Справа № 461/5476/17 Головуючий у 1 інстанції: Волоско І.Р.
Провадження № 22-ц/811/1295/18 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 грудня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючої - судді Копняк С.М.,

суддів - Бойко С.М., Ніткевича А.В.,

секретаря - Юзефович Ю.І.

з участю представника апелянта ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , представника позивача ОСОБА_3 , представника третьої особи - Чижович І.З.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційними скаргами відповідача ОСОБА_1 та особи, яка не приймала участі в розгляді справи - ОСОБА_4 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 08 грудня 2017 року, постановлене в складі головуючої - судді Волоско І.Р., у справі за позовом Львівської міської ради до ОСОБА_1 , за участю третіх осіб - Управління комунальної власності Львівської міської ради, Спільного Українсько-Польського підприємства Товариства з обмеженою відповідальністю «Мистецький кіноконцертний комплекс «Кінотеатр Дніпро» про скасування державної реєстрації права власності, витребування майна з чужого незаконного володіння та повернення безпідставно набутого майна, -

В С Т А Н О В И Л А:

Львівська міська рада звернулась в суд з позовом ОСОБА_1 , за участю третіх осіб - Управління комунальної власності Львівської міської ради, Спільного Українсько-Польського підприємства Товариства з обмеженою відповідальністю «Мистецький кіноконцертний комплекс «Кінотеатр Дніпро» про скасування державної реєстрації права власності, витребування майна з чужого незаконного володіння та повернення безпідставно набутого майна. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 належить на праві власності територіальній громаді міста Львова в особі Львівської міської ради. Частина будинку площею 108, 9 кв.м. з 19 липня 2000 року була передана Львівською міською радою в оренду спільному Українсько-Польському підприємству ТзОВ «Мистецький кіноконцертний комплекс «Кінотеатр Дніпро». 07 квітня 2016 року на підставі договору купівлі-продажу квартири, відповідач зареєстрував право власності як на жилу квартиру, так і на спірне нежитлове приміщення загальною площею 108, 9 кв.м. Позивач вважає, що відповідачем грубо порушені норми діючого законодавства, які регулюють право власності територіальної громади. Просить суд витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 нежитлове приміщення площею 108,9 кв.м., зобов`язавши відповідача повернути це приміщення позивачу та скасувати державну реєстрацію права власності відповідача на вказаний об`єкт нерухомості.

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 08 грудня 2017 року позов задоволено.

Витребувано з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 нежитлове приміщення, загальною площею 108, 9 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та зобов`язано ОСОБА_1 повернути нежитлове приміщення, загальною площею 108, 9 кв.м. Львівській міській раді.

Скасовано державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на об`єкт нерухомого майна - нежитлове приміщення, загальною площею 108, 9 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Львівської міської ради судовий збір у розмірі 3 200, 00 грн.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 08 грудня 2017 року оскаржили відповідач ОСОБА_1 та особа, яка не приймала участі в розгляді справи - державний реєстратор Пелип І.Б.

В обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_1 покликається на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним, ухваленим при неповному дослідженні обставин справи, всупереч нормам матеріального права та з порушенням норм процесуального права.

Зазначає, що суд вирішив питання щодо скасування державної реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна не врахувавши при цьому, що ні відповідач, ні інші учасники судового процесу не мають повноважень на здійснення державної реєстрації права власності на нерухоме майно, а Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у Львівській області не було залучено до розгляду справи в якості співвідповідача, хоча оскаржуваним рішенням вирішено питання законності вчинення зазначеним органом дій, які полягали у реєстрації права власності. При цьому зазначає, що чинним законодавством не передбачено такого способу захисту права як скасування державної реєстрації права власності.

Судом першої інстанції не враховано, що спірне приміщення має статус «допоміжного», а не як стверджує позивач, «нежитлового». Вважає, що з`ясувати функціональне призначення спірного приміщення можна виключно шляхом проведення експертного дослідження, однак суд безпідставно відмовив у призначенні експертизи, що призвело до неповного з`ясування обставин справи. Стверджує, що задовольняючи позов, судом не здобуто доказів наявності права власності у позивача на спірне приміщення. Вважає, що Львівська міська рада не має правової підстави на звернення з даним позовом, оскільки будинок на АДРЕСА_1 зареєстровано на праві державної власності та позивач не входить в коло суб`єктів управління об`єктами державної власності. В той час, як право власності відповідача на спірне приміщення зареєстровано уповноваженим компетентним органом державної влади.

Просить скасувати рішення Галицького районного суду м. Львова від 08 грудня 2017 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_4 покликається на те, що суд першої інстанції скасував дії суб`єкта державної реєстрації прав, який не був залучений до розгляду справи. При цьому звертає увагу на те, що Львівська міська рада не може бути законним власником спірного приміщення, оскільки в судовому порядку скасовано в межах даної справи лише державну реєстрацію права власності на об`єкт нерухомого майна - нежитлове приміщення, однак існує рішення реєстратора, яке не скасовано та за яким за ОСОБА_1 спірне приміщення зареєстровано як допоміжне приміщення до квартири. Відтак, вважає, що суд не мав жодної правової підстави для задоволення позовної вимоги про повернення спірного приміщення Львівській міській раді.

При цьому, на думку апелянта, суд першої інстанції не звернув уваги на ту обставину, що чинним законодавством не передбачено такого способу захисту права як скасування державної реєстрації права власності

Просить скасувати рішення Галицького районного суду м. Львова від 08 грудня 2017 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

15 грудня 2017 року набрала чинності нова редакція ЦПК України, відповідно до п. 9 ст. 1 Перехідних положень вказаного Кодексу, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Таким чином, дана справа розглядається за правилами ЦПК України в редакції Закону №2147-У111 від 03.10.2017 року, яка набрала чинності з 15.12.2017 року.

Згідно із ч. 1 ст. 351 ЦПК України (в редакції закону від 03.10.2017 року) судом апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд, у межах апеляційного округу якого (території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Відповідно до Указу Президента України №452/2017 від 29.12.2017 року «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» Апеляційний суд Львівської області ліквідовано та створено новий - Львівський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Львівську область, з місцезнаходженням у місті Львові.

04 жовтня 2018 року у газеті «Голос України» опубліковано повідомлення голови Львівського апеляційного суду про початок роботи новоутвореного суду.

А відтак, справа розглядається Львівським апеляційним судом у межах територіальної юрисдикції якого перебуває районний суд, який ухвалив рішення, що оскаржується.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явились в судове засідання суду апеляційної інстанції, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги слід задовольнити частково. До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно п. п. 1 - 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення зазначеним вимогам відповідає частково.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Пленум Верховного Суд України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Суд першої інстанції зазначених вимог закону дотримався частково.

За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимоги апеляційної скарги.

Частиною 2 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Судом встановлено, що рішенням виконавчого комітету Ленінської районної ради народних депутатів № 222 від 14 квітня 1987 року затверджено реєстр житлових будинків, які належать місцевим Радам по Ленінському району міста Львова.

11 жовтня 2004 року була проведена державна реєстрація права комунальної власності. Згідно відомостей житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 5 237, 4 кв.м в цілому зареєстрований за територіальною громадою міста Львова в особі Львівської міської ради на підставі вказаного рішення.

19 липня 2000 року між Департаментом економічної політики та ресурсів Львівської міської ради та Спільним Українсько-Польським підприємством ТзОВ «Мистецький кіноконцертний комплекс «Кінотеатр Дніпро» був укладений договір оренди нежитлових приміщень № 7781 для використання спільним Українсько-Польським підприємством ТзОВ «Мистецький кіноконцертний комплекс «Кінотеатр Дніпро» (для відеосалону) нежитлових приміщень, які знаходяться в підвалі будинку за адресою: АДРЕСА_1 та позначені літерами 15, 16, 17, 20, 24, 25, 26 загальною площею 108, 9 кв.м.

В подальшому, 10 серпня 2005 року між Управлінням комунального майна Львівської міської ради та Спільним Українсько-Польським підприємством ТзОВ «Мистецький кіноконцертний комплекс «Кінотеатр Дніпро» був укладений договір оренди № 3157-5. Предметом договору були нежитлові приміщення, які належать територіальній громаді міста Львова, зазначені в технічній документації під літерами 15, 16, 17, 20, 24, 25, 26 загальною площею 108, 9 кв.м., які знаходяться в підвалі будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Директором Спільного Українсько-Польського підприємства ТзОВ «Мистецький кіноконцертний комплекс «Кінотеатр Дніпро», на час укладення вказаних договорів оренди був ОСОБА_1 .

На підставі вищезазначеного, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про те, що єдиним належним власником нежитлового приміщення площею 108, 9 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 є територіальна громада міста Львова.

02 червня 2005 року було укладено договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом ЛМНО Попович Г.І., за реєстровим № 820, згідно якого ОСОБА_5 , діючи від себе та від ОСОБА_6 продала, а ОСОБА_1 купив квартиру АДРЕСА_2 . Квартира складається з однієї кімнати житловою площею 12, 8 кв.м. та кухні. Загальна площа квартири 22, 8 кв.м. Приміщення І/5,7 кв.м. в спільному користуванні з квартирою АДРЕСА_3 (спільний туалет на балконі), власник якої відмовився від переважного права купівлі квартири.

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, 07 квітня 2016 року державним реєстратором Львівського міського управління юстиції Пелип І.Б. здійснений запис № 01 про право власності наступного змісту: власником нежитлового приміщення (РНОНМ 01) площею 108, 9 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 є ОСОБА_1 . Форма власності приватна, розмір часток 1. Підстава виникнення права власності - договір купівлі-продажу квартири, серія та номер: 820, виданий 02 червня 2005 року. Видавник: приватний нотаріус Попович Г.І.

Як убачається з матеріалів справи, приміщення під літерами 15, 16, 17, 20, 24, 25, 26 загальною площею 108, 9 кв.м., які знаходяться в підвалі будинку за адресою: АДРЕСА_1 у порядку, встановленому законодавством не відчужувались, предметом договору купівлі-продажу квартири від 02 червня 2005 року не були.

Згідно ч. 2 ст. 16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів може бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

В силу ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Статтею 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Зазначена правова норма кореспондується з ч. 4 ст. 41 Конституції України, згідно з якою ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ч. 1 ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності.

Добросовісне придбання, відповідно до ст. 388 ЦК України, можливе тоді, коли майно придбане не безпосередньо у власника, а у особи, яка не мала права відчужувати це майно. Наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з чужого незаконного володіння (віндикація).

Тобто, віндикацією є особливий спосіб захисту права власності, який застосовується в тому випадку, коли власник майна фактично позбавлений можливості володіти й користуватися належною йому річчю, тобто коли річ незаконно вибуває з його володіння.

Таким чином, вбачається, що на підставі вищевказаної норми закону власник має право реалізувати своє право на захист зверненням до суду з вимогою про витребування майна з чужого незаконного володіння з дотриманням вимог, передбачених відповідним процесуальним законом, тобто з поданням доказів, що підтверджують його право власності на річ, що вибула з його користування. Підставою віндикаційного позову є обставини, що підтверджують правомірність вимог позивача про повернення йому майна з чужого незаконного володіння, тобто факти, що підтверджують право власності на витребуване майно, вибуття його з володіння позивача, перебування його в натурі у відповідача тощо.

Відповідно до частини п`ятої статті 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради.

Частиною п`ятою статті 60 цього Закону визначено, що органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності.

Отже, володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності здійснює орган місцевого самоврядування, яким у спірних правовідносинах є Львівська міська рада.

Частина друга статті 19 Конституції України передбачає, що органи, зокрема, місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Отже, Львівська міська рада має діяти у межах повноважень щодо здійснення від імені територіальної громади м. Львова права власності в її інтересах і виключно у спосіб, передбачений законом.

Оскільки Львівська міська рада або уповноважені нею органи не вчиняла дій щодо розпорядження спірними приміщення у спосіб, передбачений законом, шляхом проведення аукціону або відчуження в інший спосіб, зокрема, шляхом його приватизації, такі не є допоміжними приміщення, які отримали у власність мешканці будинку АДРЕСА_4 , під час приватизації квартир у ньому, рішення реєстратора про реєстрацію права власності на спірні приміщення, на підставі договору, предметом якого вони не були, не може бути достатньою правовою підставою для виникнення на них права власності у відповідача.

При цьому судом першої інстанції правильно не прийнято у якості належного доказу про право власності відповідача на спірне приміщення висновок експертного дослідження спеціаліста № 30/06-17 від 14 липня 2017 року про те, що підвальне приміщення багатоповерхового будинку можуть являтися допоміжними приміщеннями квартири АДРЕСА_2 , оскільки, висновок не є правовстановлюючим документом.

Вірно також зазначено і те, що підписаний 31 липня 2017 року між відповідачем та Управлінням охорони історичного середовища Львівської міської ради охоронний договір культурної спадщини, із зазначенням ОСОБА_1 власником підвалу, не є правочином та не породжує право власності на підвальне приміщення за відповідачем.

Відтак, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про обґрунтованість позову в частині витребування спірного приміщення від відповідача.

Доводи апеляційних скарг висновків суду у цій частині не спростовують, обов`язкові підстави для скасування рішення суду у цій частині вирішення позовних вимог, колегією суддів не встановлені.

В п. 144 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208 цс 18) міститься правовий висновок про те, що у разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до п. 2 ст. 376 ЦПК України(у редакції Закону №2147-VIII від 03 жовтня 2017 року) неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню; порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Враховуюче наведене, колегія суддів приходить до переконання, що задоволення судом першої інстанції позовних вимог про зобов`язання відповідача повернути витребуване майно є застосуванням неефективного способу захисту, а тому апеляційні скарги у цій частині підлягають до часткового задоволення, рішення суду в цій частині слід змінити, виключивши з резолютивної частини такого посилання про зобов`язання відповідача до повернення майна, вказавши натомість, що витребування відбувається на користь позивача.

Щодо позовних вимог про скасування державної реєстрації права власності відповідача на спірне майно, то з огляду на те, що така здійсненна щодо спірних нежитлових приміщень на підставі договору купівлі-продажу квартири, нежитлові приміщення зареєстровані як окремий об`єкт нерухомого майна, обраний позивачем спосіб захисту є ефективним, та підлягає застосування в межах даної конкретної справи, з метою повного захисту прав позивача.

Доводи апелянтів про незалучення до участі в справі належного відповідача - державного реєстратора та розгляд у цій частині позовних вимог неналежним судом, судом апеляційної інстанції до уваги не приймаються. Так, згідно правового висновку, висловленого Верховним Судом у постанові від 04 вересня 2018 року по справі №823/2042/16, спір про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації речового права на нерухоме майно чи обтяження такого права за іншою особою у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно є цивільно-правовим. А тому вирішення таких спорів здійснюється за правилами цивільного або господарського судочинства залежно від суб`єктного складу сторін. Належним відповідачем у справах за позовами про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації права чи обтяження має бути особа, право чи обтяження якої зареєстровано.

Наведені скаржниками в апеляційних скаргах інші доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці та особистого тлумачення скаржниками норм права.

Обґрунтовуючи своє рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини. В рішеннях у справах «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року Європейський суд з прав людини наголошує, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34 - 35).

На підставі наведеного колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції в незміненій частині рішення є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судом не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення суду першої інстанції у незміненій частині відповідає вимогам закону і зібраним по справі доказам, доводи апеляційних скарг, матеріали справи, зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції у незміненій частині рішення норм матеріального права і порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішення суду першої інстанції. А відтак, колегія суддів приходить до висновку, що підстав для задоволення апеляційних скарг в іншій частині та скасування рішення суду у незміненій частині відсутні.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 268, 367-369, 372, 374 ч.1 п. 1, 2, 375, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а:

Апеляційні скарги відповідача ОСОБА_1 та особи, яка не приймала участі в розгляді справи - ОСОБА_4 , задовольнити частково.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 08 грудня 2017 року змінити, виклавши абзац другий резолютивної частини рішення в наступній редакції: «Витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 в користь Львівської міської ради нежитлове приміщення загальною площею 108, 9 кв.м. (м. Львів, АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01).

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складений 27 грудня 2019 року.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Бойко С.М.

Ніткевич А.В.