Справа № 618/917/19
Провадження № 2/618/231/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 грудня 2019 року Дворічанський районний суд Харківської області у складі: головуючого - судді Гніздилова Ю. М., за участю секретаря судового засідання - Рябенко Л. В., представниці позивачки - адвоката Пухтаєвич О. О., відповідача - ОСОБА_1 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт Дворічна цивільну справу № 618/917/19 за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод власнику житла у користуванні житлом, вселення в будинок, виселення з будинку відповідача без надання іншого жилого приміщення,

встановив:

ОСОБА_2 звернулась до суду з позовною заявою до ОСОБА_1 про усунення перешкод власнику житла у користуванні житлом, вселення в будинок, виселення з будинку відповідача без надання іншого жилого приміщення, обґрунтовуючи свої вимоги наступним.

На підставі договору купівлі - продажу від 20 січня 1993 року, посвідченого державним нотаріусом Дворічанської державної нотаріальної контори, позивачка являється власницею житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . Окрім неї в будинку зареєстровані її донька ОСОБА_3 та колишній чоловік доньки ОСОБА_1 , з яким остання розірвала шлюб у 2010 році. Проживати разом з відповідачем позивачка не має можливості, оскільки той зловживає спиртними напоями, не пускає до оселі, висловлює образи та погрози на її адресу, у зв`язку чим вона вимушена проживати у свого знайомого в іншому населеному пункті. На прохання покинути домоволодіння та добровільно знятися з реєстрації, або хоча б не перешкоджати їй користуватись власним майном, відповідач не реагує, а у відповідь лише свариться та погрожує, що змінить замки і взагалі перестане пускати позивачку навіть на подвір`я. Оскільки на теперішній час ОСОБА_1 не є членом її родини та вчиняє відносно неї протиправні дії, дані обставини вимусили позивачку звернутися до суду з зазначеним позовом.

В судовому засіданні позивачка та її представниця підтримали позовні вимоги в повному обсязі, просили їх задовольнити з підстав, викладених вище.

Відповідач у судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог, надавши до суду відзив на позовну заяву, в якому позовні вимоги не визнав у зв`язку з тим, що позивачем не надано жодних доказів, які б слугували підставою для його виселення. З 1997 року і по теперішній час він зареєстрований та фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 . За період проживання подібних дій, на які вказує позивачка, він не вчиняв, а навпаки дбає про благоустрій домоволодіння, зробив ремонт в будинку, регулярно сплачує комунальні платежі та має гарні стосунки з сусідами. Заперечує той факт, що він перешкоджає позивачці користуватись і розпоряджатись власним майном, що підтверджується довідкою про результати розгляду звернення ОСОБА_2 до Дворічанського ВП Куп`янського ВП ГУ НП в Харківській області, в якій зазначено, що в його діях антигромадської поведінки не виявлено.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_3 пояснила, що дійсно вона є дочкою позивачки та зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 . З 1995 року вона перебувала з відповідачем в зареєстрованому шлюбі, який у 2010 році розірвано за рішенням суду. На теперішній час вона створила нову сім`ю і фактично проживає за іншою адресою. Відповідач у справі своєю антигромадською поведінкою всіляко перешкоджає їй та її матері - позивачу у справі, користуватися житловим будинком, який належить ОСОБА_2 на праві приватної власності. ОСОБА_1 зловживає спиртними напоями, не пускає до оселі, висловлює образи та погрози на їх адресу, у зв`язку з чим вони були вимушені звернутися до поліції та до Дворічанського селищного голови з метою вжиття відповідних заходів реагування до відповідача.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_4 пояснив, що він проживає в АДРЕСА_3 і являється сусідом ОСОБА_1 , якого знає на протязі двадцяти років. Зазначив, що останній користується повагою у жителів селища Дворічна, являється добрим господарем, підтримує у належному стані домоволодіння у якому проживає, зробив там ремонт, систему опалення та водяну скважину. ОСОБА_1 являється добропорядним громадянином і ніколи не порушує громадський порядок. Щодо власниці спірного домоволодіння ОСОБА_2 свідок зазначив, що жодного разу її там не бачив і йому не відомо, що ОСОБА_1 вчиняв відносно неї будь-які протиправні дії.

Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_5 та ОСОБА_6 дали свідчення аналогічні поясненням свідка ОСОБА_4 , підтвердивши той факт, що ОСОБА_1 тривалий час мешкає в квартирі, розташованій за адресою: АДРЕСА_2 , зробив там ремонт, підтримує домоволодіння в належному стані, користується повагою у сусідів, підтримує з ними дружні стосунки, ніколи громадський порядок не порушує. Хто являється власником спірної квартири їм не відомо. ОСОБА_2 на території цього домоволодіння вони не бачили.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_7 - голова Дворічанської селищної ради Дворічанського району Харківської області пояснив, що ОСОБА_1 дійсно зареєстрований та фактично проживає адресою: АДРЕСА_2 , характеризується виключно з позитивної сторони, громадський порядок не порушує, скарг на нього до селищної ради не надходило. Окрім того зазначив, що ОСОБА_2 особисто не зверталася до селищної ради з приводу протиправної поведінки ОСОБА_1 і йому про це нічого не відомо. 10.09.2019 на адресу селищної ради поштовою кореспонденцією від неї надійшов акт, в якому зазначено, що ОСОБА_2 , яка зареєстрована і являється власницею житлового будинку, розташованого за адресою АДРЕСА_2 , фактично не проживала через поведінку ОСОБА_1 , який перешкоджав у користуванні житловим будинком. Даний акт підписаний власником будинку ОСОБА_2 , донькою ОСОБА_3 та свідком ОСОБА_8 . В цьому акті надруковано прізвище Дворічанського селищного голови ОСОБА_7 та слово депутат, однак підписи там відсутні.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_9 - депутат Дворічанської селищної ради Дворічанського району Харківської області пояснила, що 28 серпня 2019 року комісією у складі неї та сусідів ОСОБА_4 ОСОБА_5 , також інших мешканців АДРЕСА_3 ОСОБА_10 ОСОБА_11 та ОСОБА_6 складено акт, що ОСОБА_1 дійсно зареєстрований та проживає і безперервно користується домоволодінням, розташованим за адресою: АДРЕСА_2 з 30.04.1997 року по теперішній час, користується повагою у сусідів та односельців, підтримує з ними дружні стосунки, утримує домоволодіння в належному стані. Окрім того зазначила, що ОСОБА_2 зверталася до неї у грудні 2019 року з приводу підтвердження її прописки в зазначеному вище домоволодінні, однак вона відповіла, що це не компетенція депутата селищної ради.

Судом встановлені такі фактичні обставини і відповідні їм правовідносини.

Відповідно до договору купівлі-продажу житлового будинку № 114 від 20 січня 1993 року, посвідченого державним нотаріусом Дворічанської державної нотаріальної контори Мажуліна Наталя Василівна придбала жилий дім, розташований за адресою: АДРЕСА_3 (а. с. 7).

Відповідно до довідки № 2831, виданої виконкомом Дворічанської селищної ради 04 липня 2019 року, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована в АДРЕСА_2 і має склад сім`ї (зареєстровані): донька - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , не родич - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а. с. 10).

Відповідно до виписки з рішення Дворічанського районного суду від 18 листопада 2010 року у справі № 2-636/2010р. шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , зареєстрований 05 серпня 1995 року - розірвано (а. с. 11).

Згідно з талоном-повідомленням єдиного обліку Дворічанського ВП Куп`янського ВП ГУНП в Харківській області № 973 про прийняття і реєстрацію заяви (повідомлення) про кримінальне правопорушення та іншу подію від 04 липня 2019 року, від ОСОБА_2 надійшла заява до РУ про те, що 04 липня 2019 року о 12 год 10 хв за адресою: АДРЕСА_2 , колишній чоловік доньки заявниці - ОСОБА_1 відмовився покидати житлове приміщення (квартиру) за адресою: АДРЕСА_2 , яка належить заявниці ( а. с. 12).

Відповідно до відповіді начальника Дворічанського ВП Куп`янського ВП ГУНП в Харківській області № 13069 від 02 серпня 2019 року, наданої ОСОБА_2 на її звернення №973 від 04 липня 2019 року, зазначено, що в ході перевірки вищевказаного повідомлення встановлено, що в діях ОСОБА_1 не вбачаються ознаки адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 173 (дрібне хуліганство) (а. с. 73).

Відповідно до дублікатів чеків, наданих відповідачем разом з відзивом на позовну заяву, саме він сплачував за послуги електропостачання та газопостачання, але робив це від імені ОСОБА_3 (а. с. 30 - 51), даний факт не оспорюється позивачкою.

Відповідно до депутатського акту від 28 серпня 2019 року ОСОБА_1 зареєстрований та фактично проживає і безперервно користується домоволодінням, розташованим за адресою: АДРЕСА_2 з моменту реєстрації - 30 квітня 1997 року по теперішній час. ОСОБА_1 користується повагою у сусідів та односельців, підтримує з ними добросусідські стосунки, утримує доволодіння в належному стані (а. с. 52).

У статті першій Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно зі ст. 41 Конституції України, ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 47 Конституції України гарантується, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно з ч. 4 ст. 156 ЖК УРСР передбачено, що припинення сімейних відносин з власником будинку не позбавляє колишнього члена сім`ї права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку та колишнім членом його сім`ї про безплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила щодо платного користування таким приміщенням та комунальними послугами.

Згідно зі ст.150 ЖК України, ч.1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, та інших осіб.

За змістом ч.1 ст. 156 ЖК України та ч.1 ст. 405 України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником.

Частиною 3 статті 9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до положень ст. 157 Житлового кодексу України члена сім`ї власника житлового будинку може бути виселено у випадках, передбачених ч.1 ст.116 ЖК України, а сааме: якщо дана особа систематично руйнує чи псує жиле приміщення, або використовує його не за призначенням, або систематично порушує правила соціалістичного співжиття, що робить неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними.

Таким чином, право вимагати у судовому порядку виселення членів сім`ї власник житла має відповідно до ст. 157 ЖК України, але за наявності обставин, передбачених ч.1 ст. 116 цього Кодексу, зокрема, якщо вони систематично руйнують чи псують жиле приміщення або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними.

Відповідно до п. 17 постанови Пленуму Верховного суду України № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» судам роз`яснено, що при вирішенні справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів житлово-будівельних кооперативів, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення).

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про виселення.

Окрім того, слід звернути увагу на норми міжнародного законодавства, які регулюють дану сферу правовідносин. Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод, яка гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п. 2 ст. 8 Конвенції.

Ще більшої переконливості в необхідності захисту такого базового соціально-економічного права людини як право на житло, надає те, що Конвенцією права пов`язані з житлом захищені двічі: ст. 8 документа передбачає право на «повагу до житла», а ст. 1 Першого протоколу до Конвенції гарантує право на «повагу до майна».

Таким чином, рішення про виселення становитиме порушення Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із Законом», не переслідує однієї із законних цілей, наведених у п. 2 ст. 8 Конвенції, і не вважається необхідним у демократичному суспільстві.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 02.12.2010 у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», яке набуло статусу остаточного 03.03.2011, визнано, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (серед багатьох інших джерел рішення від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява №19009/04, п. 50).

Відповідно до ч. 3 ст. 81 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь - які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд не приймає до уваги як належний та допустимий доказ протиправної поведінки відповідача, акт про фактичне непроживання громадянина від 20 вересня 2019 року, який підписаний власницею будинку - ОСОБА_2 , її донькою - ОСОБА_12 , свідком - ОСОБА_13 , та не підписаний Дворічанським селищним головою - ОСОБА_7 і депутатом селищної ради, який спростовується показаннями наданими у судовому засіданні, як самим Дворічанським селищним головою - ОСОБА_7, депутатом Дворічанської селищної ради - ОСОБА_9., так і свідками ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .

Позивачка стверджує, що поведінка ОСОБА_1 є протиправною, а також те, що він перешкоджає власниці житла реалізовувати свої право на володіння, користування та розпорядження майном, погрожує їй фізичною розправою та влаштовує сварки, тому предметом доказування у справі повинен бути факт триваючої антисуспільної поведінки відповідача та вжиття щодо нього заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів.

При розгляді справи та ухваленні рішення таких обставин суд не встановив, тому підстави для застосування наслідків, передбачених ч. 1 ст. 116 ЖК, та виселення ОСОБА_1 у зв`язку з його поведінкою відсутні.

У справі, що розглядається, виселення відповідача в контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням порушення права останнього на житло, внаслідок яких ОСОБА_1 може втратити не лише право на користування житлом, а позбутися такого права взагалі та стати безхатченком.

Зі справи вбачається, що ОСОБА_1 набув право користування спірним житлом згідно із законом, тобто набув охоронюване законом право на мирне володіння майном на той час як член сім`ї, будучи законним чоловіком доньки власниці квартири.

Аналогічна правова позиція викладена в Постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 569/4373/16-ц від 21 серпня 2019 року.

За таких обставин, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 слід відмовити.

Згідно ст. 141 ЦПК України, в разі відмови в задоволенні позовних вимог, судові витрати стягненню не підлягають.

На підставі вищевикладеного, та керуючись п. 17 постанови Пленуму Верховного суду України № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», ч. 3 ст. 9, ч. 1 ст. 116, ст. ст. 150, 156, 157 ЖК України, ч. 1 ст. 383, ч. 1 ст. 405 ЦК України, ст. ст. 4, 5, 12, 13, 77, 78, 80, 81, 89, 141, 200, 206, 263 - 265 ЦПК України, суд

ухвалив:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод власнику житла у користуванні житлом, вселення в будинок, виселення з будинку відповідача без надання іншого жилого приміщення - відмовити у повному обсязі.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене до Харківського апеляційного суду через Дворічанський районний суд Харківської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене в день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч. 2 ст. 358 ЦПК України.

Повне судове рішення складене 03 січня 2020 року.

Суддя Ю. М. Гніздилов