Справа № 463/3805/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Гирич С.В.
Провадження № 22-ц/811/325/18 Доповідач в 2-й інстанції: Савуляк Р. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 січня 2019 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді Савуляка Р.В.,

суддів: Мікуш Ю.Р., Приколота Т.І.,

секретаря: Фейір К.О.

з участю ОСОБА_2, представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 20 грудня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_5, ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про відновлення межі земельної ділянки та усунення перешкод по встановленню огорожі,-

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2016 року ОСОБА_5 та ОСОБА_3 звернулися до суду із позовом до ОСОБА_2 про відновлення межі, яка поділяє земельні ділянки за адресою АДРЕСА_1 та усунення перешкод по встановленню огорожі між земельними ділянками.

Позовні вимоги мотивували тим, що ОСОБА_5 є власником 12/25 часток будинку АДРЕСА_1, власником земельної ділянки площею 0,0208 га переданої для обслуговування вказаного будинку є ОСОБА_3

По сусідству з ними у житловому будинку АДРЕСА_1 проживає відповідач ОСОБА_2, якій належить на праві власності 13/25 часток вказаного будинку.

Земельна ділянка ОСОБА_2 площею 0,0235 га межує з їхньою земельною ділянкою.

Межа, яка розділяє їхні земельні ділянки, позначена на кадастровому плані Витягу з ДЗК №НВ-014 від 30 грудня 2014 року лінією від Д до Е, фактично зміщена в глиб їхньої території більш як на 1 м.

Разом з тим, відповідача відмовляється відновити межу, яка відповідає конфігурації земельної ділянки, відображеній в державному акті.

З урахуванням зазначених обставин просили:

відновити межу, яка поділяє земельні ділянки, які належать на праві власності ОСОБА_3 та ОСОБА_2 по АДРЕСА_1 у відповідності з даними земельно-кадастрової документації;

зобов»язати ОСОБА_2 не чинити перешкод їм перешкод по встановленню паркану на межі між вказаними земельними ділянками.

Оскаржуваним рішенням Личаківського районного суду м.Львова від 20 грудня 2017 року позов задоволено.

Відновлено межу, яка поділяє земельні ділянки, які належать на праві власності ОСОБА_3 та ОСОБА_2 по АДРЕСА_1 у відповідності з графічним додатком №1 до висновку експерта №13-17Е судової земельно-технічної експертизи від 03 листопада 2017 року.

Зобов»язано ОСОБА_2 не чинити перешкод ОСОБА_3 та ОСОБА_5 по встановленню огорожі на межі між земельними ділянками, які належать на праві власності ОСОБА_3 та ОСОБА_2 по АДРЕСА_1.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 та ОСОБА_3 в рівних частинах судовий збір в розмірі 551 грн. 21 коп. та 5000 грн. витрат за проведення судової земельно-технічної експертизи від 03 листопада 2017 року.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_2.

В апеляційній скарзі посилається на те, що згідно договору купівлі-продажу вона придбала 13/25 частин будинку та земельної ділянки по АДРЕСА_1

Вважає, що ділянки за будинком - город та перед будинком мають бути поділені відповідно до часток власників у праві власності жилого будинку, а позивачі безпідставно хочуть перенести огорожу забравши у неї 16,5 кв.м. городу.

Крім цього, зазначає, що позивач ОСОБА_3 займає земельну ділянку по АДРЕСА_1 площею 318, 7 м.кв., однак рішенням Львівського міськвиконкому від 16 липня 1992 року № 376 за ним закріплена земельна ділянка площею 312 кв.м.

Звертає увагу суду на факт підроблення позивачем розмірів земельної ділянки у Державному акті про право приватної власності на землю серія НОМЕР_2 та безпідставне відхилення судом першої інстанції клопотання представника відповідача про надання позивачами оригіналу вказаного акту та призначення експертизи для підтвердження факту підроблення ОСОБА_3 розмірів його земельної ділянки. Також вважає висновок експертизи № 13-17Е від 03 листопада 2017р. необґрунтованим.

Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_2, на підтримання апеляційної скарги, представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на її заперечення, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні враховуючи таке.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_5, ОСОБА_3 суд виходив з тих обставин, що спірна межа між земельними ділянками ОСОБА_3 та ОСОБА_2 фактично зміщена в сторону ділянки ОСОБА_3, в зв»язку з чим ОСОБА_5 та ОСОБА_3 вправі встановити тверду межу (огорожу) на межі між своєю та ОСОБА_2 земельними ділянками.

З такими висновками колегія суддів погоджується з наступних обставин.

Судом встановлено, що ОСОБА_5, згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №1286411 від 20.08.2003 року, що видано ОКП ЛОР БТІ та ЕО є власником 12/25 часток будинку АДРЕСА_1 ( а.с.5)

Згідно рішення виконавчого комітету Львівської міської ради народних депутатів від 16 липня 1992 року №376 «Про розгляд заяв громадян з питань землекористувань»(а.с.188-201) ОСОБА_3 передано у приватну власність земельну ділянку пл.312 кв.м. для обслуговування будинку АДРЕСА_1 , що в 12/25 частинах належить йому на праві особистої власності.

ОСОБА_3, 23 листопада 1993 року видано державний акт на право приватної власності на землю згідно якого на підставі рішення №376 від 16.07.1992 року Львівської міської ради йому передано у приватну власність земельну ділянку площею 208 кв.м. для обслуговування будинку, з якого чітко вбачається, що спірна відстань між точками від А до К становить 9.10 м. (а.с.29).

Як вбачається з розпорядження Львівської міської ради народних депутатів від 28.01.1993 року №55 (а.с.183) ОСОБА_7 передано у приватну власність земельну ділянку площею 338 кв.м. для обслуговування будинку АДРЕСА_1, що у 13/25 частинах належить їй на праві особистої власності.

Рішенням Личаківського районного суду м.Львова від 11 квітня 2014 року визнано за ОСОБА_8 право власності на земельну ділянку площею 0,03305 га, що знаходиться у АДРЕСА_1. ( а.с.75).

Згідно договору купівлі-продажу земельної ділянки від 06 березня 2015 року ( а.с.14-17) ОСОБА_8 продала, а ОСОБА_2- відповідачка по справі, купила земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд ( присадибна ділянка) площею 0,0235 га, яка розташована у АДРЕСА_1 кадастровий номер НОМЕР_1. Земельна ділянка, яка продається належить продавцю на підставі рішення Личаківського районного суду м. Львова від 11 квітня 2014 року.

Крім цього, відповідно до договору купівлі-продажу 13/25 часток житлового будинку від 06 березня 2015 року ( а.с.18-27) ОСОБА_9 продала, а ОСОБА_2 купила 13/25 часток житлового будинку АДРЕСА_1 з відповідною часткою належних до нього господарських будівель та споруд, далі житловий будинок.

Згідно п.4 договору до житлового будинку, 13/25 часток якого продається належать сарай, позначений за планом земельної ділянки літ. «Б», сарай позначений за планом земельної ділянки літ.»В», огорожа, позначена за планом земельної ділянки літ.№1, хвіртка, позначена за планом земельної ділянки літ.№2, замощення, позначене за планом земельної ділянки літ.»І»

П.5 договору передбачено, що житловий будинок, 13/25 часток якого продається розташований на земельній ділянці для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд ( присадибна ділянка) площею 0,0235 га, яка розташована у АДРЕСА_1

Позивач ОСОБА_3 звернувся до суду з вимогами до відповідачки ОСОБА_2 про відновлення межі земельної ділянки, оскільки відповідачка відмовилася відновити межу, яка відповідає конфігурації земельної ділянки відображеній у державному акті та не дозволяє встановити огорожу на межі між земельними ділянками.

Відповідно до ч.2 ст.158 ЗК України виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей.

Статтею 106 ЗК України передбачено, що власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж.

У відповідності до положень ст. 107 ЗК України визначено, що основою для відновлення меж є дані земельно-кадастрової документації.

Як вбачається із копії технічної документації із землеустрою щодо відновлення меж земельної ділянки в натурі на місцевості гр. ОСОБА_9 (а.с.76-79) перед укладенням договору купівлі-продажу земельної ділянки площею 0.0235 га попередній власник ділянки через ПП «Геомакс» виготовила технічну документацію на спірну ділянку. При цьому з вказаної технічної документації вбачається, що межа, яка розділяє спірні земельні ділянки знаходиться на відстані 8.21 м. від сусідньої ділянки ОСОБА_10 до ділянки позивачів. При цьому у договорі купівлі-продажу вказаної земельної ділянки (а.с.14), зазначено, що опис меж придбаної земельної ділянки додається.

В той же час, як вбачається із висновку земельно-технічної експертизи від 27 березня 2017 року (а.с.110-115) експертом встановлено, що фактична межа, яка розділяє земельну ділянку по АДРЕСА_1, яка належить на праві приватної власності ОСОБА_3 пл.0,0208 га та земельну ділянку площею 0,0235 га по АДРЕСА_1, яка належить на праві приватної власності ОСОБА_2 не відповідає Державному акту серії НОМЕР_2 від 23 листопада 1993 року ОСОБА_3, та не відповідає Державному акту серії НОМЕР_3 від 26 вересня 1994 року ( ОСОБА_2.) та не відповідає земельно-кадастровій документації на земельну ділянку площею 0,0235 ( ОСОБА_2.).

При цьому є зміщення в сторону земельної ділянки позивачів на 0.34 м., тобто до межі, яка розділяє спірні ділянки відстань становить не 8.21м, а 8.55 м.

З висновку повторної судової земельно - технічної експертизи №13-17Е від 03 листопада 2017 року (а.с.237-258) також встановлено, що межа, яка розділяє спірні земельні ділянки пересунута у бік земельної ділянки ОСОБА_3 на 30 см. Окрім того, при виході на місце експерт встановив, що межа між ділянками ОСОБА_3 та ОСОБА_2 є уявною, оскільки фактично не встановлена.

Таким чином, в судовому засіданні безспірно доведено, що фактична межа, яка розділяє спірні земельні ділянки по АДРЕСА_1 не відповідає технічні документації із землеустрою щодо відновлення меж земельної ділянки в натурі на місцевості та межі, яка описана у договорі купівлі-продажу земельної ділянки від 06 березня 2015 року, акту узгодженню меж, які підписані позивачем ОСОБА_3 та попереднім власником ОСОБА_8, а тому вимоги позивача ОСОБА_3 в частині відновлення межі у відповідності до даних земельно-кадастрової документації є обґрунтованими та доведеними.

При цьому суд не приймає до уваги доводи представника відповідача ОСОБА_11 про те, що підстав для відновлення межі не має, оскільки у користуванні позивача ОСОБА_3 перебуває земельна ділянка більшої площі, ніж надавалися згідно рішення органу місцевого самоврядування виходячи з наступного.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що ділянка, закріплена за вказаним будинком згідно рішення виконкому Львівської міської ради депутатів трудящих від 01 вересня 1953 року площею 600 м.кв. В той же час, безспірно встановлено і це визнають сторони, що в результаті математичного розрахунку площ, ділянок, які передавалися у користування ОСОБА_3 згідно рішення виконавчого комітету Львівської міської ради народних депутатів від 16 липня 1992 року №376а та ОСОБА_7 згідно із розпорядженням Львівської міської ради народних депутатів від 28 січня 1993 року №55 (а.с.183) розмір земельної ділянки фактично становив 651 м.кв.

За підрахунками експерта фактично розмір ділянки становить 660 м.кв. При цьому, як у позивача ОСОБА_3 замість виділеної у користування ділянки площею 312 м.кв. із них 104 м.кв.-спільне користування, фактично є у користуванні ділянка для особистого користування площею 212 м.кв., а замість виділеної у власність ОСОБА_7 ділянки площею 338 м.кв. із них 104 м.кв. спільне користування, та додатково відчужено сусіду ОСОБА_10 частини ділянки по документах 7.5 м.кв., фактично оформлено право власності дочкою ОСОБА_8 в судовому порядку на земельну ділянку площею 0.0235 м.кв., яку вона і продала відповідачу.

Тому кожна із сторін має у власності та користуванні земельні ділянки, фактична площа яких є більшою ніж були передані у відповідності до рішень органу місцевого самоврядування.

Разом з тим, ці розміри не впливають на місце розташування межі, яка розділяє земельні ділянки, оскільки як з висновку земельно-технічної експертизи від 27 березня 2017 року (а.с.110-115), так і висновку повторної судової земельно - технічної експертизи №13-17Е від 03 листопада 2017 року (а.с.237-258), а також технічної документації на обидві земельні ділянки, а також планів земельних ділянок, вбачається, що ширина ділянки з протилежної сторони АДРЕСА_1 завжди незмінно становила 17.90 м. З технічної документації на земельну ділянку площею 0.0235 м.кв.,кадастровий номер НОМЕР_1 вбачається, що межа має проходити на відстані 8.21 м. зі сторони ділянки ОСОБА_2 В той же час, дві експертизи встановили, що фактично межа зміщена на 0.34 м і 0.30 м в сторону ділянки ОСОБА_3

Колегія суддів звертає увагу, що згідно кадастрового плану земельної ділянки НОМЕР_1, технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) гр. ОСОБА_8, попереднього власника земельної ділянки ОСОБА_2, початкова точка спірної межі має знаходитися на відстані 8.21 м. зі сторони ділянки ОСОБА_2, від суміжної ділянки ОСОБА_10 в сторону ділянки ОСОБА_3, в той час як така точка знаходиться на відстані згідно проведених судових експертиз 8.55 м. та 8.51 м. (а.с. 25, 76 - 79)

Таким чином, встановлення початкової точки межі між земельними ділянками сторін, яка не відповідає кадастрового плану земельної ділянки НОМЕР_1, технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) гр. ОСОБА_8, не відповідає таблиці довжин лінії та дирекційних кутів, відбувається фактичне зміщення межі. В даному випадку межа К - З згідно державного акту на право власності на землю, серія НОМЕР_2 фактично є зміщеною в сторону земельної ділянки ОСОБА_3 з збільшення площі земельної ділянки ОСОБА_2, яка не відповідатиме кадастрового плану земельної ділянки НОМЕР_1, технічній документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) гр. ОСОБА_8 (а.с. 25, 76 - 79).

Окрім цього, колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу, що з представленого 31 січня 2019 року представником ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на вимогу суду оригінал Державного акту на право приватної власності на землю, серія НОМЕР_2, копія якого долучено до матеріалів справи, вбачається, що відстань між точками від А до К становить 9.10 м., а не 9.70 м. як про це зазначає ОСОБА_2

Відповідності до вимог Статті 106 ЗК України визначено, що власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж.

Враховучи вищенаведене, колегія суддів вважає, що права позивачів є порушеними з сторони відповідача і такі підлягають захисту шляхом задоволення заявлених позовних вимог та відновлення межі, яка поділяє земельні ділянки, які належать на праві власності ОСОБА_3 та ОСОБА_2 по АДРЕСА_1 у відповідності з графічним додатком №1 до висновку експерта №13-17Е судової земельно-технічної експертизи від 03 листопада 2017 року, а також зобов»язання ОСОБА_2 не чинити перешкод ОСОБА_3 та ОСОБА_5 по встановленню огорожі на межі між земельними ділянками, які належать на праві власності ОСОБА_3 та ОСОБА_2 по АДРЕСА_1.

Окрім цього, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що у відповідності до ст.133 ЦПК України з відповідачки на користь позивачів в рівних частинах слід стягнути сплачені та документально підтверджені судові витрати - судовий збір в розмірі 551 грн. 21 коп. та витрати пов'язані з розглядом справи - проведення експертизи 03 листопада 2017 року в сумі 5000 грн., згідно рахунку 316 від 14 липня 2017 року.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, щорозглядаючи спір районний суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, оскаржуване рішення ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, в зв'язку з чим, апеляційну скаргу ОСОБА_2 необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 20 грудня 2017 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 18 лютого 2019 року.

Головуючий : Савуляк Р.В.

Судді: Мікуш Ю.Р.

Приколота Т.І.