Провадження № 22-ц/801/381/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції Ан О. В.
Доповідач:Панасюк О. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2019 рокуСправа № 127/10312/15-цм. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Панасюка О. С. (суддя - доповідач),

суддів: Шемети Т. М., Зайцева А. Ю.,

з участю секретаря судового засідання Куленко О. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області на ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 28 грудня 2018 року, постановлену під головуванням судді Ан О. В. про відмову у задоволенні заяви Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області про поворот виконання рішення Апеляційного суду Вінницької області від 29 грудня 2015 року у цивільній справі № 127/10312/15-ц за позовом ОСОБА_3 до Ленінського відділу державної виконавчої служби Вінницького міського управління юстиції, товариства з обмеженою відповідальністю «Укрспецторг», Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області, Головного управління Державної казначейської служби у Вінницькій області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - публічне акціонерне товариство «Банк Форум» про стягнення коштів та відшкодування моральної шкоди, -

встановив:

05 грудня 2018 року Головне територіальне управління юстиції у Вінницькій області (далі ГТУЮ у Вінницькій області) звернулось з цією заявою, за якою просило вирішити питання про поворот виконання рішення Апеляційного суду Вінницької області від 29 грудня 2015 року у цивільній справі № 127/10312/15-ц шляхом стягнення з ОСОБА_3 на користь ГТУЮ у Вінницькій області 166500 грн 00 к.

На обґрунтування вимог заяви посилалося на те, що на виконанні Головного управління Державної казначейської служби у Вінницькій області (далі ГУ ДКС у Вінницькій області) перебував виконавчий лист, виданий 28 січня 2016 року у справі № 127/10312/15-ц про стягнення з Ленінського відділу державної виконавчої служби Вінницького міського управління юстиції (далі Ленінський ВДВС Вінницького МУЮ) на користь ОСОБА_3 166500 грн 00 к., внесених у якості оплати за придбання майна з прилюдних торгів, а також 1665 грн 00 к судового збору. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 17 травня 2017 року, залишеною без змін ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 29 червня 2017 року, змінено спосіб виконання рішення шляхом безспірного списання коштів на користь ОСОБА_3 з рахунків ГТУЮ у Вінницькій області. 19 липня 2017 року зазначені кошти були списані, але 07 листопада 2018 року постановою Верховного суду ухвала Вінницького міського суду Вінницької області від 17 травня 2017 року та ухвала Апеляційного суду Вінницької області від 29 червня 2017 року були скасовані, а тому підстава для списання коштів з рахунку ГТУЮ у Вінницькій області відпала.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 28 грудня 2018 року у задоволенні заяви відмовлено.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що заява не містить визначених статтею 444 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) підстав для повороту виконання рішення суду.

В апеляційній скарзі ГТУЮ у Вінницькій області, посилаючись на порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просило скасувати ухвалу суду першої інстанції і постановити нову про задоволення заяви.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилалося на ті ж обставини, що і у заяві про поворот виконання рішення.

ОСОБА_3 подала відзив на апеляційну скаргу, за яким просила залишити її без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін, як таку, що постановлена з додержанням норм процесуального права, у відповідності до встановлених судом обставин справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги апеляційний суд прийшов до висновку, що вона задоволенню не підлягає з огляду на таке.

Частиною першою статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За змістом статті 374 ЦПК України апеляційний суд залишає судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (стаття 375 ЦПК України).

Судом встановлено, що рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 29 грудня 2015 року з Ленінського ВДВС Вінницького МУЮ на користь ОСОБА_3 стягнуто 166500 грн 00 к., внесених у якості оплати за придбання майна з прилюдних торгів, а також 1665 грн 00 к. судового збору. На виконання цього рішення 28 січня 2016 року був виданий виконавчий лист № 127/10312/15-ц і направлений для виконання до ГУ ДКС у Вінницькій області. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 17 травня 2017 року, залишеною без змін ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 29 червня 2017 року, змінено спосіб виконання рішення шляхом безспірного списання коштів на користь ОСОБА_4 з рахунків ГТУЮ у Вінницькій області. 19 липня 2017 року зазначені кошти були списані з рахунку ГТУЮ у Вінницькій області. 07 листопада 2018 року постановою Верховного суду ухвала Вінницького міського суду Вінницької області від 17 травня 2017 року та ухвала Апеляційного суду Вінницької області від 29 червня 2017 року були скасовані, а у задоволенні заяви ГУ ДКС у Вінницькій області про зміну способу і порядку виконання рішення Апеляційного суду Вінницької області від 29 червня 2017 року було відмовлено.

Стаття 444 ЦПК України містить виключний перелік випадків, у яких суд може допустити поворот виконання рішення. Зокрема, згідно з частиною другою цієї статті суд першої інстанції вправі вирішити питання про поворот виконання рішення лише, якщо рішення після його виконання скасовано і справу повернуто на новий розгляд, під час якого він:

1) закриває провадження у справі;

2) залишає позов без розгляду;

3) відмовляє в позові повністю;

4) або задовольняє позовні вимоги в меншому розмірі.

Отже, оскільки скасування ухвали про зміну способу і порядку виконання рішення із відмовою у задоволенні такої заяви сторони виконавчого провадження до визначених частиною другою статті 444 ЦПК України підстав для вирішення питання про поворот виконання рішення судом першої інстанції не відноситься, то суд прийшов до правильного висновку про відмову у задоволенні заяви.

Крім того, апеляційний суд звертає увагу, що згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини обов'язковість судових рішень є складовою встановленого статтею шостою Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод права на справедливий суд. Так, у рішенні по справі «Горнсбі проти Греції» (Hornsby v. Greece) від 19 березня 1997 року, заява № 18357/91, п. 40 зазначається, що …право на звернення до суду було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов'язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду одній зі сторін. Важко уявити ситуацію, щоб пункт 1 статті 6 докладно описував процедурні гарантії, які надаються сторонам цивільного судового процесу - у провадженні, що є справедливим, відкритим і оперативним, - і не передбачав би при цьому гарантій виконання судових рішень; тлумачення статті 6 як такої, що стосується виключно права на звернення до суду і проведення судового розгляду, могло б призвести до ситуацій, несумісних із принципом верховенства права, що його Договірні Сторони зобов'язалися дотримуватися, коли вони ратифікували Конвенцію. Отже, виконання рішення, винесеного будь-яким судом, має розглядатися як невід'ємна частина «судового процесу» для цілей статті шість.

Щодо України Європейським судом з прав людини було постановлене «пілотне» рішення у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (Yuriy Nikolayevich Ivanov v. Ukraine) від 15 жовтня 2009 року, заява № 40450/04. Суд зазначив, що ця справа стосується існуючої проблеми, яка постійно нагадує про себе, породжуючи порушення Конвенції, які найчастіше виявляє Суд у справах проти України; більше ніж половина рішень, винесених Судом у справах проти України, стосуються питання тривалого невиконання остаточних судових рішень, відповідальність за які несуть органи влади України. Суд зауважує, що одне з перших таких рішень, яке було винесено в 2004 році, ґрунтувалося на фактах, подібних до фактів у цій справі (див. рішення у справі Войтенка).

Справа, яка розглядається, свідчить про те, що питання тривалого невиконання остаточних рішень та відсутності ефективних засобів юридичного захисту в правовій системі України залишаються невирішеними попри той факт, що існують відповідні рішення Суду з чіткими закликами до Уряду вжити необхідних заходів для вирішення таких питань.

Питання виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган або державна установа, підприємство, організація, регулюють такі нормативно-правові акти: Конституція України, Бюджетний кодекс України, Закон України «Про виконавче провадження», Закон України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», постанова Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 № 845 «Про затвердження порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників», постанова Кабінету Міністрів України від 03 вересня 2014 № 440 «Про затвердження Порядку погашення заборгованості за рішеннями суду, виконання яких гарантується державою».

Зокрема, обов'язковість судового рішення визначена серед основних засад судочинства пунктом 9 частини першої статті 129 Конституції України.

Пунктами 1, 2 частини першої статті 2 Закону України «Про виконавче провадження» верховенство права та обов'язковість виконання рішення визначено як основні засади здійснення виконавчого провадження.

Відповідно до частини першої статті 2 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов'язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є, зокрема державний орган.

Системний аналіз цих нормативно-правових актів у взаємозв'язку із принципом верховенства права вказує на те, що держава в особі своїх органів зобов'язана вживати усіх можливих заходів щодо неухильного і невідкладного виконання судового рішення, при цьому незалежно від того, який державний орган його виконав, якщо таке рішення не було скасоване із подальшим закриттям провадження у справі, залишенням позову без розгляду, відмовою у позові чи задоволенням позовних вимог у меншому розмірі, поворот його виконання не допускається.

Саме із цих принципів - необхідності неухильного та невідкладного виконання рішення Апеляційного суду Вінницької області від 29 червня 2017 року - виходив Верховний суд, скасовуючи 07 листопада 2018 року ухвали Вінницького міського суду Вінницької області від 17 травня 2017 року та Апеляційного суду Вінницької області від 29 червня 2017 року.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381, 384, 444 ЦПК України апеляційний суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області залишити без задоволення, а ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 28 грудня 2018 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

(Повний текст постанови складено 18 лютого 2019 року)

Суддя-доповідач: /підпис/ О. С. Панасюк

Судді: /підпис/ Т. М. Шемета

/підпис/ А. Ю. Зайцев

Згідно з оригіналом О. С. Панасюк