Постанова

Іменем України

20 лютого 2019 року

м. Київ

справа № 489/2101/16-ц

провадження № 61-2769св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Пророка В. В., Сімоненко В. М., Фаловської І. М. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 08 листопада 2017 року у складі колегії суддів: Колосовського С. Ю., Ямкової О. О., Локтіонової О. В.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визначення порядку володіння і користування земельною ділянкою.

Позовна заява мотивована тим, що вона є власником 63/100 частин домоволодіння на АДРЕСА_1 на підставі договору дарування від 09 листопада 2004 року. Власником інших 37/100 частин домоволодіння є відповідач - ОСОБА_2 Рішенням виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 27 листопада 2007 року належним їй 63/100 частинам будинку присвоєно адресу - АДРЕСА_2.

Зазначає, що під будинком знаходиться земельна ділянка площею 680 кв. м, на якій розташований паркан, який поділяє земельну ділянку співвласників на частини, але відповідач користується такою ж площею земельної ділянки, що і вона, що порушує її право на користування земельною ділянкою пропорційно частинам в праві власності і заважає приватизувати в майбутньому площу земельної ділянки.

На підставі вказаного ОСОБА_1 просила визначити порядок користування земельною ділянкою по АДРЕСА_1, на якій розташовані житлові будинки НОМЕР_3 та НОМЕР_4; виділити їй в користування 63/100 частини земельної ділянки площею 0,0459 га.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 04 квітня 2017 року (у складі судді Губницького Д. Г.) у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що рішенням Ленінського районного народного суду м. Миколаєва від 08 серпня 1988 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, з урахуванням ухвали про виправлення описки від 13 лютого 1989 року, вирішений спір про поділ домоволодіння по АДРЕСА_1 та визначено порядок користування земельною ділянкою. При цьому зазначив, що доказів про виконання цього рішення суду - встановлення меж до визначених ним площ сторонами не подано.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 08 листопада 2017 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким задоволено позов.

Визначено порядок володіння і користування земельною ділянкою на якій розташовані житлові будинки АДРЕСА_3 за другим варіантом судової земельно-технічної експертизи від 13 жовтня 2017 року, за яким у володіння і користування ОСОБА_1 виділено земельну ділянку площею 428,4 кв. м, у тому числі: під будівлями - 116,3 кв. м, під двором та городом - 312,1 кв. м, а у володіння і користування ОСОБА_2 земельну ділянку площею 251,6 кв. м, у тому числі: під будівлями - 92,1 кв. м, під двором та городом - 159,5 кв. м.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що зазначене судове рішення від 08 серпня 1988 року не буловиконано, позивач фактично користується земельною ділянкою меншою площею ніж належить їй за рішеннямЛенінського районного народного суду м. Миколаєва від 08 серпня 1988 року, тому наявні правові підстави для задоволення позову з урахуванням та відповідно до частки ОСОБА_1 в домоволодінні та згідно з висновками призначеної судової земельно-технічної експертизи.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у грудні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_2 посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 12 березня 2018 року відкрито касаційне провадження в указаній справі і витребувано цивільну справу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

23 квітня 2018 року цивільну справу передано до Верховного Суду.

Ухвалою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 11 лютого 2019 року справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення порядку володіння і користування земельною ділянкою призначено до розгляду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що рішенням Ленінського районного народного суду м. Миколаєва від 08 серпня 1988 року, з урахуванням ухвали Ленінського районного народного суду м. Миколаєва від 13 лютого 1989 року про виправлення описки, проведено поділ в натурі домоволодіння по АДРЕСА_1 між ОСОБА_3 і ОСОБА_4 відповідно до названих ідеальних часток, а також визначено порядок володіння і користування земельною ділянкою, на якій воно розташоване, за яким ОСОБА_3 виділена земельна ділянка площею 323 кв. м, а ОСОБА_4 - 217 кв. м.

У зв'язку з цим, відповідно до часток земельних ділянок вищезазначеним рішенням суду у цьому домоволодінні ОСОБА_3 та ОСОБА_4 правонаступниками яких є ОСОБА_1 і ОСОБА_2, мають право відповідно на 323 кв. м і 217 кв. м земельної ділянки.

Апеляційним судом залишено поза увагою, що зазначене судове рішення було виконано ще в 1989 році, що підтверджено геодезичними зйомками та експлікаціями земельної ділянки, технічними паспортами.

Доводи інших учасників справи

Інші учасники справи не скористались своїм правом на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги, відзиву на касаційну скаргу до касаційного суду не направили.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судом встановлено, що згідно з договором від 22 червня 1929 року під забудову житлового будинку по АДРЕСА_1 виділена земельна ділянка площею 670,65 кв. м, лінійними розмірами 39,45 м - довжину і 17,00 м - ширина, що підтверджено також і погодженим проектом забудови.

Обліковим описом цієї земельної ділянки призначеної для житлової забудови, затвердженим протоколом від 23 травня 1932 року її розмір визначений в 680 кв. м.

Відповідно до інвентарної справи площа земельної ділянки за цією адресою рішенням Миколаївської міськради депутатів трудящих від 15 червня 1954 року встановлена в розмірі 680 кв. м.

На підставі виконавчого листа, виданого на виконання рішення Миколаївського народного суду 10 дільниці району м. Миколаєва від 17 грудня 1939 року право власності на будівлі, розташовані на земельній ділянці, визнано за ОСОБА_5

Рішенням виконкому Ленінської районної ради депутатів м. Миколаєва від 12 жовтня 1973 року сину ОСОБА_5 - ОСОБА_3 по АДРЕСА_1 оформлений самовільно побудований житловий будинок літ. В і два сараї, на які рішенням народного суду Ленінського району м. Миколаєва від 05 червня 1974 року за ОСОБА_3 визнано право власності.

Рішенням виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 25 вересня 1987 року затверджений акт приймання до експлуатації житлового будинку літ. В, побудованого ОСОБА_3

Згідно з свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 15 жовтня 1982 року, після смерті 30 червня 1976 року ОСОБА_5, спадкоємцем був його син ОСОБА_4

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 16 березня 1988 року затверджені ідеальні частини в праві власності на житловий будинок по АДРЕСА_1 - за ОСОБА_3 63/100 частин, за ОСОБА_4 37/100 частин.

Рішенням Ленінського районного народного суду м. Миколаєва від 08 серпня 1988 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, з урахуванням ухвали про виправлення описки від 13 лютого 1989 року, проведено реальний поділ домоволодіння по АДРЕСА_1 в м. Миколаєві за першим варіантом експертизи та встановлено порядок користування земельною ділянкою за першим варіантом експертизи. Виділено ОСОБА_4 в цьому житловому будинку кім. 2-1, коридор площею 15,4 кв. м, літню кухню літ. И-1, літ. О-1, навіс літ. Р-1, вбиральню літ. М-1, навіс літ. Ф-1; 1/2 вітальня № 2, 1/2 паркану № 3, мощення - 2, паркан 7, басейн 5, з визнанням права власності на 37/100 частин житлового будинку. Виділено ОСОБА_4 земельну ділянку НОМЕР_2 площею 217 кв. м, в тому числі під будовами, під ділянкою індивідуального користування. Виділено ОСОБА_3 в цьому житловому будинку приміщення 1-2 житловою площею 5,7 кв. м, приміщення 1-3 площею 15,5 кв. м, приміщення 1-6 площею 16,2 кв. м, приміщення 3-1 літ. В-1, передпокій літ в-1-1, літню кухню літ. Д-1, навіс літ. Г, ванну літ. З-1, навіс с-1, навіс літ. Н-1, ворота № 1, 1/2 приміщення № 2, 1/2 паркана № 3, басейн № 4, мощення 1 з визнанням прав власності на 63/100 частин житлового будинку. Виділено ОСОБА_3 земельну ділянку НОМЕР_1 площею 323 кв. м, в тому числі під будовами, під ділянкою індивідуального користування.

Після смерті ОСОБА_3 право власності на 63/100 частини домоволодіння набула дружина ОСОБА_6 на підставі свідоцтва про право на спадщину, свідоцтва про право власності на частку в спільному майні від 02 березня 1998 року, на підставі рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 16 березня 1988 року, а договором від 09 листопада 2004 року ОСОБА_6 подарувала належні їй 63/100 частини домоволодіння позивачу ОСОБА_1

За договором від 23 квітня 2004 року ОСОБА_4 подарував відповідачу ОСОБА_2 37/100 частин цього домоволодіння.

Рішенням виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 27 листопада 2007 року належним ОСОБА_1 63/100 частинам будинку по АДРЕСА_1 присвоєно адресу - АДРЕСА_2.

Відповідно до свідоцтва про право власності від 01 квітня 2008 року ОСОБА_1 є власником житлового будинку АДРЕСА_1.

Згідно з рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 04 травня 2006 року визнано за ОСОБА_2 право власності на житловий будинок АДРЕСА_1

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п'ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини першої статті 88 ЗК України у редакції, на момент виникнення спірних правовідносин (набуття сторонами у справі права власності на відповідні частини домоволодіння) володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, здійснюються за згодою всіх співвласників згідно з договором, а у разі недосягнення згоди - у судовому порядку.

Згідно з частиною четвертою статті 120 ЗК України у редакції, на момент виникнення спірних правовідносин (набуття сторонами у справі права власності на відповідні частини домоволодіння) при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди.

Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Зазначені положення щодо користування власністю цілком повинні застосовуватись до майнових прав на майно (зокрема до права користування земельною ділянкою).

Отже, право користування земельною ділянкою визначається відповідно до часток кожного з власників нерухомого майна, яке знаходиться на цій земельній ділянці, якщо інше не було встановлено домовленістю між ними. Однак у будь якому випадку наявне в однієї особи право не може порушувати права іншої особи( частина п'ята статті 319 ЦК України).

Установлено, що рішенням Ленінського районного народного суду м. Миколаєва від 08 серпня 1988 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, з урахуванням ухвали про виправлення описки від 13 лютого 1989 року, проведено реальний поділ домоволодіння по АДРЕСА_1 за першим варіантом експертизи та встановлено порядок користування земельною ділянкою за першим варіантом експертизи. Виділено ОСОБА_4 в цьому житловому будинку кім. 2-1, коридор площею 15,4 кв. м, літню кухню літ. И-1, літ. О-1, навіс літ. Р-1, вбиральню літ. М-1, навіс літ. Ф-1; 1/2 вітальня № 2, 1/2 паркану № 3, мощення - 2, паркан 7, басейн 5, з визнанням права власності на 37/100 частин житлового будинку. Виділено ОСОБА_4 земельну ділянку НОМЕР_2 площею 217 кв. м, в тому числі під будовами, під ділянкою індивідуального користування. Виділено ОСОБА_3 в цьому житловому будинку приміщення 1-2 житловою площею 5,7 кв. м, приміщення 1-3 площею 15,5 кв. м, приміщення 1-6 площею 16,2 кв. м, приміщення 3-1 літ. В-1, передпокій літ в-1-1, літню кухню літ. Д-1, навіс літ. Г, ванну літ. З-1, навіс с-1, навіс літ. Н-1, ворота № 1, 1/2 приміщення № 2, 1/2 паркана № 3, басейн № 4, мощення 1 з визнанням прав власності на 63/100 частин житлового будинку. Виділено ОСОБА_3 земельну ділянку НОМЕР_1 площею 323 кв. м, в тому числі під будовами, під ділянкою індивідуального користування.

За загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на будівлю чи споруду стає власником земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості.

Отже, враховуючи вищевикладене, необхідно вважати, що первісним часткам ОСОБА_3 у розмірі 63/100 частини домоволодіння, ОСОБА_4 у розмірі 37/100 частин у цьому домоволодінні правонаступниками яких є ОСОБА_1 і ОСОБА_2 відповідають розміри, 323 кв. м і 217 кв. м, земельних ділянок відповідно.

Місцевим судом установлено, що відповідно до свідоцтва про право власності від 01 квітня 2008 року ОСОБА_1 є власником житлового будинку АДРЕСА_1 та згідно з рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 04 травня 2006 року визнано за ОСОБА_2 право власності на житловий будинок АДРЕСА_1

Отже, у цій справі є встановленим реальний розподіл домоволодіння і встановлений порядок користування земельними ділянками для ОСОБА_1 і ОСОБА_2, на підставі рішення Ленінського районного народного суду м. Миколаєва від 08 серпня 1988 року, з урахуванням ухвали про виправлення описки від 13 лютого 1989 року.

Ураховуючи, що відповідно до вимог частини першої статті 88 ЗК України спір між сторонами було вирішено у судовому порядку, то сторони цього спору, які вподальшому (після ухвалення рішення Ленінського районного народного суду м. Миколаєва від 08 серпня 1988 року) придбали частини житлового будинку, слід брати до уваги це рішення суду, як обов'язкове при вирішенні питання щодо розміру часток земельних ділянок кожного співвласника.

При цьому, апеляційним судом не звернуто уваги на ту обставину, що в матеріалах справи знаходяться докази виконання вищевказаного рішення, зокрема геодезичні зйомки та експлікації спірної земельної ділянки, з яких вбачається, що вони виготовленні на виконання цього рішення.

Посилання позивача на ті обставини, що вона фактично користується земельною ділянкою меншою площею ніж повинна належати їй відповідно до належної їй частини будинку, не заслуговують на увагу, оскільки ця обставина не є визначальною для зміни порядку користування, який склався задовго до придбання позивачем своєї частки в будинку та такий порядок користування земельною ділянкою закріплений рішенням суду, що не може бути змінено повторно в судовому порядку.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, колегія суддів Верховного Суду погоджується з доводами касаційної скарги, що апеляційний суд здійснив перерозподіл, визначеного раніше рішенням суду, порядку користування земельною ділянкою.

З урахуванням викладеного, суд першої інстанції дійшов правильного та обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для визначення порядку користування земельною ділянкою, у зв'язку із чим, відмовив у задоволенні позову.

Разом з тим, місцевим судом безпідставно в рішенні здійснено посилання на фактичне перевищення розміру земельної ділянки, яка знаходиться в користуванні сторін спору, розміру, який відведений їм у користування та підлягає відновленню розмір меж земельної ділянки, однак вказані доводи не впливають на правову природу правовідносин, які виникли між сторонами на підставі статті 88 ЗК України, тому не впливають на результат вирішення спору по суті, який є правильним.

При цьому слід зауважити, що помилкове застосування судом першої інстанції норм матеріального права не призвело до ухвалення неправильного по суті рішення, а тому суд касаційної інстанції погоджується з висновками місцевого суду за наявності інших підстав для відмови в задоволенні позову.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Таким чином, з позивача на користь ОСОБА_2 необхідно стягнути суму судового збору за розгляд справи у суді касаційної інстанції у розмірі 768 грн.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 413, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 08 листопада 2017 року скасувати, рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 04 квітня 2017 року залишити в силі.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 768 (сімсот шістдесят вісім) гривні за розгляд справи у суді касаційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:В. С. Висоцька А. О. Лесько В. В. Пророк В. М. Сімоненко І. М. Фаловська