Справа № 758/838/17
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 серпня 2019 року м. Київ

Подільський районний суд міста Києва у складі головуючого судді Гребенюка В.В., за участю секретаря судового засідання Добривечір А.О., позивача ОСОБА_1 , представника відповідача Прокопенка І.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві заяву представника відповідача про роз`яснення рішення суду по цивільній справі № 758/838/17 за позовом ОСОБА_1 до Національного Києво-Печерського історико-культурного заповідника, третя особа: генеральний директор Національного Києво-Печерського історико-культурного заповідника ОСОБА_2. , про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

В С Т А Н О В И В :

13.08.2019 р. до суду від Національного Києво-Печерського історико-культурного заповідника надійшла заява про роз`яснення рішення, в якій представник відповідача просив роз`яснити резолютивну частину Рішення Подільського районного суду міста Києва від 13.06.2019 р. в частині поновлення ОСОБА_1 та щодо суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах одного місяця, відстрочення виконання рішення до одного місяця з дати роз`яснення рішення.

Роз`яснення рішення суду - це засіб виправлення недоліків судового акту, який полягає в усуненні неясності судового акту і викладенні рішення суду у більш ясній і зрозумілій формі.

Відповідно до ст. 271 ЦПК України за заявою учасників справи, суд роз`яснює судове рішення, яке набрало законної сили, не змінюючи при цьому змісту судового рішення. Подання заяви про роз`яснення судового рішення допускається, якщо судове рішення ще не виконане або не закінчився строк, протягом якого рішення може бути пред`явлене до примусового виконання.

Подання заяви про роз`яснення судового рішення допускається, якщо судове рішення ще не виконане або не закінчився строк, протягом якого рішення може бути пред`явлене до примусового виконання.

Виходячи з цієї норми закону, роз`яснення рішення суду це уточнення, більш чітке і зрозуміле викладення справжнього його змісту.

Роз`яснення рішення є засобом виправлення недоліків судового акта, який полягає в усуненні неясності судового рішення. Таким чином, суд роз`яснює суть судового рішення, якщо воно є незрозумілим для суб`єкта, якому надано право звернення за відповідним роз`ясненням. Між тим, необхідність такого роз`яснення випливає з обставин неоднозначного розуміння рішення суду з метою його виконання. Роз`яснено може бути рішення суду у разі, якщо без такого роз`яснення його тяжко виконати, оскільки має місце ймовірність неправильного його виконання чи невиконання внаслідок неясності резолютивної частини рішення.

Як роз`яснено у п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 р. «Про судове рішення у цивільній справі», роз`яснення рішення суду, а не ухвали, можливе тоді, коли воно не містить недоліків, що можуть бути усунені лише ухваленням додаткового рішення, а є незрозумілим, що ускладнює його реалізацію. Зазначене питання розглядається судом, що ухвалив рішення, і в ухвалі суд викладає більш повно та ясно ті частини рішення, розуміння яких викликає труднощі, не вносячи змін у суть рішення і не торкаючись питань, які не були предметом судового розгляду. Роз`яснення рішення не допускається, якщо воно виконане або закінчився установлений законом строк, протягом якого рішення може бути пред`явлене до виконання.

Отже, роз`яснення рішення полягає у викладенні судом його змісту у більш доступній, чіткій та конкретизованій формі, при цьому забезпечуючи дотримання принципів «незмінності» змісту рішення та виключно в межах тих питань, які були предметом судового розгляду.

Тобто, рішення суду може бути роз`яснено у разі, якщо без такого роз`яснення його важко виконати, оскільки існує значна ймовірність неправильного його виконання внаслідок неясності резолютивної частини рішення.

Фактично роз`ясненням рішення є зміна форми його викладення таким чином, щоб ті частини судового акту, які викликають труднощі для розуміння, були висвітлені ясніше та зрозуміліше.

При цьому суд, роз`яснюючи рішення, не вправі вносити будь-які зміни в існуюче рішення. Тобто процесуальна процедура роз`яснення судового акту виключає можливість будь-яким чином змінювати зміст цього судового рішення, навіть у разі подальшого виявлення судом правових помилок, допущених під час його ухвалення.

Так, 13.06.2019 р. Подільським районним судом м. Києва розглянуто справу № 758/838/17 та винесено рішення, згідно якого: позов ОСОБА_1 до Національного Києво-Печерського історико-культурного заповідника, третя особа: генеральний директор Національного Києво-Печерського історико-культурного заповідника ОСОБА_2. , про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задоволено; поновлено ОСОБА_1 на посаді старшого наукового співробітника наукового сектору моніторингу стану нерухомих пам`яток Національного Києво-Печерського історико-культурного заповідника з 19.12.2016 р.; стягнуто з Національного Києво-Печерського історико-культурного заповідника на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 20.12.2016 р. по 13.06.2019 р. включно, у розмірі 500 201 (п`ятсот тисяч двісті одну) гривню 52 копійки, за вирахуванням всіх необхідних податків та платежів та судовий збір у розмірі 5 770 (п`ять тисяч сімсот сімдесят) гривень 42 копійок; допущено негайне виконання судового рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді старшого наукового співробітника наукового сектору моніторингу стану нерухомих пам`яток Національного Києво-Печерського історико-культурного заповідника з 19.12.2016 р. та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах одного місяця.

Як вбачається з тексту заяви про роз`яснення рішення суду, вказане вище рішення суду є не зрозумілим (неясним) стороні відповідача в частині що стосується поновлення на посаді старшого наукового співробітника наукового сектору моніторингу стану нерухомих пам`яток Заповідника, адже, у штатному розписі НКПІКЗ відсутня така посада як і сам сектор.

З даної обставини судом встановлено наступне.

Судовим рішенням встановлено, що штатним розписом від 01.05.2016 року, який діяв до скорочення було передбачено 440 штатні одиниці (а.с.125-132), в тому числі, посада позивача - старший науковий співробітник наукового сектору моніторингу стану нерухових наземних пам`яток наукового відділу охорони та моніторингу стану нерухових пам`яток (а.с. 129).

Оскільки вказаний штатний розпис був останній перед зміною та саме з даної посади позивач була звільнена, про що свідчить запис в трудовій книжці (а.с. 11 - зворот), а також з урахуванням наявної посади позивача за вказаним штатним розкладом з зазначенням в назві сектора «наземних» (адже відділ містить назву також назву «підземних») виключно у науковому відділі охорони та моніторингу стану нерухових пам`яток, тож суд вбачає підстави для роз`яснення рішення в частині зазначення повної назви раніше займаної посади, а саме, роз`яснити судове рішення за позовом ОСОБА_1 до Національного Києво-Печерського історико-культурного заповідника, третя особа: генеральний директор Національного Києво-Печерського історико-культурного заповідника ОСОБА_2. , про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді старшого наукового співробітника наукового сектору моніторингу стану нерухомих наземних пам`яток Національного Києво-Печерського історико-культурного заповідника з 19.12.2016 р.

Що стосується інших вимог заяви, суд вважає доцільним відмовити в їх задоволенні зважаючи на наступне.

Верховний Суд в Постанові від 24.01.2019 року звернув увагу, що обов`язковість рішень суду віднесена Конституцією України до основних засад судочинства, а тому, з огляду на принцип загальнообов`язковості судових рішень судові рішення, які відповідно до закону підлягають негайному виконанню, є обов`язковими для виконання, зокрема, посадовими особами, від яких залежить реалізація прав особи, підтверджених судовим рішенням.

Так, згідно з вимогами статті 235 Кодексу законів про працю України та ст. 76 Закону України «Про виконавче провадження» прийняте судом рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника підлягає негайному виконанню.

Виконання рішення вважається закінченим з дня видачі відповідного наказу або розпорядження власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом, фізичною особою, фізичною особою - підприємцем, який прийняв незаконне рішення про звільнення або переведення працівника, після чого державний виконавець виносить постанову про закінчення виконавчого провадження (п. 1 ст. 76 Закону України «Про виконавче провадження»).

Питання, пов`язане з фактом поновлення на роботі, вирішується відповідно до рішення суду: видається наказ про поновлення працівника на роботі та вносяться зміни до трудової книжки працівника відповідно до пункту 2.10 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення від 29.07.93 № 58.

Крім того, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення працівника на роботі і цей обов`язок полягає у тому, що у роботодавця обов`язок видати наказ про поновлення працівника на роботі виникає відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде дане рішення суду оскаржуватися.

За змістом норм статті 236 КЗпП України затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі необхідно вважати невидання власником (уповноваженим органом) наказу про поновлення працівника на роботі без поважних причин, негайно, після проголошення судового рішення. У разі невиконання цього обов`язку добровільно рішення суду підлягає виконанню у примусовому порядку.

Суд звертає увагу на аналогічні правові висновки, викладені, зокрема, у Постановах Верховного Суду України від 01 липня 2015 року у справі № 6-435цс15,та від 14 вересня 2016 року у справі № 523/18850/14-ц.

Отже, поновлення на попередній посаді відбувається не з дати винесення судом рішення про таке поновлення, а з дати звільнення працівника, а відтак, позивач підлягає поновленню на посаді, з якої вона була звільнена з 19.12.2016 р.

Щодо доводів заявника в частині того, що рішенням суду допущено до негайного виконання стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах одного місяця, але не вказано яка саме сума повинна бути (станом на 19.12.2016 р. чи на дату прийняття рішення).

В судовому рішенні суд дійшов висновку про те, що до виплати позивачу підлягає середній заробіток за час вимушеного прогулу з 20.12.2016 року по 13.06.2019 року включно, що становить: 619 робочих днів х 808,08 грн = 500 201 (п`ятсот тисяч двісті одна) гривня 52 копійки.

При винесенні рішення, судом враховано правила частини 2 статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України "Про оплату праці" за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року N 100.

Основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна заробітна плата працівника. Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком (п. 5 розділу IV Порядку).

При цьому, ч. 1 ст. 430 ЦПК України передбачено, що суд допускає негайне виконання рішень у справах про, зокрема, присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць (п. 2); поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника (п. 4).

Згідно ч. 2 вказаної норми суд, ухвалюючи рішення, може допустити негайне його виконання у разі стягнення всієї суми боргу при присудженні платежів, визначених пунктами 1-3 частини 1 цієї статті.

При цьому, судом дотримано, в межах заявлених позивачем вимог, правило визначеності середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 20.12.2016 року по 13.06.2019 року включно, при цьому, питання самої суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах одного місяця позивачем не ставилось, та має бути здійснено відповідачем в процесі виконання рішення суду.

Крім того, суд зазначає, що відповідний розрахунок здійснюється бухгалтерськими підрозділами відповідача.

Таким чином, ухвалене рішення є за змістом зрозумілим в частині допущення негайного виконання судового рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді старшого наукового співробітника наукового сектору моніторингу стану нерухомих пам`яток Національного Києво-Печерського історико-культурного заповідника з 19.12.2016 р. та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах одного місяця.

Що стосується відстрочення виконання рішення суду, суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні такої заяви з огляду на наступне.

Згідно зі ст. 129 - 1 Конституції України, суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Згідно із п.4 ч.1 ст. 430 ЦПК України та ч. 7 ст. 235 КЗпП України, рішення суду про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника підлягає негайному виконанню.

Відповідно до ст. 435 ЦПК України, підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочення або розстрочення виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.

Статтею 435 ЦПК України передбачено відстрочення і розстрочення виконання, зміна чи встановлення способу і порядку виконання.

Так, за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання. Заява про встановлення або зміну способу або порядку виконання, відстрочення або розстрочення виконання судового рішення розглядається у десятиденний строк з дня її надходження у судовому засіданні з повідомленням учасників справи. Підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочення або розстрочення виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим. Про відстрочення або розстрочення виконання судового рішення, встановлення чи зміну способу та порядку його виконання або відмову у вчиненні відповідних процесуальних дій постановляється ухвала, яка може бути оскаржена. У необхідних випадках ухвала надсилається установі банку за місцезнаходженням боржника або державному виконавцю, приватному виконавцю.

Верховний Суд України у п.10 Постанови «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження» від 26 грудня 2003 року № 14 вказує, що суду у вирішенні заяв державного виконавця чи сторони про відстрочку або розстрочку виконання рішення, встановлення або зміну способу й порядку його виконання потрібно мати на увазі, що їх задоволення можливе лише у виняткових випадках, які суд визначає, керуючись особливим характером обставин, що ускладнюють або виключають виконання рішення (хвороба боржника або членів його сім`ї, відсутність у нього майна, яке за рішенням суду має бути передане стягувачу, стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо).

Згідно з ч.1 ст.33 Закону України «Про виконавче провадження» за наявності обставин, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим (хвороба сторони виконавчого провадження, відрядження сторони виконавчого провадження, стихійне лихо тощо), сторони мають право звернутися до суду, який розглядав справу як суд першої інстанції, із заявою про відстрочку або розстрочку виконання рішення. Рішення про розстрочку виконується в частині та у строки, встановлені цим рішенням.

Європейський суд з прав людини у своїй практиці звертає увагу, що несвоєчасне виконання рішення суду може бути мотивоване наявністю певних обставин, відстрочка виконання рішення суду не повинна шкодити сутності права, гарантованого ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, згідно якої "кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру..", а у системному розумінні даної норми та національного закону, суд не повинен перешкоджати ефективному поновленню у правах шляхом виконання судового рішення, тобто довготривале невиконання рішення суду може набути форми порушення права на справедливий судовий розгляд, що не може бути виправдано за конкретних обставин справи. До того ж, довготривале невиконання рішення суду порушує право на повагу до власності та на вільне володіння власністю у зв`язку з тим, що рішення набуває ознак довготривалого невиконання. Межі виправданої затримки виконання рішення суду залежать, зокрема, від складності виконавчого провадження, суми та характеру, що визначено судом. Обставини, які зумовлюють надання розстрочки виконання рішення суду повинні бути об`єктивними, непереборними, іншими словами - виключними обставинами, що ускладнюють вчасне виконання судового рішення. Отже, питання щодо надання розстрочки (відстрочки) виконання рішення суду повинно вирішуватися із дотриманням балансу інтересів сторін, які приймають участь у справі.

За таких обставин, безпідставними є доводи заявника про неможливість виконання рішення суду, оскільки виключних обставин, які унеможливлюють або утруднюють виконання рішення суду та які б могли бути підставою для відстрочення виконання рішення суду, не встановлено.

Судовим рішенням позов ОСОБА_1 задоволено, тим самим вирішено питання про поновлення її на раніше займаній посаді, що підлягає негайному виконанню, як зазначалось вище.

За статтею 33 Закону України "Про виконавче провадження" підставою для відстрочки виконання рішення суду є наявність об`єктивних обставин, що ускладнюють або роблять неможливим застосування загального порядку примусового виконання рішень.

Судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення КСУ від 13.12.2012 № 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення КСУ від 25.04.2012 № 11-рп/2012).

Таким чином, право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист;

Відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. ст. 12, 13 ЦПК України, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, має відповідати завданню цивільного судочинства.

На основі всебічно з`ясованих обставин, перевіреними в судовому засіданні, оцінивши належність, допустимість доказів, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що в задоволенні заяви про відстрочення виконання рішення суду слід відмовити.

Враховуючи все вищевикладене, керуючись ст.ст. 271, 435 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Заяву представника відповідача про роз`яснення рішення суду по цивільній справі № 758/838/17 по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Національного Києво-Печерського історико-культурного заповідника, третя особа: генеральний директор Національного Києво-Печерського історико-культурного заповідника ОСОБА_2. , про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - задовольнити частково;

Роз`яснити судове рішення за позовом ОСОБА_1 до Національного Києво-Печерського історико-культурного заповідника, третя особа: генеральний директор Національного Києво-Печерського історико-культурного заповідника ОСОБА_2. , про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді старшого наукового співробітника наукового сектору моніторингу стану нерухомих наземних пам`яток Національного Києво-Печерського історико-культурного заповідника з 19.12.2016 р.;

В іншій частині в задоволені вимог заяви відмовити;

Копію ухвали надати сторонам;

Ухвала може бути оскаржено до Київського апеляційного суду через Подільський районний суд м. Києва. Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення (враховуючи положення п. 15.5 Перехідних положень ЦПК України). У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання копії ухвали.

СуддяВ. В. Гребенюк