ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/772/19 Справа № 173/946/17 Суддя у 1-й інстанції - Петрюк Т.М. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н ЕМ У К Р А Ї Н И

23 січня 2019 року Дніпровський Апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Деркач Н.М., Каратаєвої Л.О.

за участю секретаря - Гречишникової О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за позовом ОСОБА_1 до Комунального закладу «Верхівцевський психоневрологічний інтернат» Дніпропетровської обласної ради» про поновлення на роботі

за апеляційною скаргою Комунального закладу «Верхівцевський психоневрологічний інтернат» Дніпропетровської обласної ради»

на рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 15 травня 2018 року,-

В С Т А Н О В И Л А:

09 червня 2017 року ОСОБА_1 звернулася до Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області з позовом до КЗ «Верхівцевський психоневрологічний інтернат Дніпропетровської обласної ради», в якому, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просила визнати незаконним та скасувати наказ в.о. директора КЗ «Верхівцевський психоневрологічний інтернат» Дніпропетровської обласної ради» № 83-к від 27.03.2017 року про її звільнення з посади бухгалтера І категорії; поновити її на роботі на посаді бухгалтера І категорії КЗ «Верхівцевський психоневрологічний інтернат» Дніпропетровської обласної ради», стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу та 50 000 грн. на відшкодування спричиненої моральної шкоди, а також судові витрати по справі. В обґрунтування позовних вимог позивач посилалась на те, що в 1997 році була призначена на посаду бухгалтера підсобного господарства у Верхівцевський будинок-інтернат. В 2008 році їй присвоєна 1 кваліфікаційна категорія. В 2011 році назву Верхівцевського психоневрологічного будинку-інтернату змінено на КЗ «Верхівцевський психоневрологічний інтернат» ДОР». Наказом в.о. директора КЗ «Верхівцевський психоневрологічний інтернат» ДОР» № 83-К від 27.03.2017 року її було звільнено з займаної посади на підставі п. 3 ст. 40 КЗпП України за систематичне невиконання трудових обов'язків без поважних причин, покладених трудовим договором. Позивач вважає звільнення незаконним, оскільки у період з 27 березня 2017 року по 21 квітня 2017 року знаходилась на стаціонарному лікуванні, що підтверджується випискою із медичної картки стаціонарного хворого. Крім того, в порушення ст. 149 КЗпП України від неї не витребували письмового пояснення, також в наказі не зазначено, за який саме проступок вона звільнена з займаної посади. Своїми діями відповідач позбавив її гарантованого їй конституцією України права заробляти на життя, що й стало підставою звернення до суду (а.с. 13, 48--49).

Рішенням Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 15 травня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Комунального закладу «Верхівцевський психоневрологічний інтернат» Дніпропетровської обласної ради» про поновлення на роботі - задоволений частково.

Визнано незаконним та скасовано наказ виконуючого обов'язки директора Комунального закладу «Верхівцевський психоневрологічний інтернат» Дніпропетровської обласної ради» № 83-к від 27 березня 2017 року про звільнення ОСОБА_1 з посади бухгалтера 1 категорії.

Поновлено ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстровану за адресою: АДРЕСА_1, ІПН НОМЕР_1, на посаді бухгалтера 1 категорії Комунального закладу «Верхівцевський психоневрологічний інтернат» Дніпропетровської обласної ради» з 27 березня 2017 року.

Стягнуто з Комунального закладу «Верхівцевський психоневрологічний інтернат» Дніпропетровської обласної ради» (51660 вул. Залізнична, 1а, м. Верхівцеве Верхньодніпровського району Дніпропетровської області, код ЄДРПОУ № 03188381) на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1, ІПН НОМЕР_1, середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 58 231 грн., 36 коп. за період з 28 березня 2017 року по 15 травня 2018 року.

Стягнуто з Комунального закладу «Верхівцевський психоневрологічний інтернат» Дніпропетровської обласної ради» (51660 вул. Залізнична, 1а, м. Верхівцеве Верхньодніпровського району Дніпропетровської області, код ЄДРПОУ № 03188381) на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1, ІПН НОМЕР_1, - 1 000 грн. на відшкодування спричиненої моральної шкоди.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

Також вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення в частині поновлення на роботі ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1, ІПН НОМЕР_1, допущено до негайного виконання (а.с. 116-124).

В апеляційній скарзі КЗ «Верхівцевський психоневрологічний інтернат» Дніпропетровської обласної ради», посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог (а.с. 128-134).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду підлягає зміні в частині обґрунтування задоволення позовних вимог.

Судом 1 інстанції встановлено, що 24 березня 1997 року позивачка була призначена на посаду бухгалтера підсобного господарства у Верхівцевський будинок-інтернат.

01 січня 2008 році їй присвоєна 1 кваліфікаційна категорія.

В 2011 році назву Верхівцевського психоневрологічного будинку-інтернату змінено на КЗ «Верхівцевський психоневрологічний інтернат» ДОР».

03 березня 2017 року до позивачки було застосоване дисциплінарне стягнення у вигляді догани. В наказі № 54-к від 03 березня 2017 року про винесення догани зазначено про виявлені недоліки щодо виконання своїх посадових обов'язків бухгалтером ОСОБА_1 Підставою для винесення наказу зазначений протокол засідання працівників від 03 березня 2017 року.

Також судом встановлено, що за дорученням облдержадміністрації у зв'язку з розглядом звернення трудового колективу КЗ «Верхівцевський психоневрологічний інтернат» ДОР» від 16 лютого 2017 року була проведена вибіркова перевірка, за результатом якої складено звіт про результати перевірки окремих питань господарської діяльності КЗ «Верхівцевський психоневрологічний інтернат» ДОР» від 07 березня 2017 року.

27 березня 2017 року в.о. директора КЗ «Верхівцевський психоневрологічний інтернат» ДОР» винесений наказ № 83-к про звільнення ОСОБА_1 за п. 3 ст. 40 КЗпП України за систематичне невиконання без поважних причин обов'язків, покладених на неї трудовим договором.

При винесенні наказу про звільнення відповідач керувався статутом та колективним договором КЗ «Верхівцевський психоневрологічний інтернат» ДОР», правилами внутрішнього трудового розпорядку, наказом № 54-К від 03 березня 2017 року «Про винесення догани», листом директора департаменту соціального захисту населення вих. №1512/0/192-17 від 22.03.2017 року із додатками на 4-х аркушах, протоколом засідання працівників інтернату.

Задовольняючи позовні вимоги в частині визнання незаконним та скасування наказу про звільнення позивачки з роботи та поновлення її на роботі, суд 1 інстанції виходив з того, що за основу звільнення позивача приймався той же самий звіт департаменту соціального захисту населення від 07.03.2017 року, що й за притягнення її до дисциплінарної відповідальності, що має наслідком застосування до позивачки відповідальності за одне й те ж порушення, а також виключає ознаку системності невиконання нею посадових обов'язків, а також має наслідком порушення ст. 61 Конституції України, згідно якої ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Також суд виходив з того, що відповідачем було допущено порушення процедури звільнення позивачки, оскільки згоди на її звільнення профспілкова організація не надавала, крім того, в порушення вимог ч.ч. 1-3 ст. 149 КЗпП України у позивачки не були відібрані письмові пояснення. Також суд виходив з того, що відповідачем при звільненні були порушені вимоги ч. 3 ст. 184 КЗпП України, оскільки позивачка була звільнена з роботи в період вагітності.

При цьому, суд вважав безпідставними доводи позивача про те, що вона була звільнена в період перебування на лікарняному, посилаючись на те, що з наданих документів та пояснень самої позивачки судом встановлено, що в день звільнення вона була на роботі, що підтверджується і протоколом зборів працівників від 27.03.2017 року, та звернулась за медичною допомогою вже після того, як їй було повідомлено про її звільнення. Суд не прийняв дану підставу, як таку, що доводить незаконність звільнення та винесення наказу про звільнення, але врахував при вирішенні інших вимог позивачки щодо відшкодування спричиненої їй моральної шкоди.

Задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивачки середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд посилався на ч. 3 ст. 235 КЗпП України, п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» № 13 від 24 грудня 1999 року, Порядок обчислення середньої заробітної плати, затверджений постановою Кабінету міністрів України 08.02.1995 року № 100 (з подальшими змінами і доповненнями), та виходив з наступного розрахунку.

Останніми повними календарними місяцями роботи позивача були січень та лютий 2017 року.

Відповідно до наданої суду довідки заробітна плата позивачки за два останні повні робочі місяці складала: в січні 2017 року - 4920 грн., у лютому 2017 року - 3281 грн. 40 коп. Загальний розмір заробітної плати позивачки за січень та лютий 2017 року складає: 4920,00 грн. + 3281 грн. 40 коп. = 8201 грн. 40 коп. Дана сума розділяється на робочі дні (40 робочих днів даного періоду) і складатиме 205 грн. 04 коп. - середньоденна заробітна плата.

За період з 28 березня 2017 року по 15 травня 2018 року, згідно офіційних даних, число робочих днів складає 284 днів.

Загальна сума середньоденного заробітку позивача 205 грн. 04 коп. х 284 дні = 58231 грн. 36 коп.

Відповідно, загальна сума середнього заробітку позивача за час вимушеного прогулу за період з 28.03.2017 року по 15.05.2018 року складає 58231 грн.36 корп., яку суд визначив для стягнення з відповідача на користь позивачки.

Задовольняючи частково позовні вимоги позивача про стягнення моральної шкоди, суд посилався на ч. 1 ст. 237-1 КЗпП України та виходив з того, що в результаті незаконного звільнення позивачки остання зазнала моральних страждань. При визначенні розміру відшкодування суд врахував ступінь, глибину, тривалість понесених позивачкою моральних страждань та вважав за можливе стягнути з відповідача на користь позивачки 1 000 грн. на відшкодування спричиненої моральної шкоди.

Однак в повній мірі з такими висновками суду 1 інстанції, колегія суддів погодитися не може, виходячи з наступного.

Відповідно до п. 3 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом, зокрема, у випадку систематичного невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення.

Відповідно до ч. 1-3, 9 ст. 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2 - 5, 7 статті 40 пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника) первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, крім випадків, коли розірвання трудового договору із зазначених підстав здійснюється з прокурором, поліцейським і працівником Національної поліції, Служби безпеки України, Державного бюро розслідувань України, Національного антикорупційного бюро України чи органу, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства.

У випадках, передбачених законодавством про працю, виборний орган первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, розглядає у п'ятнадцятиденний строк обґрунтоване письмове подання власника або уповноваженого ним органу про розірвання трудового договору з працівником.

Подання власника або уповноваженого ним органу має розглядатися у присутності працівника, на якого воно внесено. Розгляд подання у разі відсутності працівника допускається лише за його письмовою заявою. За бажанням працівника від його імені може виступати інша особа, у тому числі адвокат. Якщо працівник або його представник не з'явився на засідання, розгляд заяви відкладається до наступного засідання у межах строку, визначеного частиною другою цієї статті. У разі повторної неявки працівника (його представника) без поважних причин подання може розглядатися за його відсутності.

Якщо розірвання трудового договору з працівником проведено власником або уповноваженим ним органом без звернення до виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника), суд зупиняє провадження по справі, запитує згоду виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) і після її одержання або відмови виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) в дачі згоди на звільнення працівника (частина перша цієї статті) розглядає спір по суті.

Відповідно до ст. 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана або звільнення.

Статтею 147-1 КЗпП України визначено, що дисциплінарні стягнення застосовуються органом, якому надано право прийняття на роботу (обрання, затвердження і призначення на посаду) даного працівника. На працівників, які несуть дисциплінарну відповідальність за статутами, положеннями та іншими актами законодавства про дисципліну, дисциплінарні стягнення можуть накладатися також органами, вищестоящими щодо органів, вказаних у частині першій цієї статті. Працівники, які займають виборні посади, можуть бути звільнені тільки за рішенням органу, який їх обрав, і лише з підстав, передбачених законодавством. Законодавством, статутами і положеннями про дисципліну можуть бути передбачені для окремих категорій працівників й інші дисциплінарні стягнення.

Згідно зі ст. 148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку.

Як вбачається із матеріалів справи, 24 березня 1997 року ОСОБА_1 була призначена на посаду бухгалтера підсобного господарства у Верхівцевський будинок-інтернат.

01 січня 2008 році позивачу присвоєна 1 кваліфікаційна категорія.

В 2011 році назву Верхівцевського психоневрологічного комбінату змінено на КЗ «Верхівцевський психоневрологічний інтернат» ДОР».

03 березня 2017 року до позивачки було застосоване дисциплінарне стягнення у вигляді догани. В наказі № 54-к від 03 березня 2017 року про винесення догани зазначено про виявлені недоліки щодо виконання своїх посадових обов'язків бухгалтером ОСОБА_1 Підставою для винесення наказу зазначений протокол засідання працівників від 03 березня 2017 року, з якого вбачається, що позивачці задавалось питання про причини зниження собівартості продукції, на яке було пояснення позивача, що ціноутворення відображено із статистичної довідки. В подальшому у протоколі зазначається, що в.о. директора виніс догану бухгалтерам ОСОБА_1 та ОСОБА_2

З наданого суду наказу про винесення догани № 54-К від 03 березня 2017 року неможливо встановити, за який саме проступок до позивача було застосоване дисциплінарне стягнення та коли саме мали місце порушення.

Між тим, як вбачається з матеріалів справи, позивачка не оскаржувала правомірність застосування до неї даного дисциплінарного стягнення.

З матеріалів справи також вбачається, що за дорученням облдержадміністрації у зв'язку з розглядом звернення трудового колективу КЗ «Верхівцевський психоневрологічний інтернат» ДОР» від 16 лютого 2017 року була проведена вибіркова перевірка та складено звіт про результати перевірки окремих питань господарської діяльності КЗ «Верхівцевський психоневрологічний інтернат» ДОР» від 07 березня 2017 року, відповідно до якого в роботі КЗ «Верхівцевський психоневрологічний інтернат» ДОР» виявлені певні недоліки.

Наказом в.о. директора КЗ «Верхівцевський психоневрологічний інтернат» ДОР» № 83-К від 27 березня 2017 року ОСОБА_1 звільнена за п. 3 ст. 40 КЗпП України за систематичне невиконання без поважних причин обов'язків, покладених на неї трудовим договором.

З наказу вбачається, що при звільненні позивачки відповідач керувався статутом та колективним договором КЗ «Верхівцевський психоневрологічний інтернат» ДОР», правилами внутрішнього трудового розпорядку, наказом № 54-К від 03 березня 2017 року «Про винесення догани», листом директора департаменту соціального захисту населення вих. №1512/0/192-17 від 22.03.2017 року із додатками на 4-х аркушах, протоколом засідання працівників інтернату.

З матеріалів справи також вбачається, що 27 березня 2017 року було проведено засідання працівників директора КЗ «Верхівцевський психоневрологічний інтернат» ДОР». В протоколі засідання працівників від 27 березня 2017 року по обліку підсобного господарства зазначено про незадовільний облік кормів; згідно перевірки Департаментом встановлено розбіжності в бухгалтерському обліку, що призвело до недоотримання закладом м'яса, чим нанесено значні збитки; по результатам перевірки господарської діяльності підсобного господарства, згідно висновків перевірки бухгалтер підсобного господарства не відповідає займаній посаді. Також в протоколі зазначено про звільнення ОСОБА_1 у зв'язку з невідповідністю займаній посаді та за систематичне невиконання обов'язків.

З наданого суду наказу № 83-К від 27 березня 2017 року, яким ОСОБА_1 звільнена за п. 3 ст. 40 КЗпП України за систематичне невиконання без поважних причин обов'язків, покладених на неї трудовим договором, неможливо встановити, який саме проступок повторно вчинила позивачка, за що її й було звільнено, та коли саме він мав місце.

Виходячи зі змісту протоколів засідання працівників від 03 березня 2017 року та від 27 березня 2017 року, з урахуванням змісту звіту від 07 березня 2017 року, можливо лише припустити, що позивачкою було допущено заниження собівартості продукції й незадовільний облік кормів, що призвело до недоотримання закладом м'яса, чим нанесено значні збитки.

Однак, зазначене не містить відображення в наказах від 03 березня 2017 року та від 27 березня 2017 року, а тому не може бути прийняте судом до уваги, оскільки судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи те, що з наказу про винесення догани № 54-К від 03 березня 2017 року та наказу № 83-К від 27 березня 2017 року, яким ОСОБА_1 звільнена, не вбачається, які саме порушення допустила ОСОБА_1 та коли вони мали місце, колегія суддів вважає, що суд дійшов безпідставного висновку про те, що до позивача була застосована відповідальність за одне й те ж порушення.

Зазначене також виключає й висновок про законність звільнення позивачки з вищезазначених причин.

Крім того, відповідно до ст. 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку.

Згідно п. 18 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.1992 року "Про практику розгляду судами трудових спорів", при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з'ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові.

Відповідачем не надано до суду доказів того, що при притягненні ОСОБА_3 до дисциплінарної відповідальності від неї роботодавець зажадав письмові пояснення та не надано доказів того, що позивач відмовилась їх надавати. Враховуючи це, суд 1 інстанції дійшов висновку про порушення порядку притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності, з чим погоджується і колегія суддів.

Також, зі змісту позовної заяви вбачається, що позивачка, звертаючись з позовними вимогами про визнання незаконним та скасування наказу про її звільнення, поновлення на роботі, стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, посилалась як на підставу незаконності звільнення, саме на вагітність та перебування на стаціонарному лікуванні на момент звільнення.

З матеріалів справи видно, що у період з 27 березня 2017 року по 21 квітня 2017 року позивачка ОСОБА_1 перебувала на стаціонарному лікуванні, що підтверджується листком непрацездатності та випискою із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого (а.с. 8, 73).

Відповідно до ст. 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.

Згідно ч. 3 ст. 184 КЗпП України звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини з інвалідністю з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов'язковим працевлаштуванням. Обов'язкове працевлаштування зазначених жінок здійснюється також у випадках їх звільнення після закінчення строкового трудового договору. На період працевлаштування за ними зберігається середня заробітна плата, але не більше трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору.

Випискою із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого підтверджується вагітність позивачки на момент надходження у стаціонар, а саме: 27 березня 2017 року, тобто у день її звільнення.

Враховуючи зазначене, колегія суддів не може погодитися з висновками суду 1 інстанції про безпідставність доводів позивача про те, що вона була звільнена в період перебування на лікарняному. При цьому, суд виходив з того, що з наданих документів та пояснень самої позивачки встановлено, що в день звільнення вона була на роботі, що підтверджується і протоколом зборів працівників від 27.03.2017 року, та звернулась за медичною допомогою вже після того, як їй було повідомлено про її звільнення.

Між тим, вказані висновки суду суперечать вимогам ст. 40 КЗпП України, відповідно до якої не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності.

Враховуючи вищезазначене, а також те, що в день звільнення 27.03.2017 року позивачка перебувала на лікарняному, колегія суддів вважає, що ця обставина також є підставою для задоволення позову.

Отже, колегія суддів вважає за необхідне змінити обґрунтування задоволення позовних вимог про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення позивачки з роботи та поновлення її на роботі, з вищезазначених підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Виходячи з того, що сума стягнутого з КЗ «Верхівцевський психоневрологічний інтернат» ДОР» на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі 58 231 грн. 36 коп., а також моральної шкоди в розмірі 1 000 грн., відповідачем не оскаржується, на невідповідність розрахунку в апеляційній скарзі не зазначається, то зазначене апеляційним судом не переглядається.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідно до роз'яснень, наданих в п.19 Постанови Пленуму ВСУ "Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку " № 12 від 24.10.2008 року, підлягає зміні в частині обґрунтування задоволення позовних вимог, з вище вказаних підстав.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 15 травня 2018 року - змінити в частині обґрунтування задоволення позовних вимог.

В решті рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 15 травня 2018 року - залишити без змін, а апеляційну скаргу Комунального закладу «Верхівцевський психоневрологічний інтернат» Дніпропетровської обласної ради» - відхилити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: