Справа № 369/2275/16-ц
Провадження № 2/369/1447/19
РІШЕННЯ

Іменем України

20.12.2019 року Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі:

головуючої судді Пінкевич Н.С.,

секретаря Головатюк В.В.

за участі позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , третя особа: Горенська сільська рада Києво-Святошинського району Київської області про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою та за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_1 , Горенської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, управління Держгеокадастру у Києво-Святошинському районі Київської області про визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку, скасування його державної реєстрації та відновлення становища, що існувало до порушення, -

в с т а н о в и в :

У травні 2016 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивував тим, що на підставі договору купівлі-продажу та державного акту йому праві власності належить земельна ділянка площею 0,0643га по АДРЕСА_1 . Він як власник земельної ділянки розпочав будівництво житлового будинку, господарських будівель та споруд. Будівництво ведеться на підставі рішення ради та повідомлення про початок будівництва. Прохід до його земельної ділянки та будівлі можливий вздовж річки через водоохоронну зону по землях сільської ради. Однак, він вимушений ходити та завозити будівельні матеріали через земельну ділянку сусідки ОСОБА_6 , чим створює їй незручності. Скористатись проходом, який пролягає по землях сільської ради, не має можливості, оскільки ця земельна ділянка самовільно захоплена ОСОБА_5 та ОСОБА_3 . Відповідачка ОСОБА_5 спочатку загородила не належні їй землі сільської ради, висунувши огорожу на 4м, впритул до річки, а потім самовільно поклала на захоплену землю віконні рами. Відповідач ОСОБА_3 також самовільно зайняв землі сільської ради, встановивши МАФ та засипав частину річки побутовим сміттям, чим повністю перегородив прохід. За захистом свого права він звернувся до сільської ради та рішенням ради було зобов`язано ОСОБА_3 звільнити землі сільської ради (водоохоронну зону річки Горенка), ОСОБА_5 звільнити землі сільської ради, прибравши вікна та демонтування огорожі та встановлення її відповідно до державного акту. Також рішенням сільської ради відповідачі були оштрафовані, але рішення ради вони так і не виконали. У добровільному порядку відповідачі не бажають відновити його порушене право. Вважає своє право порушеним та таким, що підлягає судовому захисту.

Просив суд зобов`язати ОСОБА_5 та ОСОБА_3 звільнити землі загального користування (водоохоронну зону річки Горенка) та не чинити перешкоди вільному проходу до його земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .; судові витрати покласти на відповідача.

18 квітня 2016 року до суду надійшла зустрічна позовна заява ОСОБА_5 . Свої вимоги мотивувала тим, що вона є власником житлового будинку та земельної ділянки ще з 1995 року. У 2010 році ОСОБА_1 став її сусідом. Та почав робити незаконний насип грунту висотою майже 2 метри, будувати в водоохоронній зоні річки Горенка бетонну стіну-опору (фундамент для огорожі) та житловий будинок, забруднювати річку Горенка та її земельну ділянку. На її звернення в сільській раді жодного реагування не було. Вказала, що бетонна опорна стіна для втримання насипного ґрунту стоїть частково на її земельній ділянці і повністю стоїть на спільній дренажній канаві, по якій завжди проходив стік підземних вод в річку Горенка. І тому всі ці підземні води накопичуються на її земельній ділянці, вимивають та заболочують її. З земельної ділянки ОСОБА_1 постійно стікає дощова та тала вода та підтоплює її земельну ділянку, перетворюючи її на болото. А земельна ділянка ОСОБА_1 ніколи не мала самостійного проходу до неї та знаходиться у водоохоронній зоні річки.

Після отримання позовної заяви з доданими документами, вона ознайомилась з правовстановлюючими документами ОСОБА_1 на його земельну ділянку. Земельна ділянка, частину якої відповідач придбав, була надана для обслуговування житлового будинку і господарських будівель та споруд, оскільки на момент видачі на земельній ділянці вже знаходився будинок колишнього власника. При виділу в натурі своєї частини земельної ділянки та отримання державного акту було змінено цільове призначення земельної ділянки на «будівництво та обслуговування житлового будинку та господарських будівель». Відсутня у відповідача згода на зміну цільового призначення. Тому порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення є підставою для визнання акту, визнання реєстрації недійсною.

Вказала, що земельна ділянка, частину якої придбав ОСОБА_1 , була неподільною. На час відчуження частини, на земельній ділянці знаходися будинок колишнього власника, земельна ділянка мала проїзд. Але після її поділу та відчуження частини, нова земельна ділянка ОСОБА_1 повністю вийшла відрізаною від будь-якого проїзду, межі нової земельної ділянки вона, як суміжний землевласник, не погоджувала. Отриманий державний акт відповідача виданий з порушеннями, оскільки земельна ділянка знаходиться в водоохоронній зоні, а цільове призначення спірної земельної ділянки - для будівництва. Про порушення свого права вона дізналась лише після отримання позову ОСОБА_1 з правовстановлюючими документами, тому вважає, що позов поданий в межах строків звернення до суду за захистом свого права.

Просила суд визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯД №789270 (кадастровий номер :01:003:0088), виданий ОСОБА_1 14 січня 2010 року Управлінням земельних ресурсів у Києво-Святошинському районі Київської області та зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №51; скасувати держану реєстрацію державного акту на право власності на земельну ділянку серія ЯД №789270 (кадастровий номер :01:003:0088), виданий ОСОБА_1 14 січня 2010 року Управлінням земельних ресурсів у Києво-Святошинському районі Київської області та зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №51; зобов`язати ОСОБА_1 відновити стан земельної ділянки площею 0,0643га, кадастровий номер :01:003:0088, що розташована в АДРЕСА_1 , який існував до порушення, шляхом знесення розташованого на ній об`єкту незавершеного будівництва, а саме невведеного в експлуатацію індивідуального житлового будинку, загальною площею 65,52 кв.м, знесення капітальної стіни-опори (фундаменту) з огорожею, що розташована на межі (дренажній-водовідвідній канаві) з суміжною земельною ділянкою (кадастровий номер :01:003:0066), належній на праві власності ОСОБА_5 , а також шляхом прибирання з земельної ділянки штучно створеного ґрунтового насипу, протягом 90 днів з дня набрання рішенням законної сили.

17 травня 2016 року до суду надійшли заперечення до зустрічного позову ОСОБА_1 (т.1 а.с. 74-75, 94-95). Вказав, що зміни цільового призначення земельної ділянки не відбулось при отриманні ним державного акту на право власності на земельну ділянку. А зміна формулювання повязана лише з затвердженням інструкції по заповненню та вдачі державних актів на землю. Будівництво він розпочав ще в 2010 році, отримав всі необхідні документи, тому вважає, що ОСОБА_5 звернулась до суду з пропуском строку позовної давності, що може бути окремою підставою для відмови в задоволенні зустрічного позову. Просив суд відмовити в задоволенні зустрічного позову.

27 травня 2016 року до суду надійшли заперечення ОСОБА_5 проти первісного позову (т.1 а.с.122-127). Вказала, що частина земельної ділянки, яку на думку позивача вона самовільно захопила, фактично продовжує її земельну ділянку. Вона, її батьки відкрито та безперервно володіли, користувались цією земельною ділянкою більше 15 років, що дає їй право набути цю земельну ділянку у власність, але сільська рада безпідставно незадовольняє її прохання. Вона жодних перешкод не чинити у проходу до земельної ділянки позивача, а подані рішення сільської ради жодним чином не підтверджують чинення саме нею будь-яких перешкод. Придбавши земельну ділянку, позивач був обізнаний про відсутність окремого під`їзду до його ділянки, тому для забезпечення проходу він може звернутись до суміжних землевласників щодо встановлення сервітуту. Також вважає, що позов фактично поданий в інтересах сільської ради, оскільки позивач стверджує про захоплення земель водоохоронної зони, а проекту щодо визначення розмірів і меж водоохоронної зони в сільській раді немає. Тому просила відмовити в задоволенні первісного позову.

02 червня 2016 року до суду надійшли заперечення ОСОБА_7 проти первісного позову (т.1 а.с. 153-158). Вказав, що він є власником житлового будинку, земельної ділянки в с. ОСОБА_8 , де проживає з народження. За весь час будівництва, ОСОБА_1 не називав себе власником земельної ділянки та лише допомагав ОСОБА_6 у будівництві. Через відмову встановити на його земельній ділянці електроопору, між ним та ОСОБА_1 відбулась сварка. Позивач постійно руйнує дренажні канали у сусідів, які є необхідними для відведення вод. Вказав, що частина земельної ділянки, яку на думку позивача він самовільно захопив, фактично продовжує його земельну ділянку. Він, та його батьки відкрито та безперервно володіли, користувались цією земельною ділянкою більше 15 років, що дає йому право набути цю земельну ділянку у власність, але сільська рада безпідставно незадовольняє його прохання. Спірний МАФ стоїть на тому місці ще до 2000 року. Встановлювати йому допомагав сам позивач. У ньому він розміщує свій садовий інвентар, тому жодного шкідливого впливу на навколишнє зовнішнє середовище він не чинить. Він перешкод не чинить у проходу до земельної ділянки позивача, а подані рішення сільської ради жодним чином не підтверджують чинення саме нею будь-яких перешкод, оскільки сільською радою жодних замірів не проводилось. Придбавши земельну ділянку, позивач був обізнаний про відсутність окремого під`їзду до його ділянки, тому для забезпечення проходу він може звернутись до суміжних землевласників щодо встановлення сервітуту. Також вважає, що позов фактично поданий в інтересах сільської ради, оскільки позивач стверджує про захоплення земель водоохоронної зони, а проекту щодо визначення розмірів і меж водоохоронної зони в сільській раді немає. Тому просив відмовити в задоволенні первісного позову.

У судовому засідання позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 позовні вимоги підтримали, проти позову ОСОБА_5 заперечували, в задоволенні якого просили відмовити та задоволити позов ОСОБА_1 .

У судовому засіданні відповідач ОСОБА_3 та представник відповідача ОСОБА_4 проти позову заперечували, підтримали позовні вимоги ОСОБА_5 . Просили суд відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 та задоволити позов ОСОБА_5 .

У судове засідання представник Горенської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області не зявиввся. Про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову та зустрічного позову слід відмовити, виходячи з наступних підстав.

Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Ст. 78 ЗК України право власності на землю - це право володіти, користуватись і розпоряджатись земельними ділянками.

При розгляді справи судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником земельної ділянки площею 0,0643га, що знаходиться на території АДРЕСА_1 , з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку і господарських будівель та споруд, кадастровий номер :01:003:0088, на підставі укладеного договору купівлі-продажу 17 жовтня 2006 року та подальшого отримання державного акту на право власності на вищевказану земельну ділянку.

17 серпня 2011 року ОСОБА_1 направив повідомлення про початок будівельних робіт, до Інспекції державно-будівельного контролю у Київській області.

Рішенням виконавчого комітету Горенської сільської ради №58/9 від 25 серпня 2011 року надано ОСОБА_1 дозвіл на будівництво житлового будинку за індивідуальним проектом на 3 кімнати житловою площею 46,06 кв.м, загальною площею 65,52 кв.м в АДРЕСА_1 .

З пояснень сторін вбачається, що земельна ділянка позивача ОСОБА_1 не має окремого проходу (проїзду) до його земельної ділянки, на час звернення з позовом до суду користувався проходом сусідньої земельної ділянки ОСОБА_6 .

Позивач вказав, що єдиний можливий прохід - через землі загального користування, які на його думку зайняті відповідачами.

Згідно висновку експертів за результатами комплексної судової земельно-технічної та будівельно-технічної експертизи від 15 квітня 2019 року земельна ділянка з кадастровим номером :01:003:0088, яка на праві власності належить ОСОБА_1 та розташована в АДРЕСА_1 , немає безпосереднього під`їзду (в`їзду) із земель загального користування, оскільки з півночі, заходу та сходу оточена земельними ділянками, належними на праві власності іншим особам, а вздовж південної сторони земельної ділянки протікає річка ОСОБА_8 .

Ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

На підставі ст. 152 ЗК України землевласник або землекористувач може вимагати усунення яких-небудь порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою і відшкодуванні заподіяного збитку.

За ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Рішенням Горенської сільської ради від 09 жовтня 2014 року зобов`язано ОСОБА_3 звільнити землі Горенської сільської ради (водоохоронну зону річки Горенка).

Відповідно до протоколу комісії з будівництва, екології, транспорту, благоустрою, шляховому будівництву, звязку та підприємницької діяльності від 20 березня 2015 року ОСОБА_7 не виконав рішення ради щодо звільнення земель Горенської сільської ради. Даний протокол затверджений рішенням ради від 24 грудня 2015 року.

Згідно протоколу комісії від 12 грудня 2015 року зобов`язано ОСОБА_5 у двотижневий термін звільнити землі Горенської сільської ради, прибравши віконні рами та демонтувати огорожу, встановивши її згідно державного акту; зобов`язано ОСОБА_7 негайно виконати рішення ради від 09 жовтня 2014 року про звільнення земель сільської ради, прибравши з нею МАФ.

Відповідно до протоколу комісії від 29 січня 2016 року рішенням сесії адміністративної комісії Горенської сільської ради складено протокол та оштрафовано ОСОБА_7 за невиконання рішень ради.

Протоколом комісії від 29 січня 2016 року передбачено, що на час виходу комісії ОСОБА_5 віконні рами з водоохоронної зони ще не прибрала, але обіцяла зробити це як тільки дозволять погодні умови.

Згідно зі статтею 211 ЗК України за самовільне зайняття земельних ділянок громадяни та юридичні особи несуть відповідно до законодавства цивільну, адміністративну або кримінальну відповідальність.

За змістом статті 1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» самовільне зайняття земельної ділянки - будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними.

Відповідно до статті 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та фізичним особам рівні умови захисту права власності на землю.

Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Разом з тим, вимогами цивільного процесуального законодавства суд зобов`язаний установити: чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача; у чому полягає таке порушення прав; якими доказами воно підтверджується. Залежно від установленого суд повинен вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Встановлено, що 22 липня 2011 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_1 укладено договір про встановлення земельного сервітуту. На умовах даного договору ОСОБА_6 як власник земельної ділянки встановлює щодо ОСОБА_1 строком до 22 липня 2061 року земельний сервітут - право користування земельною ділянкою для проходу до земельної ділянки.

ОСОБА_1 , звертаючись до суду з позовом про зобов`язання звільнити землі загального користування (водоохоронну зону річки Горенка), не чинити перешкоди вільному проходу до його земельної ділянки, вказував на порушення його права землевласника на користування та володіння своїм майном. Але належних та допустимих доказів того, що відповідачами чиняться перешкоди в доступі до його земельної ділянки суду не надав. Пояснення, що відповідачами зайняті землі загального користування, не можуть підставою для задоволення позовних вимог, оскільки позивач має довести порушення цим саме його права, а сільська рада, яка на засіданнях комісії, вказувала на необхідність звільнення самовільнозайнятих земель загального користування, жодних вимог до відповідачів не заявила, натомість надала суду заяву про розгляд справи за відсутності їх представника. Оскільки позивач не довід належними та допустимими доказами своїх позовних вимог, доступ до його земельної ділянки забезпечений встановленим сервітутом, тому в задоволенні позову ОСОБА_1 суд відмовляє.

Щодо позову ОСОБА_5 слід вказати наступне.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Встановлено, що 17 жовтня 2006 року між ОСОБА_9 Та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,0643га, що знаходиться на території АДРЕСА_1 , з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку і господарських будівель та споруд.

14 січня 2010 року ОСОБА_1 отримав державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,0643га, що знаходиться на території АДРЕСА_1 , з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель та споруд, кадастровий номер :01:003:0088.

В матеріалах справи відсутні докази на підтвердження доводів щодо порушення при видачі державного акту, зміна назви цільового призначення не є по суті самою зміною цільового призначення. ОСОБА_5 не вказала у позові, яким саме нормативним документом вважається зміна цільового призначення з «обслуговування житлового будинку і господарських будівель та споруд» на «будівництво та обслуговування житлового будинку і господарських будівель та споруд».

За приписами ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до статей 317, 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.

Згідно з ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Аналіз норм ЦК України вказує на те, що право власності - це сукупність правових норм, які регулюють відносини, пов`язані з володінням, користуванням і розпорядженням власником належним йому майном на свій розсуд і в своїх інтересах, усунення третіх осіб від протиправного втручання у сферу його володіння цим майном, а також обов`язки власника не порушувати прав та законних інтересів інших осіб.

Відповідно до ст. 81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: придбання за договором купівлі-продажу, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; прийняття спадщини; виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).

Згідно з ч. 1ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно із ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, якими, зокрема є: справедливість, добросовісність та розумність.

Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Звертаючись до суду з позовом, особа має право просити суд не з будь-яким способом захисту, а лише таким, який передбачений законом.

Зважаючи, що ОСОБА_5 не надала суду доказів того, яким чином порушено її право на земельну ділянку видачею. ОСОБА_1 державного акту та проведення державної реєстрації права власності. При цьому оспорюваний державний акт та договір купівлі-продажу укладені відповідно до вимог закону. Тому вимоги щодо визнання недійсним державного акту та скасування реєстрації права власності на земельну ділянку задоволенню не підлягають.

Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Згідно з ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Оцінка доказів - завершальний етап процесу доказування. Вона полягає в перевірці судом доброякісності засобів доказування, що має на меті визначити їх доказову силу.

Як на порушення своїх прав ОСОБА_5 вказувала, що бетонна опорна стіна для втримання насипного ґрунту стоїть частково на її земельній ділянці і повністю стоїть на спільній дренажній канаві, по якій завжди проходив стік підземних вод в річку Горенка, і тому всі ці підземні води накопичуються на її земельній ділянці, вимивають та заболочують її. З земельної ділянки ОСОБА_1 постійно стікає дощова та тала вода та підтоплює її земельну ділянку, перетворюючи її на болото. Разом з тим, в матеріалах справи відсутні належні докази, які б підтверджували саме дані обставини. Дані обставини мають підтверджуватись лише відповідними доказами. Покази свідків не можуть бути достатніми для встановлення причинно-наслідкового зв`язку між будівництвом, заболоченням, порушенням роботи дренажної системи, тощо. При заявлені клопотання про призначення експертизи відповідні питання експерту не ставились. Тому вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

Відповідно до ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна в експлуатацію, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації.

До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, що були використані в процесі будівництва (створення майна).

Відповідно до ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважається самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб.

Також встановлено, що на земельній ділянці ОСОБА_1 здійснив будівництво (об`єкт незавершеного будівництва) - індивідуальний житловий будинок, який не відповідає вимогам дозвільної документації (будівельному паспорту) в частині недотримання улаштування проїзду на ділянку, який передбачений будівельним паспортом, не відповідає вимогам нормативно-правових актів в будівництві в частині недотримання протипожежних відстаней, улаштування дверей до будинку та площі природного освітлення житлових кімнат, в частині забезпечення приміщення топочної природнім світлом, в частині конфігурації покрівлі та об`ємно-планувальних рішень - розташування, кількості, розмірів віконних прорізів (висновок експертів за результатами проведення комплексної судової земельно-технічної та будівельно-технічної експертизи від 15 квітня 2019 року).

У відповідності до п. 17 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6 від 30.03.2012 року «Про застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» позов про знесення самочинно збудованого нерухомого майна може бути пред`явлено власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, зокрема, власником (користувачем) суміжної земельної ділянки, передбачених статтями 391, 396 ЦК, статтею 103 ЗК.

Відповідно до п.п. 22, 23, 24 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №6 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)», знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності. При вирішенні питання про те, чи є відхилення від проекту істотним і таким, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, суди повинні в кожному випадку з`ясовувати, зокрема, наскільки збудована будівля за розміром відповідає площі, поверховості, розміщенню та іншим умовам, передбаченим проектом;як впливає допущене порушення з урахуванням місцевих правил забудови, громадських і приватних інтересів на планування, забудову, благоустрій вулиці, на зручність утримання суміжних ділянок, тощо.

Знесення нерухомості, збудованої з істотним відхиленням від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотним порушенням будівельних норм і правил (у тому числі за відсутності проекту), можливе лише за умови, що неможлива перебудова нерухомості відповідно до проекту або відповідно до норм і правил, визначених державними правилами та санітарними нормами, або якщо особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від такої перебудови.

Будь-яких доказів на підтвердження вищевказаних доводів матеріали справи не містять. А саме лише посилання позивача на самочинне будівництво не може бути достатніми та належними доказами, що дозволили суду знести стіну, будинок. Тому позовні вимоги ОСОБА_5 також задоволенню не підлягають.

Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Керуючись ст.ст. 202-215, 328, 391, 655 ст.ст.12, 81, 141, 200, 206, 263-265 ЦПК України, -

в и р і ш и в :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , третя особа: Горенська сільська рада Києво-Святошинського району Київської області про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою відмовити.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5 до ОСОБА_1 , Горенської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, управління Держгеокадастру у Києво-Святошинському районі Київської області про визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку, скасування його державної реєстрації та відновлення становища, що існувало до порушення - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту судового рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи(вирішення питання) без повідомлення(виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скаргу на рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлений 20 грудня 2019 року.

Суддя