Постанова

Іменем України

20 лютого 2019 року

м. Київ

справа № 750/2598/16-ц

провадження № 61-15618св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Пророка В. В., ШтеликС. П.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк»,

відповідач - ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Апеляційного суду Чернігівської області від 21 липня 2016 року у складі колегії суддів Хромець Н. С., Бечка Є. М., Тагієва С. Р., та ухвалу Апеляційного суду Чернігівської області від 20 грудня 2016 року у складі колегії суддів: Кузюри Л. В., Скрипки А. А., Страшного М. М.,

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

У березні 2016 року публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» (далі - ПАТ «Укрсоцбанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 15 квітня 2008 між АКБ соціального розвитку «Укрсоцбанк», який змінив найменування на ПАТ «Укрсоцбанк», та ОСОБА_4 укладено договір кредиту № 937//08-14 (далі - Договір), відповідно до умов якого банк надає позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 32 000,00 дол. США, зі сплатою 12,5 % річних, з кінцевим терміном погашення заборгованості за кредитом до 04 липня 2031 року.

14 травня 2015 року позивачем на адресу відповідача направлено вимогу про усунення порушення зобов'язань. Проте, відповідач взяті на себе зобов'язання по поверненню кредиту та процентів за Договором не виконує.

Уточнивши позовні вимоги, ПАТ «Укрсоцбанк» просив суд стягнути з відповідача заборгованість за Договором, що утворилася станом на 23 лютого 2016 року, у розмірі 23 729,74 дол. США, з яких заборгованість за кредитом - 22 176,16 дол. США, заборгованість з пені за несвоєчасне повернення кредиту - 755,43 дол. США, заборгованість з пені за несвоєчасне повернення відсотків - 798,15 дол. США.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ СУДОВИХ РІШЕНЬ

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 23 травня 2016 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» 21 561,56 грн заборгованості за Договором.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» 388,41 грн судового збору.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що строк виконання основного зобов'язання було змінено на 11 вересня 2009 року, тому саме з цього моменту у позивача виникло право на звернення до суду щодо захисту своїх порушених прав, однак банк звернувся до суду з зазначеним позовом лише 16 березня 2016 року, тобто зі спливом строку позовної давності. У позивача залишилося право на стягнення з відповідача 21 561,56 грн пені за несвоєчасне повернення відсотків.

Рішенням Апеляційного суду Чернігівської області від 21 липня 2016 року апеляційну скаргу ПАТ «Укрсоцбанк» задоволено.

Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 23 травня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення про задоволення позову.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» 707 761,31 грн у погашення заборгованості за Договором, яка складається з: 580 131,48 грн - заборгованості за кредитом, 89 085,51 грн - заборгованості за відсотками за користування кредитом, 18 742,22 грн - пені за несвоєчасну сплату кредиту і 19 802,10 грн - пені за несвоєчасну сплату відсотків.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» 11 559,75 грн судових витрат.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що до закінчення визначеного статтею 257 ЦК України строку позовної давності, тобто до 11 вересня 2012 року, відповідач вчинила дії, які свідчать про визнання нею свого боргу перед позивачем, оскільки вносила платежі на погашення відсотків. Відповідно до частини першої статті 264 ЦК України строк позовної давності переривався, тому з відповідача підлягає стягненню заборгованість за Договором.

Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 23 травня 2016 року також було оскаржене представником ОСОБА_4 - ОСОБА_5, який звернувся із апеляційною скаргою у серпні 2016 року.

Ухвалою Апеляційного суду Чернігівської області від 04 листопада 2016 року у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 23 травня 2016 року відмовлено на підставі частини третьої статті 297 ЦПК України 2004 року.

У листопаді 2016 року ОСОБА_4 повторно звернулася із апеляційною скаргою на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 23 травня 2016 року.

Ухвалою Апеляційного суду Чернігівської області від 20 грудня 2016 року апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 23 травня 2016 року закрито у зв'язку з його помилковим відкриттям. Повернуто ОСОБА_4 сплачений судовий збір.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ ВИМОГ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ

У касаційній скарзі, поданій у січні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення апеляційного суду від 21 липня 2016 року та ухвалу від 20 грудня 2016 року, та направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційним судом при ухваленні рішення не враховано, що позивачем не надано доказів одержання нею кредиту. Надані банком виписки про зарахування сплачених коштів на погашення відсотків та тіла кредиту за Договором не співпадають із наявними у справі квитанціями. Крім того, позивачем в односторонньому порядку, в порушення вимог пункту 2.7.1 Договору, 20 жовтня 2008 року змінено проценту ставку з 12,5 % на 14%, а з 01 квітня 2009 року на 15 %. Також судом стягнуто пеню поза межами річного строку.

Щодо підстав для скасування ухвали ОСОБА_4 зазначала, що нормами ЦПК України 2004 року не визначено такої підстави для закриття провадження у справі як помилково відкрите.

АРГУМЕНТИ ІНШИХ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

У запереченнях на касаційну скаргу ПАТ «Укрсоцбанк» зазначало, що доводи касаційної скарги є необгрунтованими та не підтверджені належними доказами. Надання відповідачем квитанцій на підтвердження сплати заборгованості за Договором свідчить про визнання нею факту отримання кредиту. Доводи про незарахування позивачем всіх коштів, сплачених відповідачем у погашення заборгованості, є безпідставними, оскільки їх списання здійснюється відповідно до порядку визначеного у пунктах 1.1.1 та 2.6 Договору.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

У частині третій статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами установлено, що 15 квітня 2008 року між АКБ соціального розвитку «Укрсоцбанк», який змінив найменування на ПАТ «Укрсоцбанк», та ОСОБА_4 укладено Договір, відповідно до умов якого банк надає позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 32 000,00 дол. США, зі сплатою 12,5 % річних, з кінцевим терміном погашення заборгованості по кредиту до 04 липня 2031 року (а. с. 5-8 т. 1).

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до наданого позивачем розрахунку кредитної заборгованості станом на 23 лютого 2016 року за відповідачем рахується заборгованість у розмірі 23 729,74 дол. США, з яких заборгованість за кредитом - 22 176,16 дол. США, заборгованість з пені за несвоєчасне повернення кредиту - 755,43 дол. США, заборгованість з пені за несвоєчасне повернення відсотків - 798,15 дол. США (а. с. 156-159 т. 2).

Відповідно до пункту 1.1 Договору погашення кредиту має здійснюватися до 10 числа (включно) кожного місяця згідно з графіком та кінцевим терміном повернення заборгованості до 04 липня 2031 року.

Цим пунктом договору також встановлено графік погашення заборгованості за кредитом.

Сплата процентів здійснюється щомісячно у валюті кредиту до 10 числа місяця наступного за звітним місяцем, в якому нараховані проценти (пункт 2.4.5. Договору).

Згідно з пунктом 4.5 Договору в разі невиконання (неналежного виконання) позичальником обов'язків, визначених пунктами 3.3.7, 3.3.8 цього Договору, протягом більше, ніж 90 календарних днів, строк користування кредитом вважається таким, що сплив, та, відповідно, позичальник зобов'язаний протягом одного робочого дня погасити кредит у повному обсязі, сплатити проценти за фактичний час використання кредиту та нараховані штрафні санкції (штраф, пеню).

Пунктами 3.3.7, 3.3.8 Договору встановлений обов'язок позичальника сплачувати проценти за використання кредиту, а також своєчасно та повному обсязі погашати кредит із нарахованими процентами та штрафними санкціями.

Таким чином, сторони врегулювали у Договорі питання дострокового повернення коштів, тобто зміни строку виконання основного зобов'язання, та визначили умови такого повернення коштів.

Відповідно до наданого позивачем уточненого розрахунку заборгованості, останній платіж у сумі 114,70 дол. США (відсотки нараховані на строкову заборгованість) здійснений відповідачем 12 травня 2014 року. Також із розрахунку убачається, що 15 червня 2009 року відповідачем був здійснений платіж у сумі 40,44 дол. США (відсотки на прострочену заборгованість), наступний платіж у цьому розділі було здійснено 20 травня 2014 року у сумі 51,95 дол. США, тобто майже через п'ять років.

Крім того, 23 травня 2016 року представником відповідача до суду першої інстанції подано письмові заперечення, в яких заявлено про відмову у задоволенні позову у зв'язку з пропуском строку позовної давності (а. с. 163 т. 2).

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки.

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо) (стаття 266 ЦК України).

Суд першої інстанції, застосувавши позовну давність до спірних правовідносин, наведених вище обставин та норм матеріального права не врахував, та помилково одночасно стягнув заборгованість по пені.

Суд апеляційної інстанції, посилаючись на статтю 264 ЦК України, дійшов висновку, що позовна давність переривалася, оскільки відповідач з 12 жовтня 2009 року здійснювала сплату відсотків на строкову заборгованість, при цьому не звернув уваги, на те, що відсотки на прострочену заборгованість нараховувались з порушенням умов Договору.

Крім того, апеляційним судом не перевірено правильність зарахування сплачених відповідачем коштів у погашення кредитної заборгованості відповідно до порядку, визначеного у пунктах 1.1.1 та 2.6 Договору.

Апеляційний суд за зазначені обставини уваги не звернув, не надав їм оцінку, не встановив, чи підлягають застосуванню до спірних правовідносин положення пункту 4.5. Договору, і відповідно чи не було змінено строк виконання основного зобов'язання, оскільки після спливу такого строку право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється, та позивач має лише право на отримання виплат, визначених частиною другою статті 625 ЦК України.

Доводи касаційної скарги про зміну позивачем в порушення вимог пункту 2.7.1 Договору в односторонньому порядку процентної ставки з 20 жовтня 2008 року з 12,5 % на 14%, а з 01 квітня 2009 року на 15 % є необґрунтованими, оскільки після уточнення позовних вимог, ПАТ «Укрсоцбанк» додано розрахунок кредитної заборгованості станом на 23 лютого 2016 року, відповідно до якого процента ставка є сталою та складає 12,5 % (а. с. 156-159 т. 2).

Доводи касаційної скарги щодо скасування ухвали апеляційного суду від 20 грудня 2016 року є необґрунтованими з огляду на наступне.

Як убачається з матеріалів справи, рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 23 травня 2016 року у червні 2016 року було оскаржене до апеляційного суду ПАТ «Укрсоцбанк».

Під час розгляду справи в апеляційному суді за апеляційною скаргою ПАТ «Укрсоцбанк» в судовому засіданні був присутній представник ОСОБА_4 - ОСОБА_5 (а. с. 193-197 т. 2), яким особисто було отримано копію вступної та резолютивної частин рішення апеляційного суду (а. с. 195 т. 2), сама ж ОСОБА_4 поштової кореспонденції з апеляційного суду за місцем реєстрації її проживання не отримувала, всі повідомлення та повістки повертались за закінченням терміну зберігання з відповідними відмітками відділення поштового зв'язку.

У частині першій статті 44 ЦПК України зазначено, що представник, який має повноваження на ведення справи в суді, може вчиняти усі процесуальні дії від імені особи, яку він представляє.

Відповідно до наявної в матеріалах справи довіреності від 05 квітня 2016 року (а. с. 35 т. 1), ОСОБА_4 уповноважила ОСОБА_5, здійснювати представництво її інтересів в суді з правом вчинення від її імені усіх процесуальних дій.

У серпні 2016 року, після ухвалення апеляційним судом рішення від 21 липня 2016 року за результатом розгляду апеляційної скарги ПАТ «Укрсоцбанк», представником ОСОБА_4 - ОСОБА_5 подано апеляційну скаргу на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 23 травня 2016 року.

Ухвалою Апеляційного суду Чернігівської області від 04 листопада 2016 року у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 23 травня 2016 року відмовлено на підставі частини третьої статті 297 ЦПК України 2004 року.

У листопаді 2016 року ОСОБА_4 повторно звернулася із апеляційною скаргою на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 23 травня 2016 року.

Відповідно до пункту 3 частини четвертої статті 297 ЦПК України 2004 року суддя-доповідач відмовляє у відкритті апеляційного провадження у справі, якщо є ухвала про відмову у задоволенні апеляційної скарги цієї особи або про відмову у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою.

Проте, постановляючи ухвалу про відкриття апеляційного провадження на рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції помилково не врахував, що ОСОБА_4 уже скористалася правом апеляційного оскарження, за результатом розгляду якого постановлено ухвалу про відмову у відкритті апеляційного провадження.

У частині третій статті 27 ЦПК 2004 року України визначено, що особи, які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки.

ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ

Частиною першою статті 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, ухвала апеляційного суду про закриття апеляційного провадження як помилково відкритого постановлена з дотриманням норм процесуального права та є обґрунтованою, тому підлягає залишенню без змін.

У частині третій статті 411 ЦПК України передбачено, що підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

За таких обставин, оскільки недоліки, допущені апеляційним судом не можуть бути усунені при касаційному розгляді справи, рішення апеляційного суду підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. При новому розгляді справи суду необхідно об'єктивно дослідити вказані в цій постанові докази в сукупності з іншими доказами у справі, надати оцінку запереченням та доводам сторін.

Керуючись статтями 402, 409, 411, 415, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Ухвалу Апеляційного суду Чернігівської області від 20 грудня 2016 року залишити без змін.

Рішення Апеляційного суду Чернігівської області від 21 липня 2016 року скасувати.

Справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий СуддіВ. С. Висоцька А. О. Лесько С. Ю. Мартєв В. В. Пророк С. П. Штелик