Постанова

Іменем України

18 лютого 2019 року

м. Київ

справа № 638/9669/15-ц

провадження № 61-3007св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Пророка В. В. (суддя-доповідач), Висоцької В. С., Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач-ОСОБА_4,
відповідачі: ОСОБА_5, публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк»,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова у складі судді Штих Т. В. від 04 листопада 2015 року та рішення апеляційного суду Харківської області у складі колегії суддів: Овсяннікової А. І., Коваленко І. П., Сащенко І. С., від 06 грудня 2017 року в справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» про визнання кредитного договору частково недійсним.

Встановив:

У червні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5, публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» (далі - ПАТ «Альфа-Банк») про визнання кредитного договору частково недійсним.

Позовна заява мотивована тим, що 13 листопада 2007 року між ОСОБА_5 та закритим акціонерним товариством «Альфа-Банк» (далі - ЗАТ «Альфа-Банк»), правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк» (далі - ПАТ «Альфа-Банк»), укладено кредитний договір № 700002164 для придбання транспортного засобу (далі - кредитний договір від 13 листопада 2007 року). Згідно із пунктом 2.10 зазначеного кредитного договору позичальник передав банку у заставу набутий за кредитні кошти транспортний засіб - автомобіль Mitsubishi Outlander, державний номерний знак НОМЕР_1 (далі - спірний автомобіль). Вказаний автомобіль є спільною власністю подружжя, однак позивач своєї згоди, як співвласник, на його передачу у заставу банку не надавав.

ОСОБА_4 просила визнати пункт 2.10 кредитного договору від 13 листопада 2007 року недійсним.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 04 листопада 2015 року позов задоволено; визнано пункт 2.10 кредитного договору від 13 листопада 2007 року недійсним, вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач не надав своєї згоди на укладення договору застави автомобіля, її права як співвласника майна порушено, тому зазначений позов підлягає задоволенню.

Справа переглядалася в апеляційному порядку неодноразово.

Останнім рішенням апеляційного судуХарківської області від 06 грудня 2017 року рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 04 листопада 2015 року скасоване, та ухвалене нове рішення про відмову у задоволенні позову, вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що висновки суду першої інстанції про задоволення позову є передчасними, оскільки вони не ґрунтуються на матеріалах справи і вимогах закону. Крім того, установлено, що позивач виступав поручителем відповідача перед зазначеним банком тож був ознайомлений з усіма умовами кредитного договору від 13 листопада 2007 року.

У касаційній скарзі, поданій у січні 2018 року до Верховного Суду, ОСОБА_5 просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанції і ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами попередніх інстанцій порушено норми процесуального права, неправильно застосовано норми процесуального права, належним чином не досліджено докази у справі.

Ухвалою Верховного Суду від 27 березня 2018 року, серед іншого, відкрито касаційне провадження у справі та витребувано матеріали справи з Дзержинського районного суду м. Харкова.

17 квітня 2018 року вказана справа передана на розгляд Верховного Суду.

У квітні 2018 рокуОСОБА_4 надіслала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу ОСОБА_5 у якому погоджується з доводами касаційної скарги та не заперечує проти її задоволення.

Частина третя статті 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої та другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, Верховний Суд вважає, що відсутні підстави для скасування судового рішення апеляційного суду, доводи касаційної скарги не підтверджують неправильного застосування цим судом при розгляді справи норм матеріального права, порушення норм процесуального права з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

До спірних правовідносин підлягають застосуванню такі норми права.

Відповідно до частини першої статті 215 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) підставою недійсності правочину є недодержання його стороною, (сторонами) вимог, які встановлені частинами першими-шостими статті 203 ЦК України, а саме в момент вчинення правочину.

Частиною частиною третьою статті 368 ЦК України та частиною першою статті 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України) встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.

Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Згідно із статтею 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно із частино першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до частини першої статті 638 ЦК України договір є укладеним якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, якими є: умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно із частинами першою-другою статті 61 СК України об'єктами права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту, а також заробітна плата, пенсія, стипендія, одержані одним із подружжя.

Відповідно до положень статті 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частинами першою, другою, четвертою статті 65 СК України встановлено, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Статтею 578 ЦК України та статтею 6 Закону України «Про заставу» встановлено, що майно, що перебуває у спільній власності, може бути передано в заставу тільки за згодою всіх співвласників.

Судами встановлено, що з 19 жовтня 1984 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 перебувають у зареєстрованому шлюбі.

13 листопада 2007 року між ЗАТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_5 укладено кредитний договір, згідно умов якого останній отримав кредит у сумі 37 531,69 доларів США для придбання транспортного засобу згідно договору купівлі-продажу, укладеного між позичальником та ТОВ «Техно-Арт» 03 листопада 2007 року.

Пунктом 2.10. кредитного договору від 13 листопада 2007 року сторонами погоджено, що кредитне зобов'язання забезпечується заставою, предметом якої є спірний автомобіль.

З метою забезпечення виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором 13 листопада 2007 року між ЗАТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_4 укладено договір поруки, за яким остання поручилася за виконання ОСОБА_5 зобов'язань за кредитним договором.

У позовній заяві ОСОБА_4 посилається на те, що пункт 2.10 кредитного договору від 13 листопада 2007 року є недійсним, оскільки спірний автомобіль є спільною власністю подружжя, однак вона своєї згоди як співвласник на його передачу у заставу банку не надавала.

Однак, як вбачається з кредитного договорувід 13 листопада 2007 року, ОСОБА_4 ознайомилась з його змістом, погодилася з викладеними в ньому умовами, в т.ч. щодо передачі придбаного за кредитні кошти спірного автомобіля у заставу банку і поручилася за виконання боржником обов'язків, що виникли з основного договору або можуть виникнути в майбутньому. Тобто ОСОБА_4 та ОСОБА_5 діялисумісно, будучи обізнаними про дії кожного з подружжя.

Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов обгрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки при укладанні кредитного договору від 13 листопада 2007 року сторонами було дотримано вимоги закону, волевиявлення учасників правочину було вільним і відповідало їх внутрішній волі, про що свідчать підписи сторін договору, письмова згода іншого співвласника спірного автомобіля, яким є дружина отримана.

Доводи касаційної скарги вказаних висновків суду апеляційної інстанцій не спростовують, на законність та обґрунтованість судового рішення не впливають.

У касаційній скарзі ОСОБА_5 посилається на те, що судами попередніх інстанцій порушено норми процесуального права та неправильно застосовано норми матеріального права, безпідставно не взято до уваги обставини справи, які встановлені судовим рішенням в іншій цивільній справі.

Слід зазначити, що суд апеляційної інстанцій надав належну правову оцінку вказаним доводам та обґрунтовано дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки матеріалами справи встановлено, що спірний договір підписано всіма сторонами спору та позивач був ознайомлений з умовами, в тому числі в частині передачі спірного автомобіля у заставу банку, оскільки виступав поручителем ОСОБА_5

Інші доводи касаційної скарги фактично зводяться до вимог переоцінки доказів, яким апеляційним судом надана належна правова оцінка, що не передбачено положеннями статті 400 ЦПК України, на правильність висновків суду не впливають та їх не спростовують.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судових рішень.

Відповідно до частини другої статті 410 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Підстави для скасування судового рішення відсутні, а тому касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення апеляційного суду без змін.

Враховуючи наведене, відсутні підстави для зміни розподілу судових витрат здійсненими судами попередніх інстанцій. Судовий збір за подання касаційної скарги слід покласти на особу, яка подала касаційну скаргу. Учасниками справи не заявлені до відшкодування судові витрати, понесені у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 419 та підпунктом 4 пункту 1 Розділу ХIII «Перехідні положення» ЦПК України,

Постановив:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Харківської області від 06 грудня 2017 року залишити без змін.

Судовий збір за подання касаційної скарги покласти на ОСОБА_5.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. В. Пророк

В.С. Висоцька

І.М. Фаловська