Справа № 161/9867/18 Головуючий у 1 інстанції: Івасюта Л. В.
Провадження № 22-ц/802/835/19 Категорія: 61 Доповідач: Киця С. I.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 серпня 2019 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Киці С.І.,

суддів Данилюк В.А., Шевчук Л.Я.,

секретар судового засідання Вергун Т.

за участю: прокурора Довгана Н.Я.,

представника відповідача Овчарова А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом військового прокурора Луцького гарнізону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, державного підприємства Міністерства оборони України "Західвійськбуд" до ОСОБА_1 про витребування майна з чужого незаконного володіння, за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_1 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 25 червня 2019 року,

В С Т А Н О В И В :

В червні 2018 року військовий прокурор Луцького гарнізону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України звернувся в суд з вищевказаним позовом. Позов мотивує тим, що до військової прокуратури Луцького гарнізону надійшло звернення директора державного підприємства Міністерства оборони України «Західвійськбуд» (далі - ДП МОУ «Західвійськбуд») з приводу вжиття заходів щодо повернення на користь держави в особі даного підприємства приміщень складу № 28 та № 29, які знаходяться у м. АДРЕСА_1 по вул. Ківерцівській, 1. 15.12.2003 року філіалом ДП МОУ «Західвійськбуд» - 20 Управлінням начальника робіт та приватним підприємством «Кедр Плюс» укладено договір купівлі-продажу № 20, відповідно до якого ДП МОУ «Західвійськбуд» продав, а ПП «Кедр-Плюс» купив приміщення складу № 28 та № 29 у АДРЕСА_1 . Відповідно до акту прийому-передачі від 30.12.2003 року у цей же день директор ПП «Кедр-Плюс» прийняв у власність вищевказане нерухоме майно. У подальшому, 30.09.2008 року рішенням Львівського апеляційного суду, яке набрало законної сили, у справі № 04/65-12 задоволено позов військового прокурора Луцького гарнізону та вищевказаний договір купівлі-продажу визнано недійсним з моменту укладення та застосовано двосторонню реституцію. Однак, до даного часу нерухоме майно у власність держави в особі ДП МОУ «Західвійськбуд» не повернуто.

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на даний час приміщення складу №29 перебуває у власності ОСОБА_1 .

Віндикацією є передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульний володілець), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей.

У разі коли відчуження майна мало місце два і більше разів після недійсного правочину, це майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, від добросовісного набувача на підставі частини 1 статті 388 ЦК України. У такому випадку діюче законодавство не пов`язує можливість витребування майна у добросовісного набувача з обставинами щодо наявності у відчужувача за останнім у ланцюгу договором права відчужувати це майно. Витребування майна від добросовісного набувача у такому випадку залежить від наявності волі на передачу цього майна у власника майна - відчужувача за першим договором у ланцюгу договорів.

Приміщення складу № 28, яке на даний час перебуває у власності відповідача, вибуло з державної власності поза межами волі органу управління майном Міністерства оборони України.

Просить суд, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, витребувати з незаконного володіння ОСОБА_1 , будівлю складу № 29 літера Б-1, загальною площею 638, 3кв.м. у АДРЕСА_1 та зобов`язати останню звільнити і передати вказану будівлю Міністерству оборони України в особі Державного підприємства Міністерства оборони України «Західвійськбуд».

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 25 червня 2018 року позов задоволено. Ухвалено витребувати з незаконного володіння ОСОБА_1 будівлю складу № 29 літера Б-1, загальною площею 638, 3кв. м. у АДРЕСА_1 та зобов`язати останню звільнити та передати вказану будівлю Міністерству оборони України в особі Державного підприємства Міністерства оборони України «Західвійськбуд». Стягнуто з ОСОБА_1 в користь Військової прокуратури Західного регіону України, судові витрати в розмірі 1762 грн.

Відповідач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу на вказане рішення суду першої інстанції. Вважає, що судом порушено норми процесуального та матеріального права. Зазначає, що судом безпідставно відхилено клопотання відповідача про залишення без розгляду позовної заяви позивача, позивачем не визначено ціну позову на день пред`явлення позову. Крім того, відмова суду в задоволенні клопотання про залучення в якості третьої особи ОСОБА_2 , як відчужувача спірного майна, суперечить нормам цивільного процесуального права. Прокурор не довів наявності інтересу держави у спірних правовідносинах і не повідомляв суб`єкта владних повноважень про намір звернутись до суду з відповідним позовом. Ухвала суду про відмову в задоволенні заяви відповідача про відвід судді є необгрунтованою. Визнання договору купівлі - продажу спірного майна недійсним, не є підставою для витребування даного майна від добросовісного набувача. 02.03.2004 року Господарським судом Волинської області винесено рішення про визнання за ПП "Кедр-Плюс" права власності на будівлю складу № 29, що знаходиться по АДРЕСА_1 і реєстрація права власності на спірне нерухоме майно відбувалося саме на підставі цього рішення, а не на підставі договору купівлі - продажу, який визнаний недійсним. Позивачі вказане рішення Господарського суду Волинської області від 02.03.2004 року не оскаржували. Рішення Львівського апеляційного господарського суду від 30.09.2008 року, яким визнано недійсним договір купівлі - продажу спірного приміщення, не має жодного преюдиційного значення для вирішення даного спору, оскяльки ні ОСОБА_1 , ні попередні власники спірного приміщення, не залучалисьдо участі у даній справі, хоча на момент розгляду справи власником майна був вже не ПП "Кедр - Плюс", а ОСОБА_2 Позивачем не подано доказів про вибуття спірного приміщення з володіння власника поза його волею. Позовна заява подана з порушенням строку позовної давності і суд безпідставно відмовив в застосуванні строків позовної давності. Просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову в позові.

Військовою прокуратурою Луцького гарнізону подано відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 Просить апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін з таких підстав.

Судом встановлено, що 15.12.2003року філіалом ДП МОУ «Західвійськбуд» 20 Управлінням начальника робіт та приватним підприємством «Кедр - Плюс» укладено договір купівлі-продажу № 20, відповідно до якого ДП МОУ «Західвійськбуд» продав, а ПП «Кедр-Плюс» купив приміщення складу № 28 та № 29 у м АДРЕСА_1 .

Рішенням Львівського апеляційного суду від 30.09.2008 року у справі № 04/65-12 задоволено позов військового прокурора Луцького гарнізону в справі за його позовом до ПП "Кедр - Плюс", ДП МОУ "Західвійськбуд", договір купівлі-продажу№ 20, відповідно до якого ДП МОУ «Західвійськбуд» продав, а ПП «Кедр-Плюс» купив приміщення складу № 28 та № 29 у м АДРЕСА_1 , визнано недійсним з моменту укладення та застосовано двосторонню реституцію.

28.11.20.17р. до військової прокуратури Луцького гарнізону Західного регіону України надійшло звернення директора державного підприємства Міністерства оборони України з приводу вжиття заходів щодо повернення на користь держави в особі даного підприємства приміщень складу № 28 та № 29, які знаходяться у м. Луцьку по вул. Ківерцівській.

До даного часу вищевказане нерухоме майно у власність держави в особі ДП МОУ «Західвійськбуд» не повернуто.

З матеріалів справи встановлено, що згідно договору купівлі - продажу, посвідченого 06.03.2006 року приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Котенко Л.О. в реєстрі за № 429, ПП "Кедр - Плюс" продав , а ОСОБА_3 купив будівлю складу № 29 загальною площею 648, 9 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно договору купівлі - продажу, посвідченого 28.03.2006 року приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Куртою Н.В. в реєстрі за № 612, власником спірного приміщення складу № 29 загальною площею 648, 9 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , став ОСОБА_2

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 13.02.2018р. особою, яка на даний час володіє приміщенням складу № 29 літера Б-1, є відповідач у справі - ОСОБА_1 Підстава виникнення права власності договір дарування від 04.08.2010 року, приватний нотаріус Луцького міського нотаріального округу Ходачинський Р.О. Відчужувачем за договором дарування є ОСОБА_2 .

Відповідно до закріпленого у статті 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.

За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею.

Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.

У справі, яка переглядається, суд встановив, що будівля складу вибула без волі її власника - держави України в особі Міністерства оборони України з його володіння, на підставі договору купівлі - продажу № 20 від 15.12.2003 року, який у подальшому було визнано недійсним. Підставою недійсності вказаного правочину, як встановлено з постанови Львівського апеляційного господарського суду від 30.09.2008 року, стало недотримання ДП МОУ "Західвійськбуд", зокрема, п. 4 Положення "Про порядок відчуження основних засобів, що є державною власністю", затвердженого наказом Фонду державного майна України від 30.07.1999 року № 1477, а саме, що відчуження майна державного підприємства поводиться безпосередньо підприємством після отримання на це дозволу центрального або місцевого органу виконавчої влади, уповноваженого здійнювати функції управління державним майном за погодженням з Фондом державного майна України або його регіональними відділеннями, Фондом майна АРК.

Вибуття майна з володіння власника на підставі правочину, який визнаний в подальшому недійсним, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею.

Власник може витребувати належне йому майно від останнього набувача ОСОБА_1 , яка безоплатно його набула, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача.

На час укладення договору дарування, на підставі якого до ОСОБА_1 перейшло право власності на спірну будівлю складу існувало рішення суду щодо визнання недійсним договору купівлі - продажу та застосування двосторонньої реституції, саме приміщення перед укладенням договору дарування неодноразово перепродавалося. Втручання держави у мирне володіння майном, про що зазначається в апеляційній скарзі, є пропорційним і переслідує суспільний інтерес. Відповідач дане майно отримала безоплатно і не довела, що повернення спірного приміщення без виплати компенсації становить для неї надмірний тягар. Крім того, не зазначила відповідач, яка ж компенсація їй належить у разі повернення цього майна. Відповідач на час укладення договору дарування, як обдаровувана, могла і повинна була знати, що спірне приміщення вибуло з володіння держави з порушенням закону.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що спірне приміщення належить державі Україна в особі Міністерства оборони України. Вибуття майна з володіння власника на підставі правочину, визнаного недійсним, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею. Оскільки спірне приміщення вибуло без волі її власника держави Україна в особі Міністерства оборони України, то він має право витребувати це майно від добросовісного набувача на підставі статті 388 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги про безпідставну відмову суду першої інстанціїї в задоволенні клопотання відповідача про залишення без розгляду позовної заяви позивача, не заслуговують на увагу суду, оскільки підстав для залишення позовної без розгляду судом не встановлено. Покликання про неусунення позивачем вимог ухвали про залишення позовної заяви без руху, зокрема в частині сплати судового збору за подання позову, є необгрунтованими. Позивач сплатив судовий збір відповідно до ставок судового збору, встановлених законом, на час подання позову, виходячи з ціни позову відповідно до висновку судової будівельно - технічної експертизи станом на 30.09.2005 року. 24.09.2018 року Луцьким міськрайонним судом призначалась судова будівельно - технічна експертиза, на вирішення якої поставлено питання ринкової вартості будівлі складу. Уквалою Волинського апеляційного суду від 16.11.2018 року вище зазначена ухвала про призначення експертизи скасована, в клопотанні прокурора військової прокуратури Луцького гарнізону про призначення у даній справі судової будівельно - технічної експертизи для визначення ринкової вартості спірного майна відмовлено. У мотивувальній частині ухвали апеляційної інстанції також зазначено, що доводи апеляційної скарги про безпідставну відмову відповідачу у клопотанні про залишення позову без розгляду відхиляються, оскільки відсутність доказів про реальну ринкову вартість спірного майна на дату подання позову не впливають на предмет позову. Заперечуючи щодо ціни позову, відповідач, в свою чергу, не надала суду іншої оцінки спірного приміщення. До того ж згідно ч. 2 ст. 176 ЦПК України якщо визначена позивачем ціна позову вочевидь не відповідає дійсній вартості спірного майна або на момент пред`явлення позову встановити точну його ціну неможливо, розмір судового збору попередньо визначає суд з наступним стягненням недоплаченого або з поверненням переплаченого судового збору відповідно до ціни позову, встановленої судом при вирішенні справи. Вимога про передачу витребуваного майна законному володільцю не є окремою вимогою у даній справі, а є наслідком задоволення позовної вимоги про витребування майна з чужого незаконного володіння, охоплюється нею, а тому не оплачується судовим збором, як окрема вимога.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що прокурор не довів інтересу держави у спірних правовідносинах та свого права на звернення з позовом у даній справі, то згідно ч. 3 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Військова прокуратура вправі звертатись з вимогами щодо захисту в судовому порядку права державної власності на майно, яке знаходиться в користуванні військових частин, установ, підприємств та організацій Збройних Сил України в разі, якщо Міністерство оборони України, яке є центральним органом виконавчої влади, до повноважень якого належить управління вказаним майном, такий захист не здійснює.

Щодо незаконності відмови суду в залученні до участі у справі в якості третьої особи ОСОБА_2 , то вказані покликання не грунтуються на вимогах цивільного процесуального права. Так, відповідно до ч.1 ст. 53 ЦПК України треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до закінчення підготовчого провадження у справі або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, у разі коли рішення у справі може вплинути на їхні права або обов`язки щодо однієї зі сторін. Їх може бути залучено до участі у справі також за заявою учасників справи. В даному випадку, рішення суду у даній справі на права та обов`язки ОСОБА_2 , як відчужувача спірного майна ОСОБА_1 за договором дарування, не впливає.

Доводи апеляційної скарги про необгрунтованість ухвали про відвід судді, є безпідставними, оскільки в ст. ст. 36, 37 ЦПК України передбачено підстави для відводу судді. У своїй заяві про відвід судді, підстав, передбачених вказаними нормами процесуального закону, відповідачем не наведено. Незгода сторони з мотивуванням суддею процесуального рішення, не є підставою для відводу судді. Суд першої інстанції правильно відмовив в задоволенні заяви про відвід судді.

Покликання в апеляційній скарзі про те, що реєстрація права власності на спірне нерухоме майно відбувалося на підставі рішення Господарського суду Волинської області від 02.03.2004 року про визнання за ПП "Кедр-Плюс" права власності на будівлю складу № 29, що знаходиться по АДРЕСА_1 і, а не на підставі договору купівлі - продажу, який визнаний недійсним, не заслуговують на увагу суду, оскільки підставою для визнання права власності за ПП "Кедр - Плюс" в судовому порядку став саме договір купівлі - продажу спірного приміщення, який в подальшому визнаний недійсним. А тому та обставина, що позивачем не оскаржувалось судове рішення про визнання права власності на підставі правочину, який судом визнаний недійсним, правового значення для вирішення вказаного спору, не має.

Щодо покликань в апеляційній скарзі про те, що рішення Львівського апеляційного господарського суду від 30.09.2008 року про визнання недійсним договору купівлі - продажу спірного приміщення від 15.12.2003 року, не має преюдиційного значення при розгляді даної справи, то вказані покликання не відповідають нормам ч. 4 ст. 82 ЦПК України, відповідно до якої обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. В даному випадку вказаним судовим рішенням встановлено недійсність договору купівлі - продажу, стороною якого, а саме відчужувачем, виступило ДП МОУ "Західвійськбуд" - відповідач у справі. Вказана обставина має преюдиційне значення для розгляду даної цивільної справи, в якій ДП МОУ "Західвійськбуд" є позивачем.

Доводи апеляційної скарги щодо пропуску позивачем позовної давності для звернення з позовом є необгрунтованими і суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що заява про застосування строків позовної давності не підлягає до задоволення.

На віндикаційні позови держави в особі органів державної влади поширюється загальна позовна давність (правова позиція, висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі №362/44/17, провадження № 14-183 цс 18).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

У разі подання позову суб`єктом, право якого порушене, так і в разі пред`явлення позову в інтересах держави прокурором, перебіг позовної давності за загальним правилом починається від дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися суб`єкт, право якого порушене, зокрема, держава в особі органу, уповноваженого нею виконувати відповідні функції у спірних правовідносинах. Перебіг позовної давності починається від дня, коли про порушення права держави або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися прокурор, лише у таких випадках: 1) якщо він довідався чи міг довідатися про таке порушення або про вказану особу раніше, ніж держава в особі органу, уповноваженого нею здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах; 2) якщо держава не наділила зазначеними функціями жодний орган (правова позиція, висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 362/44/17, провадження № 14-183 цс 18).

Як випливає з позовної заяви, 28.11.20.17р. до військової прокуратури Луцького гарнізону Західного регіону України надійшло звернення директора державного підприємства Міністерства оборони України з приводу вжиття заходів щодо повернення на користь держави в особі даного підприємства приміщень складу №28 та №29, які знаходяться у м. Луцьку по вул. Ківерцівській. За результатами проведеної військовою прокуратурою перевірки встановлено, що особою, яка на даний час володіє приміщенням складу № 29 літера Б-1 є відповідач у справі - ОСОБА_1 Отже, суб`єкт, право якого порушене, зокрема, держава в особі органу, уповноваженого нею виконувати відповідні функції у спірних правовідносинах дізналася про порушене право після проведення прокурором вказаної перевірки. А тому, строк позовної давності слід обчислювати з моменту, коли позивач дізнався про порушене право відповідачем.

Рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, є законним, обгрунтованим та справедливим. Підстав для його скасування немає.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 25 червня 2019 року в даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуючий

Судді: