Провадження № 2/761/8463/2018
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2019 року Шевченківський районний суд м. Києва в складі головуючого судді Макаренко І.О. розглянувши в приміщенні суду, в порядку спрощеного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Київ етнокультурний» про стягнення безпідставно набутих грошових коштів,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Київ етнокультурний» безпідставно набутих грошових коштів у сумі 41000,00 грн. та судових витрат.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що ним помилкового 21.11.2014 року були направлені грошові кошти в розмірі 41000,00 грн. на рахунок відповідача. Вказані грошові кошти не повернуті незважаючи на його письмове звернення з відповідною вимогою, у зв'язку з чим позивач вважає, що його права порушені, у зв'язку з чим звернувся до суду з даним позовом.

Відповідач про розгляд справи повідомлявся належним чином, свого відзиву на позовну заяву до суду не надав.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті встановив.

За змістом ст. 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Частиною 1 ст. 1213 ЦК України передбачений обов'язок набувача безпідставно набутого майна повернути таке майно потерпілому в натурі.

Судом встановлено, що 27.11.2014 року позивач перерахував на рахунок відповідача грошові кошти у розмірі 41000,00 грн., призначення платежу - «внесок до статутного фонду від ОСОБА_1.»

Згідно із п. 1.24 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» помилковий переказ - рух певної суми коштів, внаслідок якого з вини банку або іншого суб'єкта переказу відбувається її списання з рахунку неналежного платника та/або зарахування на рахунок неналежного отримувача чи видача йому цієї суми у готівковій формі.

Відповідно до п. 1.23 цього Закону неналежний отримувач - особа, якій без законних підстав зарахована сума переказу на її рахунок або видана їй у готівковій формі.

Згідно із п. 2.35 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Правління Національного банку України № 22 від 21.01.2004 року кошти, що помилково зараховані на рахунок неналежного отримувача, мають повертатися ним у строки, установлені законодавством України, за порушення яких неналежний отримувач несе відповідальність згідно із законодавством України. У разі неповернення неналежним отримувачем за будь-яких причин коштів у зазначений строк повернення їх здійснюється в судовому порядку.

Як стверджує позивач, грошові кошти у сумі 41000,00 грн. були направлені на рахунок відповідача помилково, однак на підтвердження вказаної обставини позивачем не надано належних доказів, зважаючи на те, що грошові кошти були перераховані позивачем на рахунок позивача із зазначенням призначення платежу. Також, з листом вимогою про те, що вказаний переказ був помилковим позивач звернувся до відповідача лише після спливу майже 4 років.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до частини другої ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Отже, оцінивши належність, допустимість, достовірність та достатність доказів, повно і всебічно з'ясувавши обставини справи, суд приходить до висновку, що позов є необґрунтованим та не підлягає задоволенню.

Відповідно до положень ст.141 Цивільного процесуального кодексу України, суд не вирішує питання розподілу судових витрат, оскільки судом ухвалене рішення про відмову у задоволенні позову в повному обсязі.

Враховуючи наведене та керуючись Законом України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», ст.ст. 1212, 1213 Цивільного кодексу України, ст.ст.2, 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», ст.ст. 12, 81, 141, 258, 263-265, 274-279, 354, 355 ЦПК України, суд,-

в и р і ш и в:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Київ етнокультурний» про стягнення безпідставно набутих грошових коштів, - відмовити.

Відповідно до п. 15.5 розділу 15 XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України рішення суду може бути оскаржена до Київського апеляційного суду через Шевченківський районний суд м. Києва шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

У разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: