладенні договору дарування, а також не відповідність внутрішній волі її учасника на такий правочин.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_3 повідомила про існування у позивача боргів у зв»язку з невиплатою заробітної плати. Обставини, пов»язані з безпосереднім укладенням договору свідку не відомі.

Суд звертає увагу, що за положеннями ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Користь, яку мала на меті отримати позивач за укладеним договором дарування, суперечить змісту відповідного правочину. З»ясування позадоговірних домовленості сторін правочину в розрізі дослідження судом обставин згідно ст.ст. 203, 215, 233 ЦК України не відповідають завданням цивільного судочинства.

Як зауважив Пленум Верховного Суду України у своїй постанові 06.11.2009 N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин.

Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки.

Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Суд приходить до висновку, що між сторонами виник спір з приводу фактичного проживання у спірній квартирі, при цьому докази, що підтверджують відповідні обставин за ст. 233 ЦК України, позивачем не надано. Наявність тяжкої обставини і вкрай невигідних умов відносно позивача, а також використання у власних інтересах складної ситуації відповідачем, судом не встановлено.

Заявлений позов не підлягає до задоволення.

Керуючись ст.ст. 258-273 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, за участю третьої особи органу опіки та піклування Житомирської міської ради, про визнання договору недійсним - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Житомирського апеляційного суду через Богунський районний суд міста Житомира шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Повний текст судового рішення буде виготовлено 18.02.2019 року.

Суддя: Д.М.Лєдньов