ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1331/19 Справа № 199/4105/17 Суддя у 1-й інстанції - Руденко В.В. Суддя у 2-й інстанції - Демченко Е. Л.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів - Куценко Т.Р., Макарова М.О.

при секретарі - Кругман А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 05 липня 2018 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа - Соборний районний у м.Дніпрі відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, про визнання шлюбу недійсним,-

в с т а н о в и л а:

У червні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання шлюбу недійсним, мотивуючи його тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько ОСОБА_3, на похоронах якого він дізнався, що за 25 днів до смерті батько та ОСОБА_2 зареєстрували шлюб.

Вказував, що батько помер від цирозу печінки та перед смертю знаходився у тяжкому стані, перебуваючи на знеболювальних наркотичних препаратах.

Зазначав, що з батьком мав дуже близькі стосунки та у разі якщо б батько дійсно мав намір укласти шлюб, він би обов'язково з ним поділився.

Посилаючись на те, що батько не мав наміру укладати шлюб та не міг розуміти своїх дій та керувати ними, а ОСОБА_2, ввівши його в оману, мала намір набути права на квартиру, а тому просив суд ухвалити рішення, яким визнати шлюб, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 01 червня 2016 року та зареєстрований Соборним районним у м.Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, недійсним з моменту його укладення.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 05 липня 2018 року позовні вимоги залишені без задоволення.

В апеляційні скарзі позивач ОСОБА_1, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просив скасувати рішення суду та постановити нове, яким його позов залишити без розгляду на підставі п.5 ч.3 ст.233 ЦПК України.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції безпідставно розглянув його позов, наполягав на тому, що 05 липня 2018 року не з'явився до судового засідання, оскільки захворів.

Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів не находить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду.

Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

З матеріалів справи вбачається, що 01 червня 2016 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено шлюб, про що складено Жовтневим відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції у Дніпропетровській області актовий запис №27.

Спільна заява ОСОБА_3 та ОСОБА_2 була подана до органу реєстрації актів цивільного стану 31 травня 2016 року, в якій вони просили зареєструвати шлюб достроково у зв'язку з важким станом здоров'я.

Згідно наданої 23 серпня 2017 року КЗ «Дніпровський центр первинної медико-санітарної допомоги №8» інформації, ОСОБА_3 звертався за медичною допомогою періодично, з грудня 2015 року його стан погіршився, проводилось обстеження та симптоматичне амбулаторне лікування відповідно до стандартів. У подальшому лікування проведено з 29 квітня 2016 року по 20 травня 2016 року в умовах терапевтичного відділення КЗ «ШМКЛ» ДОР», де встановлено діагноз: «Гепатоцеллюлярний рак 4а ст.кл.гр.4. Асцит. Гепатит В. Цироз печінки з гепато-ренарним синдромом. Вторинна анемія».

07 червня 2016 року ОСОБА_3 було визнано інвалідом 1А групи.

У зв'язку з прогресивним погіршенням стану здоров'я, зростанням больового синдрому ОСОБА_3 з 08 червня 2016 року отримував поліалітивну допомогу: знеболювання ненаркотичним анальгетиком «Трамадол».

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер, про що видано свідоцтво про смерть серії НОМЕР_1 від 27 червня 2016 року.

Причиною смерті ОСОБА_3, відповідно до довідки про причину смерті №568 від 26 червня 2016 року, є злоякісне новоутворення печінки.

Позивач по справі є сином померлого ОСОБА_3 та, відповідно, спадкоємцем першої черги, який спадщину прийняв в установленому законом порядку.

Розглядаючи справу по суті суд першої інстанції зазначив, що у судове засідання позивач повторно не з'явився, надав чергову заяву про відкладення розгляду справи, втім враховуючи вимоги п.2 ч.3 ст.223 ЦПК України та процесуальну поведінку позивача, який неодноразово не з'являвся до судових засідань та надавав заяви про відкладення розгляду справи, з урахуванням вимог закону щодо розумних строків розгляду справи, суд вважав за можливе розглянути справу у його відсутність та відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з його недоведеності та необґрунтованості.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції в оскаржуваній частині у зв'язку з наступним.

Відповідно до ст.1 «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод», високі Договірні сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією права і свободи, визначенні в розділі І «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод».

В силу ст.13 розділу І «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод», кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов'язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред'являється особі.

Ключовими принципами цієї статті є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд.

Так, у справі Delcourt v. Belgium, Європейський суд з прав людини зазначив, що „у демократичному суспільстві у світлі розуміння Конвенції, право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення статті 6 не відповідало б меті та призначенню цього положення".

У справі Bellet у. France Європейський суд з прав людини зазначив, що „стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії. які становлять втручання у її права".

Як свідчить позиція Європейського суду з прав людини у багатьох справах, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

Залишення заяви без розгляду - це форма закінчення розгляду цивільної справи без ухвалення судового рішення, у зв'язку із виникненням обставин, які перешкоджають розгляду справи, але можуть бути усунуті в майбутньому. Заява залишається без розгляду за наявності точно встановлених в законі обставин, які свідчать про недодержання умов реалізації права на звернення до суду за захистом і можливість застосування яких не втрачена, та при повторній неявці сторін.

Частина 5 ст.223 ЦПК України зазначає, що у разі повторної неявки позивача в судове засідання без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки суд залишає позовну заяву без розгляду, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, і його нез'явлення не перешкоджає вирішенню спору.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 05 липня 2018 року надіслав до суду першої інстанції заяву про відкладення справи (а.с. 154).

Втім колегія суддів наголошує на тому, що позивач грубо зловживав своїми процесуальними правами, а розгляд справи по суті з ухваленням рішення за відсутності належним чином повідомленого позивача не порушує вимог законодавства та його прав.

Посилання ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на п.5 ч.3 ст.223 ЦПК України колегією суддів до уваги не приймаються, оскільки ч.3 ст.223 ЦПК України не містить у собі п'ятого пункту.

У відповідності до п.4 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і у відповідній частині закрити провадження у справі повністю або частково або залишити позовну заяву без розгляду повністю або частково.

Згідно з частиною 1 ст.377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

Таким чином колегія суддів також звертає увагу на те, що суд апеляційної інстанції не наділений правом скасовувати рішення суду першої інстанції та залишати позов без розгляду на підставі ст.223 ЦПК.

Інші доводи не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов'язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджені письмовими матеріалами справи.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення має бути залишено без змін.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381-383 ЦПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 05 липня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

Макаров М.О.