Справа № 2-2325/11
Провадження № 4-с/761/295/2019
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 грудня 2019 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді - Фролової І.В.,

при секретарі - Бордусенко Б.С.,

за участі:

скаржника - ОСОБА_1 ,

представника особи, дії якої оскаржуються - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні скаргу ОСОБА_1 про визнання протиправною та скасування постанови від 09 вересня 2016 року про відкриття виконавчого провадження № 52164968, заінтересована особа - Заступник начальника Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби м.Києва Головного територіального управління юстиції у м.Києві Андросович Наталія Василівна,

встановив:

28 жовтня 2019 року до Шевченківського районного суду м. Києва звернувся ОСОБА_1 зі скаргою, у якій просив визнати протиправною та скасувати постанову від 09 вересня 2016 року винесену заступником начальника Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві Андросович Наталією Василівною про відкриття виконавчого провадження № 52164968 за виконавчим листом № 2-2325/11 виданим Шевченківським районним судом м. Києва 21.05.2012 року, а також скасувати всі арешти майна боржника, накладені в межах виконавчого провадження № 52164968.

Подану скаргу обґрунтовує тим, що Шевченківським районним судом м. Києва 25 січня 2011 року було видано виконавчий лист на виконання рішення Шевченківського районного суду м. Києва по справі № 2-2325/11 по стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 боргу в розмірі 99 220 грн.Зазначене виконавче провадження по справі № 2-2325/11, неодноразово закривалося:22 серпня 2012 року - закрито на підставі п. 2 ст. 47 ЗУ «Про виконавче провадження»;19 листопада 2013 року - закрито на підставі п. 2 ст. 47 ЗУ «Про виконавче провадження»;13 березня 2014 року - відмовлено у відкритті на підставі п. 1 ст. 26 ЗУ «Про виконавче провадження»;21 червня 2016 року - закрито на підставі п. 7 ст. 47 ЗУ «Про виконавче провадження».Однак, 07 вересня 2016 громадянин ОСОБА_3 звертається з заявою про примусове виконання рішення суду та накладання арешту на боржника. У додатках до вказаної заяви громадянин ОСОБА_3 надає виконавчий лист від 21 травня 2012 року. На підставі даної заяви 09 вересня 2016 року заступником начальника Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві Андросович Наталією Василівною було відкрито виконавче провадження по стягненню з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 боргу у сумі 99 220 грн.Отже стягнення однієї тієї самої суми у розмірі 99 220 грн., відбувається спочатку у рамках одного виконавчого провадження, яке відкрите на підставі виконавчого листа від 25 січня 2011 року, а потім стягнення тієї самої суми відбувається на підставі виконавчого листа від 21 травня 2012 року. За таких обставин, ОСОБА_1 звернувся із вказаною скаргою до суду.

Ухвалою суду від 22 серпня 2019 року призначено до судового розгляду.

Скаржник у судовому засіданні подану скаргу підтримав та просив суд її задовольнити у повному обсязі.

Представника особи, дії якої оскаржуються - ОСОБА_2 , в судовому засідання заперечував, щодо задоволення даної скарги.

Заслухавши пояснення скаржника, думку представника особи, дії якої оскаржуються - ОСОБА_2 , дослідивши матеріали скарги, суд прийшов до висновку, що подана скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом, Шевченківським районним судом м. Києва 25 січня 2011 року було видано виконавчий лист на виконання рішення Шевченківського районного суду м. Києва по справі № 2-2325/11 по стягненню ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 суми 99 220 грн.

Постановою заступника начальника Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві Андросович Наталією Василівною від 09 вересня 2016 року відкрито виконавче провадження ВП №52164968 на підставі зазначеного виконавчого листа.

02 серпня 2019 року заступником начальника Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві Андросович Наталією Василівною , у рамках виконавчого провадження ВП №52164968, винесено постанову про арешт майна боржника ОСОБА_1 .

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ст. 129-1 Конституції України, суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

За умовами ч. 1 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

У відповідності до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

У практиці ЄСПЛ (наприклад, рішення ЄСПЛ у справах "Спорронг і Льоннрот проти Швеції" від 23 вересня 1982 року, "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства" від 21 лютого 1986 року, "Щокін проти України" від 14 жовтня 2010 року, "Сєрков проти України" від 7 липня 2011 року, "Колишній король Греції та інші проти Греції" від 23 листопада 2000 року, "Булвес" АД проти Болгарії" від 22 січня 2009 року, "Трегубенко проти України" від 2 листопада 2004 року, "East/West Alliance Limited" проти України" від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а саме: чи є втручання законним; чи має воно на меті "суспільний", "публічний" інтерес; чи є такий захід (втручання у право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.

Втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі закону - нормативно-правового акту, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним з питань застосування та наслідків дії його норм.

Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення "суспільного", "публічного" інтересу - втручання держави у право на мирне володіння майном може бути виправдано за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Поняття "суспільний інтерес" має широке значення (рішення від 23 листопада 2000 року в справі "Колишній король Греції та інші проти Греції").

Критерій "пропорційності" передбачає, що втручання у право власності має розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. "Справедлива рівновага" передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, визначеною для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе "індивідуальний і надмірний тягар". При цьому з питань оцінки "пропорційності" ЄСПЛ, як і з питань наявності "суспільного", "публічного" інтересу, визнає за державою досить широку "сферу розсуду", за винятком випадків, коли такий "розсуд" не ґрунтується на розумних підставах.

Таким чином, стягнення однієї тієї самої суми у розмірі 99 220 грн., відбувається спочатку у рамках одного виконавчого провадження, яке відкрите на підставі виконавчого листа від 25 січня 2011 року, а потім стягнення тієї самої суми відбувається на підставі виконавчого листа від 21 травня 2012 року, суд приходить до висновку про неправомірність зазначених постанов та необхідності їх скасування.

За умовами ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з п. 9 ч. 3 ст. 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду, тому виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено ст. 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» 1950 року.

Європейський суд з прав людини у п. 43 рішення від 20 липня 2004 року по справі "Шмалько проти України" наголосив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини гарантує кожному право на звернення до суду або арбітражу з позовом стосовно будь-яких його цивільних прав та обов`язків. Таким чином, ця стаття проголошує "право на суд", одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов з приводу цивільно-правових питань до суду. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній зі сторін. Було б незрозуміло, якби стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і, водночас, не передбачала виконання судових рішень. Якщо тлумачити статтю 6 як таку, що стосується виключно доступу до судового органу та судового провадження, то це могло б призводити до ситуацій, що суперечать принципу верховенства права, який договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію. Отже, для цілей статті 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина "судового розгляду" (див. рішення у справі "Горнсбі проти Греції" від 19.03.97 р., Reports of Judgments and Decisions 1997-II, с. 510, п. 40).

Так, заступник начальника Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби м.Києва Головного територіального управління юстиції у м.Києві Андросович Наталія Василівна, доказів правомірності своїх дій до суду не надала, а матеріали поданої скарги та досліджених у судовому засіданні матеріалів виконавчого провадження свідчать про те, що державним виконавцем неправомірно винесено оскаржувану постанову.

Разом з тим, у відповідності до вимог ч. 2 ст. 451 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

За таких обставин, скарга ОСОБА_1 про визнання протиправною та скасування постанови від 09 вересня 2016 року про відкриття виконавчого провадження № 52164968, заінтересована особа - Заступник начальника Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби м.Києва Головного територіального управління юстиції у м.Києві Андросович Наталія Василівна підлягає задоволенню в повному обсязі.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про задоволення скарги.

На підставі викладеного, керуючись ст. 19, 129-1 Конституції України, ст.1, 11, 54, 57 Закону України «Про виконавче провадження», ст. 1, 9, 11, 33, 39 Закону України «Про іпотеку», ст. 12, 19, 81, 141, 258-260, 263-265, 447-451 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

ухвалив:

Скаргу ОСОБА_1 про визнання протиправною та скасування постанови від 09 вересня 2016 року про відкриття виконавчого провадження № 52164968, заінтересована особа - Заступник начальника Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби м.Києва Головного територіального управління юстиції у м.Києві Андросович Наталія Василівна - задовольнити.

Визнати протиправною та скасувати постанову від 09 вересня 2016 року винесену вступником начальника Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві Андросович Наталією Василівною про відкриття виконавчого провадження № 52164968 за виконавчим листом № 2-2325/11 виданим Шевченківським районним судом м. Києва 21 травня 2012 року.

Скасувати всі арешти майна боржника, накладені в межах виконавчого провадження 52164968.

Ухвалу може бути оскаржено до Київського апеляційного суду через Шевченківський районний суд м. Києва шляхом подання апеляційної скарги на ухвалу суду першої інстанції протягом п`ятнадцяти днів з дня проголошення ухвали. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повний текст ухвали суду не був вручений у день її проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Повний текст ухвали складено 02 січня 2020 року.

Суддя: