Справа № 344/8509/17
Провадження № 22-ц/4808/1266/19
Головуючий у 1 інстанції Антоняк Т. М.
Суддя-доповідач Матківський
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 грудня 2019 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

головуючого Матківського Р.Й.

суддів Девляшевського В.А., Максюти І.О.

секретаря Турів О.М.

з участю апелянта - ОСОБА_1 , його представника - ОСОБА_2 ,

позивача ОСОБА_3 та його представника - ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення коштів, з апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 06 серпня 2019 року, ухвалене суддею Антоняком Т.М.,

Короткий зміст позовних вимог та їх обґрунтування

У липні 2017 року позивач звернувся з позовом до відповідача про стягнення заборгованості за договором позики у розмірі 16 060, 00 доларів США, що згідно офіційного курсу НБУ на 30 червня 2017 року становить 419 149,84 гривень.

Позивач заявлені вимоги обґрунтував тим, що згідно розписки від 25 липня 2014 року ОСОБА_1 отримав від нього позику у розмірі 4250,00 доларів США, з відсотковою ставкою 5% в місяць. Також у розписці засвідчено заборгованість по відсотках у розмірі 4585,00 доларів США. За вказаною розпискою розмір основної заборгованості відповідача перед позивачем складає 8835,00 доларів США.

З 25 липня 2014 року відповідач не вчинив жодних дій щодо повернення позивачеві основної суми заборгованості та відсотків. У зв`язку із чим 16 травня 2017 року позивач направив відповідачу вимогу про повернення основної суми заборгованості та відсотків, розмір яких становить 15 847,50 доларів США. Отримавши вимогу про повернення заборгованості, відповідач продовжує не вживати заходів щодо їх повернення, обмежуючись виключно обіцянками. На 03 червня 2017 року заборгованість відповідача складає 16060,00 доларів США, що складається з: 4250,00 доларів США - сума коштів, на яку нараховуються відсотки; 5% - розмір відсоткової ставки в місяць; 33 - кількість місяців, за які нараховуються відсотки (з серпня 2014 року по квітень 2017 року включно). 4250 х 5% = 212,5 доларів США відсотків в місяць; 212,5 х 33 = 7012,50 доларів США. 8835,00 доларів США - сума основної заборгованості (4250,00 + 4585,00). На 16 травня 2017 року загальний розмір заборгованості ОСОБА_1 становив 15 847,50 доларів США (8835,00 + 7012,50). На 30 червня 2017 року розмір заборгованості збільшився на 212,50 доларів США (5% в місяць). Таким чином, загальна сума заборгованості відповідача становить 16060,00 доларів США (15 847,50 + 212,50)

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 06 серпня 2019 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 16 060, 00 доларів США, що згідно курсу НБУ на 30 червня 2017 року становить 419 149,84 гривень та витрати на оплату судового збору.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що належних доказів, які б спростовували надані позивачем докази заборгованості за вказаним договором позики, відповідачем не надано. Відповідачем не представлено суду належних та допустимих доказів погашення ним заборгованості згідно розписки від 25 липня 2014 року. Відповідач як боржник не виконав зобов`язання за письмовими борговими розписками.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

У вересні 2019 року відповідач ОСОБА_1 на дане рішення подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та у задоволенні позову відмовити повністю.

Зазначає, що так звана розписка від 25 липня 2014 року на суму 4250 доларів США не містить жодної інформації про те, що зазначені кошти були взяті відповідачем саме в якості позики із зобов`язанням їх наступного повернення, що свідчить в цілому про неукладення між сторонами договору позики в розумінні ст. 1046 ЦК України. Наведені позивачем у відповіді на відзив, у якості практики у даній категорії справ, жодним чином не спростовують наведеної позиції відповідача щодо відсутності у ОСОБА_1 зобов`язання перед ОСОБА_3 по поверненню коштів за так званими розписками від 25 липня 2014 року з врахуванням приписів ст. 1049 ЦК України, так як у ОСОБА_1 відсутні будь-які зобов`язання щодо повернення коштів на користь позивача.

Документ, у якому зазначено про заборгованість по відсотках у розмірі 4585 доларів США, не містить жодного визначення щодо того, що ОСОБА_1 має цю заборгованість саме перед ОСОБА_3 , а також на підставі чого і коли виникла дана заборгованість. Також сума 4585 доларів США, як нібито заборгованість ОСОБА_1 , не містить достатнього визначення щодо валюти цієї заборгованості. Крім цього, так звана розписка від 25 липня 2014 року на суму 4585 доларів США не містить жодної інформації про те, що зазначені кошти були взяті відповідачем саме в якості позики із зобов`язанням їх наступного повернення, що свідчить в цілому про неукладення між сторонами у даній справі договору позики у розумінні ст. 1046 ЦК України.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Судом першої інстанції встановлено, що згідно розписки від 25 липня 2014 року ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_3 позику у розмірі 4250,00 доларів США з відсотковою ставкою 5% в місяць, а також у розписці засвідчено заборгованість у розмірі 4585,00 доларів США.

На цьому ж аркуші відповідач власноручно зазначив, що на 25 липня 2014 року має заборгованість по відсотках у розмірі 4585 доларів США (а.с.64).

16 травня 2017 року позивач направив відповідачу вимогу про повернення основної суми заборгованості та відсотків, розмір яких становить 15 847,50 доларів США (а.с. 5).

Позиція суду апеляційної інстанції

Перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, вислухавши апелянта та його представника, які вимоги скарги підтримали, позивача та його представника, які вимоги скарги заперечили, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає.

Відповідно до ч. 1-3 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

За змістом ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із статтею 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 ЦК України).

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

Тобто, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

У той самий час за змістом частин першої, другої статті 207 і частини другої статті 1047 ЦК України дотримання письмової форми договору позики має місце у тому разі, якщо на підтвердження укладення договору представлена розписка або інший письмовий документ, підписаний позичальником, з якого вбачається як сам факт отримання позичальником певної грошової суми в борг (тобто із зобов`язанням її повернення), так і дати її отримання.

Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суди для визначення факту укладення договору, його умов та його юридичної природи з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України повинні виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Відповідні правові висновки про застосування статей 1046, 1047 ЦК України містяться в постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63 цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15, та в постановах Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі №658/689/17, від 15 листопада 2018 року у справі №361/5718/16-ц.

Підставою звернення позивача до суду стало невиконання відповідачем ОСОБА_1 боргового зобов`язання з повернення позикових коштів, які він отримав у позивача ОСОБА_3 за договором позики та зобов`язання про повернення нарахованих до 25 липня 2014 року відсотків.

Судом встановлено, що 25 липня 2014 року відповідач ОСОБА_1 письмово підтвердив, що отримав від ОСОБА_3 позику у розмірі 4250,00 доларів США з відсотковою ставкою 5% в місяць, що підтверджено власноручною розпискою з підписом. Також відповідачем письмово засвідчено, що на 25 липня 2014 року має заборгованість по відсотках у розмірі 4585,00 доларів США (а.с. 64).

У письмовому поясненні до суду першої інстанції від 25 січня 2019 року (а.с.39-40) відповідач ОСОБА_1 визнав, що правовідносини позики із позивачем у нього виникли з 2012 року. З 01 січня 2012 року по договору позики перед позивачем мав заборгованість у розмірі 10 000 доларів США. На 01 січня 2014 року у нього перед позивачем ОСОБА_3 залишився борг в сумі 4250 доларів США. Також зазначав, що в період з 01 березня 2014 року по 31 травня 2014 року з позивачем усно домовились про не нарахування 5% місячної ставки на суму 4250 доларів США при умові повного погашення заборгованості по відсотках. До даного пояснення відповідачем подано копії розписок про позику на суму 10 000 доларів США з відповідною щомісячною відсотковою ставкою, розрахунок заборгованості та розрахунок про повернення заборгованості за позикою та відсотки за її користування.

Зазначеними розрахунками, які подані відповідачем із власноручними записами позивача, підтверджується, що саме на липень 2014 року за відповідачем залишалося 4585 доларів США несплачених відсотків за попереднім зобов`язанням та 4250 доларів США заборгованості за позикою, що і відображено власноручно відповідачем у написаних письмових розписках 25 липня 2014 року на одному аркуші. Про особисте виконання тексту цих розписок та підпису відповідач ОСОБА_1 підтвердив. Тобто на час написання боргової розписки відповідач визнав суму заборгованості за відсотками та підтвердив заборгованість за позикою перед позивачем у розмірі 4250 доларів США із нарахуванням саме від цієї суми 5% у місяць. Розрахунок повернення позики та відсотків, поданий відповідачем на а.с.43 також підтверджує дату повернення коштів, у ньому відображено також зарахування коштів, які для позивача надіслала мати відповідача через систему « МаніГрам» ОСОБА_6 , які позивач ОСОБА_3 отримав 11 березня 2014 року (2000 доларів США) та 26 травня 2014 року (1500 доларів США). У поданому відповідачем розрахунку, зазначено, що із отриманих 11 березня 2014 року 2000 доларів США, позивачем до суми заборгованості за позикою та заборгованими відсотками зараховано по 1000 доларів США, а із отриманих 1500 доларів США 26 травня 2014 року - до суми заборгованості за позикою та заборгованими відсотками зараховано по 750 доларів США.

Зазначені обставини підтвердив у засіданні апеляційного суду позивач ОСОБА_3 , і подані сторонами розрахунки підтверджують розмір заборгованості за відсотками та заборгованості за тілом позики, визначених сторонами 25 січня 2014 року у письмових розписках (а.с.64).

У зв`язку із тим, що позивач ОСОБА_3 при з`ясуванні фактичних обставин і правовідносин між сторонами за зобов`язаннями позики визнав факт отримання та фактично зарахував для погашення заборгованості отримані від матері відповідача 3500 доларів США, надісланих нею через систему «МаніГрам», колегія суддів вважає, що не мають правового значення висновки суду першої інстанції про недоведеність отриманя грошових коштів від матері ОСОБА_6 в сумі 2000,00 доларів США - 11 березня 2014 року та 1500,00 доларів США - 26 травня 2014 року.

Колегія суддів вважає, що зазначені письмові докази повністю спростовують заперечення відповідача ОСОБА_1 , що власноручно написана ним письмова розписка не містить жодної інформації про те, що 4250 доларів США отримані ним саме в якості позики, а заборгованість по відсотках у розмірі 4585 доларів США саме перед позивачем ОСОБА_3 .

Отже, судом першої інстанції правильно встановлено, що міх сторонами виникли зобов`язання, які відповідачем не виконані.

Розглядаючи спір по суті, суд першої інстанції, з урахуванням зазначених положень ЦК України та роз`яснень, викладених в постановах Верховного Суду, дійшов правильного висновку про те, що між сторонами було укладено договір позики, умови якого позичальник належним чином не виконав, що є підставою для стягнення заборгованості за письмовими зобов`язаннями.

Відповідач договір позики не оспорював, не визнавав його недійсним чи вчиненим під тиском з боку позивача.

Таким чином, вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за договором позики.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність рішення суду першої інстанції не впливають, фактично стосуються переоцінки доказів.

При вирішенні позовних вимог судом правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано оцінку доводам сторін.

Доводи скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382-384 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 06 серпня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Повний текст постанови виготовлено 02 січня 2020 року.

Головуючий: Р.Й. Матківський

Судді: В.А. Девляшевський

І.О. Максюта