Справа № 361/1782/18
Провадження № 2/361/263/19
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

24 грудня 2019 року Броварський міськрайонний суд Київської області у складі головуючого судді Селезньової Т.В., при секретарі Лопатинській С.А., розглянувши в судовому засіданні в м. Бровари цивільну справу за позовом Броварської міської ради Київської області до ОСОБА_1 , третя особа -Виконавчий комітет Броварської міської ради Київської області, про визнання таким, що втратив право користування жилим приміщенням, та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Броварської міської ради Київської області про визнання права на приватизацію жилого приміщення у гуртожитку, -

встановив:

Позивач просить визнати ОСОБА_1 таким, що втратив право користування кімнатою АДРЕСА_1 , з підстав ст.71, 72 ЖК України, а саме, що ордер на вселення в цю кімнату відповідачу не видавався та договір найму з ним не укладався , відповідач зареєстрований в даній кімнаті, але в ній не проживає; крім того, йому на праві власності належить житловий будинок АДРЕСА_2 , що позбавляє його права претендувати на житлову площу в гуртожитку.

У поданому до суду відзиві відповідач ОСОБА_2 позов не визнав, пославшись на те, що у вересні 1994 року його дружині було видано ордер на право заселення в кімнату № НОМЕР_1 вказаного сімейного гуртожитку. У грудні 1996 року після реєстрації шлюбу він вселився до дружини як член сім,ї і зареєструвався в цій кімнаті, потім в ній був зареєстрований їхній спільний син. У подальшому сімейні стосунки сторони припинили і дружина з сином залишити жиле приміщення, а він залишився в ньому проживати, проживає до даного часу, сплачує комунальні послуги. Докази, надані позивачем, вважає не достовірними, акти обстеження житла або не складались на підставі виходів і обстежень, або складалися в період його тимчасової відсутності: перебування на лікуванні і тимчасового проживання в іншому місці у зв`язку з потребою сторонньої допомоги, або коли він відлучився і був тимчасово відсутній та не був попереджений про прихід комісії.

Третя особа Виконавчий комітет Броварської міської ради Київської області подала письмові пояснення, в яких позов підтримала, пославшись на те, що відповідач не має права користуватися вказаною кімнатою в гуртожитку, оскільки ордер на вселення на вказану жилу площу йому не видавався та оскільки він має власне житло.

Відповідач за первісним позовом ОСОБА_1 в свою чергу звернувся до суду з зустрічним позовом до Броварської міської ради Київської області про визнання за ним права на безоплатну приватизацію вказаного житлового приміщення у гуртожитку за адресою: АДРЕСА_3 , мотивуючи тим, що він вселився в спірне приміщення до своєї дружини як член сім`ї на підставі п. 17 Примірного положення про гуртожитки від 03.06.1986р. № 208, з тих пір постійно проживає в цій кімнаті, кімната є його єдиним житлом, раніше він не реалізовував свого права на приватизацію житла, не має іншого житла; йому на праві власності належить лише 1/8 житлового будинку, що становить 5 кв.м житлової площі (в порядку спадкування), що є меншим від норми забезпечення житлом, крім того будинок знаходиться від його зареєстрованого місця проживання за сотні кілометрів, тому він є особою, яка потребує поліпшення житлових умов і має право на приватизацію займаного ним жилого приміщення у гуртожитку сімейного типу.

Ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області від 16.05.2018р. первісний та зустрічний позови об`єднані в одне провадження.

Відповідачем Броварською міською радою Київської області подано відзив на позов ОСОБА_1 , в якому відповідач зустрічного позову не визнав, пославшись на те, що позивач ОСОБА_1 має власне житло і тому не є особою, яка має право на приватизацію жилого приміщення, крім того, ордер на вселення в дану кімнату відповідачу не видавався, а був виданий іншій особі; крім того, відповідач втратив право проживання в даному жилому приміщенні, оскільки більше п`яти років не проживає в гуртожитку і відсутні підстави для збереження за ним права користування жилим приміщенням.

При з,ясуванні підстав, з яких розглядається первісний позов, представник позивача уточнив, що позивач просить визнати відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням - кімнатою у гуртожитку, з тих підстав, що йому не був виданий ордер і що він не проживає у вказаній кімнаті принаймні з 2016року, тобто більше шести місяців без поважних причин. З приводу позовних вимог у судовому засіданні представник позивача пояснив, що ордер на заселення вказаної кімнати у гуртожитку був виданий колишній дружині відповідача, у подальшому за даною адресою був зареєстрований відповідач як чоловік наймача жилого приміщення; але відповідач принаймні з 2016 року у даному жилому приміщенні не проживає, з цього приводу неодноразово здійснювались перевірки і були складені акти, за якими встановлено, що відповідач не проживає у кімнаті, проживають квартиранти.

Представник відповідача за первісним позовом та позивача за зустрічним позовом проти задоволення первісного позову заперечувала, стверджувала, що ОСОБА_1 проживає в даному приміщенні, вселився в нього на законних підставах проживав постійно. З приводу наявності в нього власного житла пояснила, що йому належить лише 1/8 частка будинку, житловою площею близько 5 кв.м., що дісталося йому у спадок. З дружиною він розлучений, ті житлові будинки, якими вона володіє є її особистою приватною власністю, оскільки отримані у спадок та подаровані.

З наданих доказів суд встановив такі обставини і відповідні ним правовідносини:

Ордером на кімнату в сімейному гуртожитку, виданим у вересні 1994р., ОСОБА_4 дозволено зайняти кімнату № НОМЕР_1 площею 12 кв.м. в будинку АДРЕСА_4 на підставі спільного рішення адміністрації та ПК ЦРЛ.

Згідно свідоцтву - шлюб між ОСОБА_1 і ОСОБА_4 укладений 23.09.1995р.

Згідно наданої відповіді органом РАЦС - в актовому записі про шлюб - є відмітка про розірвання шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 - шлюб розірвано за рішенням суду від 28.11.2017р.

Згідно довідки з місця проживання ОСОБА_1 зареєстрований за адресою АДРЕСА_3 , - з 04.12.1996р.

Рішенням Броварської міської ради Київської області від 22.09.2016р. № 286-18-07 гуртожиток по АДРЕСА_4 , що перебував на балансі ДП "Житло" ОП "Броварипромжитлобуд", прийнято у безоплатну власність територіальної громади м. Бровари та взято на баланс та обслуговування КП БМР "ЖЕК-5";

Рішенням ВК БМР Київської області № 123 від 28.02.2017р. затверджено акт приймання-передачі даного гуртожитку у комунальну власність.

Згідно Акту перевірки фактичного місця проживання в гуртожитку від 06.06.2017р., - о 19-20 комісією з головного інженера Синяк, майстра Гончаренко і менеджера Марченко (ДП «Житло») проведено перевірку, встановлено, що в кімнаті № НОМЕР_1 фактично зареєстрований ОСОБА_1 , на момент перевірки кімната зачинена. Зі слів сусідів - проживають квартиранти. ОСОБА_2 не живе більше року.

Згідно Акту перевірки фактичного місця проживання в гуртожитку від 08.08.2017р., комісією у тому ж складі о 19-20 проведено перевірку, встановлено, що в кімнаті № НОМЕР_1 зареєстрований ОСОБА_1 , на момент перевірки ОСОБА_1 в кімнаті не знаходився. В кімнаті НОМЕР_1 перебували двоє чоловіків, які пояснили, що винаймають кімнату у ОСОБА_1 більше року, надати паспорти відмовились.

Згідно Акту перевірки фактичного місця проживання в гуртожитку від 21.09.2016р. на виконання розпорядження виконкому від 25.08.2016р. №206 комісією у складі працівників виконкому та управління комунальної власності о 19-00 проведено перевірку, встановлено, що в кімнаті НОМЕР_2 (НОМЕР_1) зареєстрований ОСОБА_1 , на момент перевірки в кімнаті нікого не було, вхідні двері зачинені.

Згідно Акту перевірки фактичного місця проживання в гуртожитку від 29.03.2017р. на виконання розпорядження виконкому від 25.08.2016р. №206 комісією у складі працівників виконкому та управління комунальної власності о 19-00 проведено перевірку, встановлено, що в кімнаті НОМЕР_2 (НОМЕР_1) зареєстрований ОСОБА_1 , склад сім,ї один чоловік, на момент перевірки двері ніхто не відчинив.

Згідно Акту перевірки фактичного місця проживання в гуртожитку від 25.10.2017р. на виконання розпорядження виконкому від 25.08.2016р. №206 комісією у складі працівників виконкому та управління комунальної власності о 19-00 проведено перевірку, встановлено, що в кімнаті НОМЕР_2 (НОМЕР_1) зареєстрований ОСОБА_1 , склад сім,ї один чоловік, на момент перевірки в кімнаті нікого не було, двері ніхто не відчинив.

Згідно Акту обстеження фактичного проживання мешканців в гуртожитку від 22.08.2018р. - перевіркою комісією встановлено, що о 20-00 двері в кімнату НОМЕР_2 (НОМЕР_1) зачинені, зі слів сусідки кімн.318 0 в кімнаті НОМЕР_2 проживає син ОСОБА_1 від підпису у акті сусідка відмовилась.

Згідно Акту обстеження фактичного проживання мешканців в гуртожитку від 27.08.2018р. перевіркою комісією встановлено, що під час перевірки о 20-47 в кімнаті НОМЕР_2 (НОМЕР_1) перебував ОСОБА_6 , 1995р.н., , в акті свідком вказаний ОСОБА_7 , кімната 319.

Свідок ОСОБА_8 суду пояснив, що приймав участь у перевірці гуртожитку, взимку 2018-2019рр., був випадок, коли двері в кімнату відкрив хлопець, який показав військовий квиток і сказав що проживає в кімнаті, але в кімнату не пустив, на запитання хто він, відповів, що не власник, а родич, що власника нема, на роботі, працює в Києві, коли повернеться - не знає. Яку кімнату перевіряли та під яким номером, та як визначався номер кімнати - свідок пояснити не може. Підтвердив складення і підписання акту 27.08.2018р., але конкретних обставин, з`ясованих при складенні акту, пояснити не зміг.

Свідок ОСОБА_9 суду пояснила, що 22.08.2018р. була у складі комісії по обстеженню мешканців гуртожитку, перевіряли проживаючих у кімнаті НОМЕР_2 , мешканці кімнати були відсутні, номер кімнати визначався по новому техпаспорту; повторно перевіряли 27.08.2018р., двері в кімнату НОМЕР_2 відчинив хлопець, в кімнату не пустив, його особа була встановлена по військовому квитку, також у кімнаті була собака.

Свідок ОСОБА_10 суду пояснила, що 27.08.2018р. була у складі комісії по обстеженню мешканців гуртожитку, перевіряли проживаючих у кімнаті НОМЕР_2, старий номер НОМЕР_1, але як була визначена кімната та її номер - не пам,ятає. Двері в кімнату НОМЕР_2 відчинив хлопець, в кімнату не пустив, його особа була встановлена по військовому квитку.

Свідок ОСОБА_11 суду пояснила, що проживає в гуртожитку, в кімнаті напроти приблизно з кінця 90-х років проживає ОСОБА_2 , іноді з ним живе його син ОСОБА_12 , дружина ОСОБА_1 не живе в кімнаті понад 5-7 років.

Свідок ОСОБА_13 суду пояснила, що мешкає в кімнаті № НОМЕР_3 гуртожитку, ОСОБА_1 проживає у сусідній кімнаті сам і давно, інколи до нього приїжджає син, свідок періодично , близько 2-3 разів на тиждень зустрічає ОСОБА_14 на кухні, або в коридорі, або як йде до душової, тому вважає що він там живе, іноді його син. Про комісію свідок нічого не чула, її ніхто не запитував, чи проживає ОСОБА_1 за вказаною адресою.

Із технічного паспорта на кімнату № НОМЕР_2 ( НОМЕР_1) у гуртожитку АДРЕСА_8 від 03.01.2018р. встановлено, що за вказаною адресою зареєстрований ОСОБА_1 , житлова площа кімнати 12 кв.м.

Згідно договору про надання послуг з утримання будинків та прибудинкових територій- такий договір був укладений між КП БМР ЖЕК-5 і ОСОБА_1 09.10.2017р. на кімнату НОМЕР_1 (НОМЕР_2) у АДРЕСА_8 гуртожиток).

Із довідки № 249 від 09.10.2017р., виданої відповідачу ДП "Житло", видно, що за ОСОБА_1 , який зареєстрований та проживає в кімнаті НОМЕР_1 , станом на 01 жовтня 2017р. заборгованість за надані послуги з утримання будинків, споруд та прибудинкової території, природному газу та електроенергії відсутня.

Згідно довідки Ощадбанку від 05.01.2018 року ОСОБА_1 за період проживання за вказаною вище адресою ( АДРЕСА_3 , в період з 04.12.1996р. по 01.01.2018р. в списках на отримання приватизаційних житлових чеків по м. Києву та Київській області не значився, участь в приватизації житла не приймав.

У виписці з медичної картки амбулаторного хворого зазначено, що в період із 18.09.2017р. по 23.10.2017р. ОСОБА_1 перебував на стаціонарному лікуванні;

В карті виклику невідкладної медичної допомоги від 27.12.2017р. вказано, що виклик здійснювався на зареєстровану адресу відповідача: АДРЕСА_3 .

З консультативного висновку щодо обстеження ОСОБА_14 видно, що він проходив таке обстеження 24.11.2017р.

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, запис від 08.12.2017р., зареєстроване право власності ОСОБА_1 (спільна часткова власність, частка 1/8), на жилий будинок АДРЕСА_2 , житлова площа 40,6 кв.м., підстава виникнення права: свідоцтво про право на спадщину за законом від 16.07.2009р.

Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 16.07.2009р. - ОСОБА_2 є спадкоємцем після батька ОСОБА_15 .

Згідно довідки з погосподарської книги,- будинок 1935 року забудови, в будинку проживає ОСОБА_16 , 1942р.н. (мати відповідача).

Рішенням ВК БМР Київської області від 24.10.2017р. № 629 ОСОБА_1 відмовлено у видачі ордеру на кімнату АДРЕСА_9 , у зв`язку з реалізацією ним права на житло, оскільки йому на праві власності належить будинок АДРЕСА_2 , а його дружині ОСОБА_5 на праві власності належить будинок АДРЕСА_10 , що вона отримала у спадок, будинки АДРЕСА_11 (за договором дарування).

29.01.2018р. ОСОБА_1 звертався до керівника органу приватизації Броварської міської ради із заявою за вх № 11-15-1/753, в якій зазначалося: "При оформленні квартири (будинку), жилого приміщення в гуртожитку, кімнати у комунальній квартирі у спільну часткову власність прошу передати у приватну власність членам сім?ї у рівних частках: ОСОБА_1 . Уповноваженим власником житла визначено: ОСОБА_1 .

Листом від 14.02.2018р. № 116/02 Управління комунальної власності Броварської міської ради Київської області відмовило ОСОБА_1 у приватизації житлового приміщення, а саме кімнати АДРЕСА_12 а з наступних підстав: в заяві на приватизацію кімнати в гуртожитку по АДРЕСА_3 . Згідно технічного паспорту гуртожитку, виданого КП "БТІ" - такої кімнати не існує; в довідці, виданої КП "БТІ" - такої кімнати не існує; копія ордеру, який наданий до переліку документів, виданий на ім?я ОСОБА_4 , з чого слідує, що саме ОСОБА_4 отримала право на займання кімнати в гуртожитку; згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на праві власності ОСОБА_1 належить житловий будинок АДРЕСА_2 , що порушує умови ЗУ "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитку".

Правовідносини між сторонами врегульовані житловим кодексом України як такі, що виникли з підстав надання ордеру на жиле приміщення в державному та/або комунальному житловому фонді, і з фактичного договір найму житлового приміщення державного та/або комунального житлового фонду, і на них не поширюються положення , що регулюють житлової правовідносини у жилих приміщеннях приватного фонду.

Згідно ст.9 ЖК України - громадяни мають право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду.

Згідно ст. 58 ЖКУ на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення.

Згідно ст.129 ЖКУ на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації, орган місцевого самоврядування видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу в гуртожитку.

Згідно ст.61 ЖКУ користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією і наймачем - громадянином, якому видано ордер.

Згідно ст.71 ЖКУ при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Згідно ст.72 ЖКУ визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Згідно ст.130 ЖКУ п орядок користування жилою площею в гуртожитках визначається договором, що укладається перед вселенням на надану жилу площу в гуртожитку на підставі спеціального ордера відповідно до Примірного положення про користування жилою площею в гуртожитках, що затверджується Кабінетом Міністрів України. Особливості користування жилою площею в гуртожитку, який підлягає передачі у власність територіальної громади, визначаються законом.

Відповідно до п. 17 Примірного положення про гуртожитки від 3 червня 1986 р. № 208 громадяни, які проживають у приміщеннях, що перебувають у їх відособленому користуванні, вправі вселити в займані приміщення своїх неповнолітніх дітей. Вселення інших членів сім`ї в указані приміщення допускається лише з дозволу адміністрації, профспілкового комітету підприємства, установи, організації та письмової згоди членів сім`ї громадянина, які проживають разом з ним.

У ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, закріплено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. І в розумінні даної норми Конвенції - під майном слід розуміти також набуте особою майнове право (у даному випадку право постійного користування житловим приміщенням).

Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

Реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла в державному та громадському житловому фонді за тимчасово відсутніми громадянами протягом шести місяців (ст. 71 ЖК УРСР), членів сім`ї власника жилого приміщення протягом року (ст. 405 ЦК України). Не проживання у жилому приміщенні понад встановлений строк без поважних причин, дають підстави для визнання цих осіб в судовому порядку такими, що втратили права користування ним (ст. 72 ЖК УРСР, ст. 405 ЦК України).

Згідно із ч. ч. 1, 3 ст. 12, ч. ч. 1, 5 ст. 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін . Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що гуртожиток перейшов у комунальну власність громади міста Бровари. Тому Броварська міська рада є належним позивачем за первісним позовом.

За даними приписами закону ОСОБА_1 вселився в кімнату НОМЕР_2 (НОМЕР_1) гуртожитку на законних підставах, як член сім,ї наймача житлового приміщення - як чоловік до дружини, якій це житлове приміщення було надано під заселення на підставі виданого їй ордеру. Про наявність згоди адміністрації свідчить той факт, що ОСОБА_2 був зареєстрований (прописаний) за вказаною адресою, що не могло б відбутись без згоди адміністрації та без згоди наймача житла (дружини ОСОБА_1 ) чи інших членів сім,ї.

Відповідач, вселившись у житлове приміщення на законних підставах, набув право користування вказаним житловим приміщенням.

У подальшому - після змін у сімейних відносинах між членами сім,ї і після вибуття з житлового приміщення наймача, на якого був виданий ордер (дружини відповідача), право колисання відповідачем вказаним житловим приміщенням, згідно приписів ЖК України не припинилось. Більш того наявність у відповідача вказаного права і зокрема прав наймача житлового приміщення у гуртожитку сімейного типу підтверджено самим фактом укладення з ним 09.10.2017р. договору про надання послуг з утримання будинків та прибудинкових територій. Сам факт укладення такого договору є реалізацією права користування житловим приміщенням і крім того є юридичним підтвердженням наявності у особи права користування житловим приміщенням і юридичною підставою надання (продовження) такого права на майбутнє : протягом строку дії укладеного договору та/або (у даному випадку) безстроково.

Таким чином, при розгляді даної справи суд виходить з того, що відповідач набув право постійного користування житловим приміщенням у гуртожитку на законних підставах (що підтверджено сукупністю ордеру, виданого дружині, свідоцтва про шлюб і реєстрації постійного місця проживання).

Тому відсутня одна з підстав, за якою позивач просить визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, і за якою відповідачу було відмовлено у приватизації займаного ним житлового приміщення (що ордер на вказане приміщення був виданий не йому, а іншій особі).

Також встановлено, що після припинення сімейних стосунків з особою, якій видано ордер, і після вибуття з приміщення цього наймача відповідач продовжив проживати і користуватись жилим приміщенням, принаймні станом на 09.10.2017р. мав таке право і такого права не втратив (враховуючи укладений з ним договір про утримання будинку і прибудинкової території).

Щодо відсутності відповідача у вказаному житловому приміщенні, і підстави, передбаченої статтями 71, 72 ЖК України, то суд проаналізувавши надані докази, дійшов висновку, що позивач не довів таких підстав і не довів відсутності відповідача, яка б давала підстави для визнання його таким, що втратив право користування вказаним житловим приміщенням. Такого висновку суд дійшов, враховуючи наступне:

Рішенням ВК БМР Київської області № 459 від 01.08.2017р. здійснено зміну нумерації жилих приміщень у даному гуртожитку, і згідно нової нумерації під номером НОМЕР_2 стало обліковуватись жиле приміщення з колишньою нумерацією №166. Як видно з даного списку зміни нумерації приміщень, у ньому не значиться жиле приміщення під старим номером НОМЕР_1. Зі слів представник позивача - приміщення НОМЕР_1 за зміною нумерації стало обліковуватись під номером НОМЕР_2, - але з наданого рішення та сукупності інших доказів цього не вбачається, враховуючи, що під номером НОМЕР_2 після змін нумерації стало обліковуватись приміщення під старим номером 166. Також з даного списку видно, що за новою нумерацією відсутнє жиле приміщення під номером НОМЕР_1 як у старій нумерації так і у новій. Тому прослідкувати зміну нумерації і визначити нову нумерацію жилого приміщення, на яке було видано Литвин ордер, і в яке вселився та був зареєстрований ОСОБА_1 в 1996 році - не уявляється можливим. Позивач не надав належних доказів, з яких би дійсно можна було встановити трансформацію номерів приміщень. А дані суперечності дають обгрунтовані підстави для сумнівів щодо того, за яким конкретно приміщенням (за яким номером) були здійснені перевірки і складені надані позивачем акти.

Так акт, який складений 6.06.2017р., містить посилання на приміщення НОМЕР_1, хоча, як видно з сукупності рішень від серпня 2016р. та лютого 2017р. щодо передачі гуртожитку у комунальну власність (як причина першої зміни нумерації приміщень - зі слів представника позивача) і з рішення від 1.08.2017р. (щодо другої зміни нумерації) , слід вважати, що на вказану у акті дату приміщення з таким номером вже не існувало.

Так само станом на день складення акту від 8.08.2017р. приміщення з номером НОМЕР_1 не існувало, хоча в акті зазначено про перевірку саме приміщення під таким номером.

Натомість в актах від 21.09.2016р. та від 29.03.2017р. , які були складені раніше ніж наведені вище, вказана подвійна нумерація житлового приміщення (НОМЕР_1/НОМЕР_2), хоча номер НОМЕР_2 вказаному приміщенню - зі слів позивача і враховуючи дату рішення про зміну нумерації (01.08.2017р.) - буде присвоєно пізніше.

Більш того, дані акти складені у період до підписання з відповідачем договору про утримання будинку (що мало місце у жовтні 2017р.), - що само по собі вже підтверджує проживання особи у приміщенні з законних підстав станом на дату укладення договору.

Єдиними доказами які позивач надає для підтвердження непроживання відповідача у період після укладення договору про утримання будинку і прибудинкових територій - є два акти, складені в серпні 2018року - але дані акти складені вже під час розгляду справи у суді, тобто не є доказом на підтвердження обставин, які зазначені у позовній заяві, до того ж в цих актах , між іншого, засвідчено зі слів сусідки, що в кімнаті НОМЕР_2 проживає син ОСОБА_1 , а в іншому акті - в приміщенні знаходився родич ОСОБА_1 , зі слів якого власник приміщення (наймач) на роботі. Тобто дані акти не свідчать про вибуття відповідача з займаного приміщення і непроживання в ньому понад встановлені законом строки збереження приміщення за особою. Вказані акти можуть розглядатись як свідчення лише того, що у вказану годину перевірки приміщення було закрите, що з урахуванням періоду доби - може пояснюватись багатьма причинами, зокрема знаходженням мешканця на роботі, або в приміщенні знаходились особи, що пов`язані з наймачем приміщення родинними стосунками, що не виключає самого факту проживання відповідача у цьому приміщенні.

Свідки, представлені суду позивачем, підтвердили складення актів, але не надали конкретних показань, та не усунули недоліків актів, і не надали показань, які б дійсно підтверджували той факт, що відповідач не проживає у займаному ним приміщенні (і в якому саме) протягом строку, більшого ніж шість місяців підряд і без поважних причин.

Натомість свідки, представлені суду відповідачем підтвердили факт його проживання у займаному ним ще з 90-х років приміщенні. На проживання відповідача у приміщенні вказують і надані ним документи медичного змісту, в яких у розглядуваний період адресою проживання відповідача вказується саме це приміщення у гуртожитку. Відповідач свою відсутність у приміщенні під час можливих перевірок пояснює або знаходженням на роботі, або лікуванням чи короткочасною відсутністю з побутових причин, і такі твердження відповідача позивач не спростував.

Таким чином, позивач не довів суду того факту, що відповідач вибув з вказаного жилого приміщення, що відповідач в ньому відсутній понад шість місяців підряд як перед зверненням з позовом до суду так і станом на день розгляду справи по суті. Тому відсутні підстави для застосування приписів статей 71 та 72 ЖК України та для визнання відповідача таким, що втратив право користування займаним ним з законних підстав житловим приміщенням у гуртожитку.

Щодо посилання позивача (у первісному позові і у відзиві на зустрічний позов) на те, що відповідач ОСОБА_2 має інше житло, то суд погоджується з відповідачем у тому, що наявність у нього на праві власності 1/8 частки будинку (близько 5 кв.метрів жилої площі), набутого ним у спадщину, більш того у іншому населеному пункті, - не є підставою для визнання відповідача таким, що втратив право користування приміщенням у гуртожитку.

Так само не є самостійною підставою для визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням у гуртожитку, і те, що колишня дружина відповідача на даний час має у власності інше житло. Принаймні відповідач стверджує, що він не має іншого житла (крім успадкованих ним 5 кв.метрів у будинку батьків) і не має права власності у тих будинках, які належать його колишній дружині на праві при особистої власності, а позивач цього не спростував і іншого не довів.

Таким чином, суд не вбачає підстав для задоволення первісного позову.

Щодо позову ОСОБА_1 до Броварської міської ради, об`єднаного в одне провадження з первісним позовом у якості зустрічного позову, то суд дійшов таких висновків:

Спірні правовідносини врегульовані Житловим та Цивільним Кодексами України, а також Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» і спеціальним Законом "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків" від 04.09.2008 №500-VІ.

Згідно ст.1 закону «Про приватизацію державного житлового фонду» (закону про приватизацію)- Приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Особливості приватизації житлових приміщень у гуртожитках визначаються законом.

Згідно ст.2 закону - до об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів (далі - квартири (будинки), які використовуються громадянами на умовах найму.

Згідно ч.1 ст.8 закону приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. 2. Передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку. 3. Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина. Передача житлових приміщень у гуртожитках у власність мешканців гуртожитків здійснюється відповідно до закону. 4. Підготовку та оформлення документів про передачу у власність громадян квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках може бути покладено на спеціально створювані органи приватизації (агентства, бюро, інші підприємства). 10. Органи приватизації, органи місцевого самоврядування не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у приватизації займаного ними житла, крім випадків, передбачених законом. 11. Спори, що виникають при приватизації квартир (будинків) та житлових приміщень у гуртожитках державного житлового фонду, вирішуються судом.

Згідно положень статті 1-1 Закону України "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків" для цілей цього Закону вживаються терміни у такому значенні:

1) володіння жилим приміщенням у гуртожитку на правових підставах - право володіння жилим приміщенням у гуртожитку, на який поширюється дія цього Закону, що виникає на підставі приватизації мешканцями гуртожитків жилих і нежилих (житлових і нежитлових) приміщень у таких гуртожитках відповідно до цього Закону та Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду", а також на підставі правочинів, укладених відповідно до Цивільного кодексу України, якщо інше не заборонено законом;

4) жила кімната у гуртожитку - окреме жиле приміщення у гуртожитку, призначене та придатне для постійного проживання у ньому; 6) жилі приміщення у гуртожитку - приміщення у гуртожитку (жилі кімнати, жилі блоки чи жилі секції), призначені та придатні відповідно до вимог законодавства до житла, призначеного для постійного проживання у ньому;

8) користування (використання) жилим приміщенням у гуртожитку на правових підставах, визначених цим Законом, - право користування (використання) жилим приміщенням у гуртожитку, на який поширюється дія цього Закону, що виникає на підставі: а) договору найму жилого приміщення, укладеного на підставі спеціального ордера, виданого згідно із статтею 129 Житлового кодексу Української РСР;

13) особи, які не мають власного житла, - мешканці гуртожитку та члени їхніх сімей, у яких немає будь-якого житла на праві власності на території України, розмір якого з розрахунку на одну особу є більшим за розмір, встановлений для визнання їх такими, що потребують поліпшення житлових умов відповідно до статті 34 Житлового кодексу Української РСР;

14) проживання у гуртожитку на правових підставах - проживання у гуртожитку (використання жилої площі в гуртожитку в якості житла) відповідно до цього Закону, а саме: а) у відомчих гуртожитках державної та комунальної форми власності - виключно за договором найму жилого приміщення, укладеним на підставі спеціального ордера, виданого згідно із статтею 129 Житлового кодексу Української РСР; б) у гуртожитках колишніх державних і комунальних підприємств та організацій, що були включені до статутних капіталів господарських товариств, створених у процесі масової приватизації та корпоратизації:

15) проживання у гуртожитку протягом тривалого часу - проживання у гуртожитку постійно сукупно п`ять і більше років.

Згідно ч.1 ст.3 закону забезпечення реалізації конституційного права на житло мешканців гуртожитків, на яких поширюється дія цього Закону, здійснюється з дотриманням таких підходів: 1) всі гуртожитки, на які поширюється дія цього Закону, підлягають передачі у власність територіальних громад; 2) передача гуртожитків у власність територіальних громад відповідно до цього Закону здійснюється в порядку та строки, передбачені Загальнодержавною цільовою програмою передачі гуртожитків у власність територіальних громад, затвердженою законом; 3) передача гуртожитків згідно із цим Законом у власність територіальних громад здійснюється відповідно до порядку, передбаченого Законом України "Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності" та прийнятих відповідно до нього підзаконних актів, з урахуванням особливостей цього Закону; 5) рішення про передачу гуртожитків, на які поширюється дія цього Закону, у власність територіальних громад приймає орган, уповноважений управляти державним майном, інший орган, якому передано в користування державне майно, або суд.

Згідно приписів статті 5 закону орган місцевого самоврядування приймає одне з передбачених даною статтею рішень, зокрема, п. а) рішення залишити житловий комплекс гуртожитку у статусі гуртожитку та дозволити приватизацію його жилих і нежилих приміщень. У такому разі здійснюється приватизація приміщень гуртожитку його законними мешканцями в порядку, передбаченому цим Законом.

Статтею 4 закону передбачено, що громадяни та члени їхніх сімей, на яких поширюється дія цього Закону, мають право на приватизацію жилих приміщень у гуртожитках, що перебувають у власності територіальних громад і можуть бути приватизовані відповідно до цього Закону за рішенням місцевої ради. Приватизація жилих приміщень у гуртожитках здійснюється відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" та прийнятих відповідно до нього нормативно-правових актів з урахуванням особливостей, визначених цим Законом. Ч.2. Мешканці гуртожитку, які на правових підставах, визначених цим Законом, проживають у гуртожитках, на які поширюється дія цього Закону, набувають право на приватизацію жилих приміщень у таких гуртожитках після їх передачі у власність відповідної територіальної громади згідно з цим Законом та Загальнодержавною цільовою програмою передачі гуртожитків у власність територіальних громад.

Згідно статті 5 закону, п.6) передача житлових приміщень у гуртожитках у власність громадян здійснюється на підставі рішення органу місцевого самоврядування; п. 7) приватизація жилих приміщень у гуртожитках здійснюється шляхом: а) безоплатної їх передачі громадянам з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім`ї та додатково 10 квадратних метрів на сім`ю; та б) продажу надлишків загальної площі жилих приміщень громадянам України, які мешкають у них і на яких поширюється дія цього Закону.

Згідно приписів статті 18 закону відповідно до повноважень органів місцевого самоврядування щодо приватизації житла у гуртожитках такі органи приймають рішення: п.1) про прийняття у власність відповідної територіальної громади гуртожитків (майнових комплексів) відповідно до цього Закону.

В межах даної справи суду не надано рішення органу місцевого самоврядування, яке б було прийнято Броварською міською радою щодо подальшої долі прийнятого у комунальну власність гуртожитку, і зокрема щодо віддачі гуртожитку під подальшу приватизацію мешканцями гуртожитку. Сторони посилаються на даний факт, але рішення, передбаченого в пункті «а» статті 5 та ч.2 ст.4 Закону "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків" суду не надано.

Як встановлено в судовому засіданні при розгляді даної справи, відповідач ОСОБА_1 (позивач за зустрічним позовом) набув з законних підстав право користування житловим приміщенням у гуртожитку (за старою нумерацією станом на день набуття такого права - НОМЕР_1), постійно і тривалий час (більше п`яти років) проживав у даному житловому приміщенні і тому користується всіма правами, пов`язаними з таким проживанням, які надані йому законами України, і, зокрема, на нього поширюються положення статті 4 закону "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків"- при відсутності інших передбачених законом обставин, що можуть обмежити його у такому праві.

Суд погоджується з позивачем ОСОБА_1 у тому, що він є особою, яка не реалізувала свого права на приватизацію; принаймні в межах даної справи не встановленого іншого (зокрема, не встановлено реалізації ним права приватизації житлового приміщення з державного чи комунального житлового фонду).

Разом з тим, розглядаючи даний позов і справу виключно в межах заявлених позовних вимог, суд не вбачає підстав для його задоволення, виходячи з наступного:

Законом про приватизацію і спеціальним законом щодо реалізації прав мешканців гуртожитків встановлено порядок реалізації такого права, зокрема, певну послідовність дій претендента на отримання житла у власність в порядку приватизації, а також процедуру передачі житла у власність громадянами в порядку приватизації і повноваження відповідних державних органів і органів місцевого самоврядування чи спеціально створених ними органів приватизації.

Враховуючи принцип диспозитивності у цивільному судочинстві, саме позивачу надано право визначити спосіб захисту свого права, в тому числі визначити суб`єкта порушення такого права, на захист якого позивач звертається до суду, а також обов`язок довести обставини, на які він посилається, і зокрема довести наявність порушення права і що таке право порушене саме визначеним ним відповідачем.

Суд враховує, що закон диференціює повноваження, якими наділена безпосередньо Броварська міська рада як орган місцевого самоврядування, якими наділений Виконавчий комітет, а також повноваження, якими наділений спеціально створений орган приватизації як окремий суб`єкт у даних правовідносинах і в процесі приватизації (Управління комунальної власності, у подальшому це Управління з питань комунальної власності та житла).

Суд також враховує, що всі три вказані суб`єкти є окремими юридичними особами і відповідно до правил цивільного судочинства можуть бути самостійними учасниками справи, і відповідно самостійними відповідачами за цивільним позовом, і що саме позивачу належить право визначати, до якого відповідача пред`явити позов.

З наданих відповідачем ОСОБА_1 (позивачем за зустрічним позовом) доказів видно, що він звертався до виконавчого комітету за видачею йому ордеру на вказане займане ним житлове приміщення у гуртожитку, і є Рішення Виконкому Броварської міської ради від 24.10.2017р. №629 яким ОСОБА_1 відмовлено у видачі ордеру на кімнату АДРЕСА_9 , у зв`язку з реалізацією ним права на житло, оскільки, зокрема, його дружині ОСОБА_5 на праві власності належить будинок АДРЕСА_10, і будинки АДРЕСА_11 . Дане рішення виконкому є чинним, принаймні суду не надано доказів його скасування. А оскільки дане рішення не є предметом оскарження (оспорювання) у даній цивільній справі, і виконавчий комітет не залучений до участі як відповідач, то в межах даної справи суд не має процесуальних підстав для аналізу даного рішення.

Відповідач ОСОБА_1 не надав суду доказів на підтвердження оспорювання даного рішення у суді та на спростування вказаних у цьому рішенні обставин, зокрема належності члену сім,ї іншого житла, що має значення для визначення вказаних осіб як таких, що потребують (чи не потребують) поліпшення житлових умов і відповідно мають чи не мають права на приватизацію. З даного приводу як доказ відповідачем надано лише рішення про розірвання шлюбу з ОСОБА_5 (вказаний власник трьох будинків), але враховуючи дату розірвання шлюбу, яка була вже після вказаної відмови виконкому, - то судове рішення про розірвання шлюбу само по собі не спростовує вказаних у рішенні виконкому обставин, що сім,я є достатньо забезпеченою житлом; дані обставини підлягали б обов`язковій перевірці у процесі визначення конкретного права відповідача і його сім,ї на приватизацію конкретного житлового приміщення на момент конкретного звернення відповідача чи членів його сім,ї за приватизацією. Оскільки у сенсі приватизації, що стосується в першу чергу реалізації житлових прав, має значення не лише забезпеченість житлом кожного окремого члена сім,ї (тобто не лише наявність чи відсутність у окремого члена сім,ї іншого житла на праві власності), а і забезпеченість житлом сім,ї в цілому, то сам той факт, що відповідач розлучився з дружиною (до того ж вже після звернення до виконкому за видачею ордеру - що суд розглядає як початок здійснення відповідачем свого права на приватизацію), - не спростовує обставин, вказаних у рішенні виконкому, і зокрема не спростовує можливості того, що у даному випадку є обставини, які при їх підтвердженні можуть розглядатись як перешкоди у приватизації. І у сенсі визначення потреб сім,ї у поліпшенні житлових умов (як підстава для надання особі права на приватизацію) не має ключового значення те, кому з членів сім,ї належить інше достатнє для забезпечення належних житлових умов для сім,ї житло. Посилання відповідача на те, що шлюб з ОСОБА_18 розірвано і що вказані будинки є у її особистій власності, - підлягали б доказуванню та перевірці, з урахуванням того, що для визнання забезпеченості сім,ї житловими умовами не має суттєвого значення правовий режим власності (особисте чи спільне), при умові, що сім,я проживає разом (проживала разом на момент прийняття конкретного рішення, пов`язаного з приватизацією). Ніяких доказів з цього приводу суду ні на підтвердження ні на спростування вказаних обставин суду не надано, а враховуючи, що за даним позовом обов`язок по доказуванню покладається на позивача, тобто на ОСОБА_1 , суд робить висновок, що вказана обставина ним не спростована і не доведена належними достовірними і достатніми доказами та обставина, що у даному випадку ОСОБА_1 є особою, зазначеною у пункті 13 статті 1-1 Закону (особа, у якої та у членів сім,ї якої нема будь-якого житла на праві власності в України, розмір якого з розрахунку на одну особу є більшим за розмір, встановлений для визнання їх такими, що потребують поліпшення житлових умов відповідно до статті 34 Житлового кодексу Української РСР).

Крім того, відповідач ОСОБА_2 надав суду докази на підтвердження того, що в січні 2018 року він звертався до органу приватизації Броварської міської ради із заявою про передачу у приватну власність жилого приміщення в гуртожитку. І листом від 14.02.2018р. Управління комунальної власності Броварської міської ради Київської області відмовило ОСОБА_1 у приватизації житлового приміщення.

Разом з тим, позивач не оспорює такі дії вказаного суб`єкту і не пред`явив позову до вказаного Управління (органу приватизації) та не залучив його у якості відповідача, і суд, керуючись принципом диспозитивності і змагальності, - в межах даної справи - не піддає аналізу вказану відмову на предмет її відповідності закону і правомірності.

Суд погоджується з позивачем Броварською міською радою у тому, що відповідач ОСОБА_1 не звертався до міської ради і міська рада не приймала будь-яких рішень відносно відповідача та з приводу даного питання (приватизації) , і тому безпосередньо Броварська міська рада Київської області (як окрема юридична особа у цивільному судочинстві) у даному випадку не порушила ніяких прав позивача, що було б підставою для звернення до суду за захистом нібито порушеного вказаним відповідачем права.

Згідно ст.2 ЦПК України - завданням цивільного судочинства є вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ст.4 ЦПК кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст.48 ЦПК сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Згідно ч.2 ст.264 ЦПК - при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог. Згідно ч. 4 ст. 265 ЦПК у мотивувальній частині рішення зазначаються: зокрема, п.4) чи були і ким порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких мало місце звернення до суду.

Виходячи з даних приписів і правил цивільного судочинства, задоволенню підлягає цивільний позов лише у разі встановлення судом, що право позивача порушене, і що таке порушене право підлягає судовому захисту, а також що дане право порушив саме визначений позивачем відповідач.

У даному ж випадку, позивач не довів , що саме визначений ним відповідач Броварська міська рада порушила його права чи вчинила будь-які дії чи бездіяльність, внаслідок яких настало для позивача таке порушення його прав, яке б підлягало судовому захисту. В тому числі в межах наданих доказів і в межах заявлених позовних вимог позивачем не доведено порушення відповідачем його права на приватизацію приміщення у гуртожитку. Відповідач ОСОБА_2 з цього приводу посилається на те, що за наведеними вище двома законами, якими врегульовано питання і порядок приватизації житлових приміщень у гуртожитках, саме міська рада має прийняти рішення про передачу житла у власність. Разом з тим, одного лише того факту, що законом визначені повноваження міської ради як органу місцевого самоврядування - у даному випадку не достатньо для висновку, що вказаний відповідач порушив, не визнав або оспорює право позивача. Сам факт пред`явлення позову до ОСОБА_1 про визнання його таким, що втратив право користування жилим приміщенням, не є достатнім для висновку про порушення прав відповідача ОСОБА_1 . Таким чином, у межах обраного відповідачем способу захисту його зустрічний позов задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.58, 61,71,72,129,130 ЖК України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.47 Конституції України, ст.ст.1,8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду", ст.ст.1-1,3,4,5,18 Закону України "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків", ст.ст. 2,4, 10, 12, 13, 48, 81, 259, 263-265 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

У позові Броварської міської ради Київської області до ОСОБА_1 про визнання таким, що втратив право користування житловим приміщенням у гуртожитку, - відмовити;

У зустрічному позові ОСОБА_1 до Броварської міської ради Київської області про визнання права на безоплатну приватизацію житлового приміщення у гуртожитку - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково. Апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Апеляційна скарга подається до Київського апеляційного суду безпосередньо, або - згідно п.15.5 Перехідних положень ЦПК України - до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи - через суд першої інстанції, який розглянув справу.

Повне рішення виготовлено 02 січня 2020 року.

Суддя Т.В. Селезньова