Провадження № 2/243/2408/2019
Справа № 243/7551/19
Слов`янський міськрайонний суд Донецької області в складі:
головуючого - судді Ільяшевич О.В.,
секретаря судового засідання Гакала Д. О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі судових засідань Слов`янського міськрайонного суду Донецької області (вул. Добровольського, 2, м. Слов`янськ, Донецької області), за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю органу опіки та піклування Слов`янської міської ради Донецької області, про надання дозволу на виїзд з тимчасово окупованої території без згоди батька, у супроводі матері неповнолітньої дитини, -
11 липня 2019 року до суду звернулася ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 про надання дозволу на виїзд з тимчасово окупованої території без згоди батька, у супроводі матері неповнолітньої дитини, свої вимоги обґрунтовує тим, що 06 грудня 2012 року між нею та відповідачем був укладений шлюб, від шлюбу вони мають малолітню дитину - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 25 лютого 2019 року шлюб між нею та відповідачем розірвано. Після розірвання шлюбу вони з відповідачем проживають окремо, відповідач проживає на непідконтрольній українській владі території, самоусунувся від виховання їхньої спільної дитини, матеріальної допомоги не надає, дитина проживає з нею та знаходиться повністю на її матеріальному забезпеченні. вказує на те що з метою оздоровлення, навчання та відпочинку, зумовлених потребою нормального фізичного, духовного і морального розвитку дитини вона має намір виїхати з м. Єнакієве до м. Слов`янська з метою влаштування дитини у дитячий садок, для отримання дочкою належної та гарної дошкільної освіти. Крім того, вказує на те, що на непідконтрольній українській владі території, вона не може зробити дитині обов`язкові щеплення, з урахуванням нової медичної реформи , вона має намір укласти декларацію з одним медичним закладом, в якому дитину буде поставлено на облік. Зазначає, що на тимчасово окупованій території проживають її батьки, знаходиться нерухомість в якій вона зареєстрована. З метою відвідування своїх батьків, здійснення зустрічей доньки та її рідних бабусі та дідуся, перевірки цілісності нерухомості їй разом із донькою необхідно тимчасово приїжджати до міст Єнакієве. Зазначає, що відповідача не турбує питання здоров`я дочки, добровільно змогу на вивіз та ввіз та вивіз дитини не надає, крім того відповідач не бажає виїжджати на підконтрольну територію України, щоб оформити нотаріальну згоду для вивозу їхньої спільної дитини, чим порушує права дитини, а саме право на освіту, виховання, розвиток, достойний рівень життя, відпочинок, медичне обслуговування. З огляду на викладене вона була змушена звернутися з позовом, та просила суд ухвалити рішення, яким, надати їй дозвіл на тимчасовий виїзд з тимчасово окупованої території (територія АТО) до території підконтрольної України через лінію розмежування у межах Донецької області, на період з моменту винесення рішення суду до досягнення дитиною 16-ти років, без дозволу та супроводу батька, у супроводі матері ОСОБА_1 , а також надати дозвіл на в`їзд до тимчасово окупованої території (м. Донецьк) з території підконтрольній території через лінію розмежування у межах Донецької області, на період з моменту винесення рішення суду до досягнення дитиною 16-ти років, без дозволу та супроводу батька, у супроводі матері ОСОБА_1 .
В ході розгляду справи судом було розв`язано заяви та клопотання сторін та прийнято процесуальні рішення.
Ухвалою суду від 16 липня 2019 року у справі відкрите провадження за правилами загального позовного провадження, а також витребувано з Міністерства соціальної політики України, відомості з Єдиної інформаційної бази даних про те, чи входить до переліку взятих на облік осіб, які переміщується з тимчасово окупованої території України, району проведення антитерористичної операції чи населеного пункту, розташованого на лінії зіткнення: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
04 серпня 2019 року позивачкою до суду було надіслано клопотання, щодо допиту свідка ОСОБА_4 , суд не може задовольнити вказане клопотання, оскільки позивачем не зазначено які саме обставини відомі вказаному свідкові. Крім того позивачка неодноразово надавала заяви до суду про слухання справи у її відсутності, тому допит свідка ОСОБА_4 є неможливим без присутності позивачки, оскільки саме на сторони покладається обов`язок доказування своїх доводів, отже перш за все питання свідкові повинна поставити сторона, яка просить викликати свідка в судове засідання, у іншому випадку буде порушений принцип диспозитивності.
Ухвалою суду від 17 жовтня 2019 року підготовче провадження закрито, справу призначено до судового розгляду.
Ухвалою суду від 24 грудня 2019 року вирішено справу розглянути в заочному порядку.
Позивачка ОСОБА_1 , повідомлена належним чином про розгляд справи в судове засідання не з`явилася до суду надала заяву в які просила проводити слухання справи без її участі, наполягала на задоволенні позовних вимог.
Відповідно до ч. 7 ст. 128 ЦПК України, у разі ненадання особами, які беруть участь у справі, інформації щодо їх адреси, судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку.
Відповідно до ч. 11 ст. 128 ЦПК України, відповідач, третя особа, свідок, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, а також заінтересована особа у справах про видачу обмежувального припису викликаються до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів, а у разі розгляду справи про видачу обмежувального припису - не пізніше 24 годин до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи.
Під час розгляду справи, судом приймалися усі передбачені діючим законодавством заходи щодо належного повідомлення відповідача про місце, день та час розгляду справи. Згідно із Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2014 року № 1085-р «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють або здійснюють не в повному обсязі свої повноваження» та Указу Президента від 14 листопада 2014 року № 875/2014 про введення в дію рішення РНБО «Про невідкладні заходи щодо стабілізації соціально-економічної ситуації в Донецькій та Луганській областях», пересилання пошти не здійснюється, зокрема, до м. Горлівка Донецької області, що є останньою відомою адресою зареєстрованого місця проживання відповідача, що позбавляє суд можливості надіслання поштою судової повістки за адресою її місця проживання/перебування (ч. 7 ст. 128 ЦПК України). У зв`язку із чим, відповідно до вимог ч. 11 ст. 128 ЦПК України, виклик у судове засідання відповідача був здійснений шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України.
Однак, ОСОБА_2 , будучи повідомленим у встановленому законом порядку (належним чином) про час і місце судового розгляду справи шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, не використав наданого законом права на безпосередню участь у судовому засіданні, та не з`явився у судове засідання без повідомлення причин, не подав відзив, заяв про відкладення судового засідання, чи розгляд справи у його відсутності від нього до суду не надходило.
Відповідно до ч. 3 ст. 131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин.
З огляду на викладене, враховуючи, що відповідач, будучи повідомленим належним чином про дату, час і місце розгляду справи не з`явився без повідомлення причин неявки, не подав відзив, а представник позивача не заперечує проти вирішення справи на підставі наявних у ній даних чи доказів із постановленням заочного рішення, суд приходить до переконання, що у суду відсутні підстави для відкладення розгляду справи, та про можливість вирішення справи на підставі наявних у ній даних та доказів з постановленням заочного рішення.
Представник органу опіки та піклування Слов`янської міської ради в судове засідання не з`явився, до суду надав заяву в якій просив розгляд справи проводити без участі представника(а.с.38).
Вивчивши матеріали справи і дослідивши надані докази, суд в межах заявлених позовних вимог (ст. 13 ЦПК України) встановив наступні обставини та відповідні ним докази.
У судовому засіданні встановлено, що згідно із свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 , виданого 06 грудня 2012 року, сторони перебували у шлюбі(а.с. 9).
Згідно із свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 , ОСОБА_3 народилася ІНФОРМАЦІЯ_3 у м. Єнакієве Донецької області, її батьками зазначені: ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (а.с.10).
Згідно із рішенням Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 25 лютого 2019 року, шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано(а.с.12).
Згідно із листом органу опіки та піклування № 29/03-1957 від 16 жовтня 2019 року, обґрунтований висновок органу опіки та піклування Слов`янської міської ради по справі надати неможливо, у зв`язку із відсутністю запрошеного позивача по справі ОСОБА_1 на засідання комісії з питань захисту прав дитини(а.с.38)
Частинами 1 та 3 статті 12 Міжнародного пакту про громадські та політичні права передбачено, що кожному, хто законно перебуває на території будь-якої держави, належить, у межах цієї території, право на вільне пересування і свобода вибору місця проживання. Згадані вище права не можуть бути об`єктом ніяких обмежень, крім тих, які передбачено законом, які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров`я чи моральності населення або прав та свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними в цьому Пакті.
Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено статтею 7 СК України, згідно з положеннями якої жінка та чоловік мають рівні права й обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.
Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхіднідля її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
14 липня 2016 року Верховна Рада України внесла зміни до Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», вилучивши з нього норми, що регулювали питання виїзду дитини за кордон, у тому числі можливість виїзду на підставі рішення суду в разі відсутності згоди одного з батьків.
З цього часу єдиним законом, що регулює порядок виїзду дітей за межі України, є стаття 313 ЦК України, якою встановлено, що фізична особа, яка не досяглачотирнадцяти років, має право пересуватися по території України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Фізична особа, яка є громадянином України, має право на безперешкодне повернення в Україну. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом. Законом можуть бути встановлені особливі правила доступу на окремі території, якщо цього потребують інтереси державної безпеки, охорони громадського порядку, життя та здоров`я людей.
Разом з тим за змістом положень статті 124 Конституції України та статті 15 ЦК України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, установлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку.
Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.
З викладеного вбачається, що тимчасовий виїзд за кордон за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням його початку й закінчення. Отже, дозвіл суду на виїзд дитини за межі України без згоди батька не є абсолютним і отримується кожен раз із зазначенням країни та строку перебування дитини у цій країні.
Позивачка, звертаючись до суду з вимогами про дозвіл на виїзд до тимчасово окупованої території, вказує що дитині необхідно спілкуватися із дідусем та бабусею які проживають у м. Єнакієве, та сама позивачка зареєстрована у вказаному місті та має там нерухомість за якою повинна нести догляд, незважаючи на це просить надати дозвіл на виїзд до тимчасово окупованої території ( м. Донецьк), не зазначила конкретного міста до якого вона має намір здійснити виїзд, не обґрунтовує мети виїзду з дитиною до вказаного нею міста а також, не зазначає конкретного проміжку часу таких виїздів на непідконтрольну територію України Донецької області.
За таких обставин суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог про надання тимчасового виїзду неповнолітньої дитини на тимчасово непідконтрольну територію України до досягнення дитиною віку 16 років без згоди та супроводу батька слід відмовити.
На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 9, 12, 19, 81, 82, 141, 263-265 ЦПК України, суд -
У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю органу опіки та піклування Слов`янської міської ради Донецької області, про надання дозволу на виїзд з тимчасово окупованої території та в`їзд на тимчасово окуповану територію без згоди батька, у супроводі матері неповнолітньої дитини - відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
На рішення суду позивачем може бути подано апеляційну скаргу до Донецького апеляційного суду через Слов`янський міськрайонний суд Донецької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а відповідачем, в такий же строк з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Сторони по справі:
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНКОПП НОМЕР_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , зареєстроване місце перебування: АДРЕСА_2 .
ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНКОПП НОМЕР_4 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_4 .
Повний текст рішення складений 27 грудня 2019 року.
Головуючий - суддя: О. В. Ільяшевич