Дата документу 13.02.2019 Справа № 336/1760/17
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 336/1760/17 Головуючий у 1 інстанції
№ провадження 22-ц/807/471/19 Дмитрюк О.В.
Доповідач: Бєлка В.Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 лютого 2019 року м. Запоріжжя

Запорізький Апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого: Бєлки В.Ю.

Суддів: Воробйової І.А.

Онищенко Е.А.

За участю секретаря: Семенчук О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 23 серпня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Акціонерного товариства «ВТБ Банк», третя особа: Акціонерне товариство «Таскомбанк», про захист прав споживачів шляхом визнання недійсними пунктів кредитного договору та стягнення коштів,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2017 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом, який в ході розгляду справи був уточнений, до ПАТ «ВТБ Банк», про захист прав споживачів шляхом визнання недійсними пунктів кредитного договору та стягнення коштів, посилаючись на те, що 07.09.2011 року між ним та ПАТ «ВТБ» був укладений кредитний договір № R6В за умовами якого він використовує кредитні кошти за цільовим призначенням (придбання автомобіля), зобов'язується повернути кредит, а також сплатити відсотки за користування кредитом, комісійну винагороду та інші платежі на умовах та у строки, що встановлені цим договором.

Розділом 3 кредитного договору визначені умови та порядок кредитування, розділом 5 - права та обов'язки сторін.

Зазначає, що в укладеному кредитному договорі містяться розбіжності та існує невідповідність вимог в різних пунктах за однією вимогою, договором обмежено право споживача на одержання достовірної, необхідної, доступної та своєчасної інформації, були нав'язані умови страхування, порушено умови добросовісної конкуренції та чесної підприємницької практики, порушено вимоги діючого законодавства, оскільки в односторонньому порядку змінено проценту ставку без згоди позичальника, чим його введено в оману.

Посилаючись на зазначені обставини просив суд визначити та визнати недійсними (нікчемними) окремі частини (положення) правочину кредитного договору № R6В від 07.09.2011 року, а саме: п.3.3.1, 3.3.2, 3.3.3., 3.3.5, 3.4, 3.10, 4.1, 5.1.3, 5.2.1, 5.2.7, 5.3.4, 5.3.7, 5.3.11, 5.3.12, 7.1 з моменту його укладання та підписання (ч.7 ст.18 ЗУ «Про захист прав споживачів», ч.1,2 ст.236 ЦКУ);

внести зміни до кредитного договору № R6В від 07.09.2011 року шляхом зміни/включення до п.3.3.1, 3.3.2, 3.3.3., 3.3.5, 3.4, 3.10, 4.1, 5.1.3, 5.2.1, 5.2.7, 5.3.4, 5.3.7, 5.3.11, 5.3.12, 7.1, в редакції запропонованій позивачем;

визначити недійсним та виключити з додатку № 1 від 07.09.2011 року до кредитного договору № R6В в розділі «Сукупні послуги та інші фінансові зобов'язання позичальника» п.2.4.1 та п.2.4.2;

виключити п.3.7 з кредитного договору № R6В від 07.09.2011 року на підставі абз.5 ст.55 ЗУ «Про банки та банківську діяльність», п.10 ч.3 ст.18 ЗУ «Про захист прав споживачів»;

зобов'язати відповідача повернути злишнє сплачену комісійну винагороду за видачу кредиту в сумі 2519,94 грн. по квитанції № 34350 від 07.09.2011 року та 150 грн. по квитанції № 34388 від 07.09.2011 року;

зобов'язати відповідача вилучити персональні дані позивача з бюро кредитних історій України та спростувати у УБКІ заборгованість перед «ВТБ Банком»;

заборонити відповідачу розголошувати та розповсюджувати персональні дані позичальника за вимогами ЗУ «Про персональні дані»;

заборонити відповідачу передавати свої права 3-й особі, крім випадків, визначених ст.ст.600, 636, 1078 ЦК України;

У квітні 2018 року ОСОБА_3 звернувся до суду з клопотанням про зміну предмету та підстав позову, в якій посилаючись на те, що до початку розгляду справи по суті та у зв'язку з тим, що договір про кредиту за обов'язками ним виконані в повному обсязі, а збоку банку не виконанні, тому надлишково сплачена сума по кредиту, по відсоткам та штрафи - 14053,01 грн., 6 407,13 грн., 1751,60 грн., 84.00 грн.

Посилаючись на зазначені обставини просив суд до позову додати вимогу про стягнення з відповідача надлишково сплачену йому суму в розмірі 22296,74 грн. на користь позивача.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 13 червня 2018 року залучено до участі у справі у якості третьої особи - ПАТ «Таскомбанк», замінено у справі відповідача ПАТ «ВТБ Банк» на належного відповідача АТ «ВТБ Банк».

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 23 серпня 2018 року в задоволені позову відмовлено.

У апеляційній скарзі ОСОБА_3 зазначає, що рішення суду постановлено з порушенням норм матеріального і процесуального права. Апеляційну скаргу мотивує тим, що справа жодного разу не розглядалась по суті, його доводи та наведені розрахунки (докази) не були спростовані ані відповідачем, ані судом. Не враховано те, що при укладенні кредитного договору його було введено в оману ненаданням повної та достовірної інформації по кредиту, що призвело до порушення його прав. Поза увагою залишилось те, що банк обмежив його право вибору страхової компанії для страхування транспортного засобу. Просить скасувати рішення суду і ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, що з'явилися, вивчивши апеляційну скаргу та матеріали справи, колегія вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що доказів на підтвердження позовних вимог позивачем не надано, і ОСОБА_3 не довів тих обставин, на які посилався, як на підставу своїх позовних вимог.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що районний суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон їх регулює.

Судом встановлено і підтверджено матеріалами справи, Судом встановлено, що між ПАТ «ВТБ Банк» та ОСОБА_3 07.09.2011 року було укладено кредитний договір № R6В.

Відповідно до п.3.1, 3.2 кредитного договору сума кредиту становила 126 630 грн., зі строком кредитування до 07.09.2018 року.

В п.3.3 договору сторони погодили процентні ставки.

П.4 кредитного договору визначено порядок нарахування, сплати процентів за користування кредитом та повернення кредиту, а п. 5 права та обов'язки сторін.

Статтею 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. При цьому, згідно зі ст. 627 ЦК України та відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зокрема, ст. 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Ст. 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Таким чином, суд першої інстанції правильно зазначив, що, істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: особу та місцезнаходження кредитодавця; кредитні умови, зокрема: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови.

Кредитодавець не має права вимагати від споживача відомостей, які не стосуються визначення його платоспроможності та не є необхідними для надання споживчого кредиту. Договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один з оригіналів якого передається споживачеві. Обов'язок доведення того, що один з оригіналів договору був переданий споживачеві, покладається на кредитодавця. У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: сума кредиту; детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; право дострокового повернення кредиту; річна відсоткова ставка за кредитом; інші умови, визначені законодавством.

Як вбачається з п. 3.12 кредитного договору, підписанням цього договору позичальник підтверджує, що він перед укладенням цього договору письмово ознайомлений з інформацією про особу і місцезнаходження банку, про умови кредитування та умови договорів забезпечення, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту та послуг з оформлення договорів застави та страхування. Позичальник цим підтверджує свою згоду із зазначеними діючими умовами. Тому відсутні підстави вважати, що позивачу при укладенні договору, не було надано інформацію відповідно до ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», а також те, що кредитний договір, укладений сторонами містить несправедливі умови до позивача.

Виходячи з наведеного, колегія погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що позивачем не надано належних та допустимих доказів, які дають підстави вважати, що кредитний договір, укладений між сторонами, є несправедливим до нього, оскільки при підписанні даного договору ОСОБА_3 ознайомився та погодився з його умовами, а відтак, проаналізувавши умови кредитного договору та встановлені обставини, суд дійшов до висновку про відсутність в останньому несправедливих умов, а всі твердження позивача з даного приводу судом розцінюються як його спосіб захисту власних інтересів від наслідків, можливість настання яких залежить лише від його добросовісної поведінки при виконанні взятих на себе за кредитним договором зобов'язань.

Відповідно до п. 14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року N 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048- 1052, 1054- 1055), статті 18-19 Закону України. Зокрема, кредитний договір обов'язково має укладатись у письмовій формі (ст.1055 ЦК України); недодержання письмової форми тягне його нікчемність та не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його нікчемністю. При вирішенні справ про визнання кредитного договору недійсним суди повинні враховувати роз'яснення, наведені у постанові Пленуму ВСУ від 06.11.2009 р. № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними». Суди повинні розмежовувати кредитний договір, який є недійсним у силу закону (нікчемний), або може бути визнаний таким у судовому порядку (оспорюваний) з підстав, встановлених частиною першою ст. 215 ЦК України, та кредитний договір, який є неукладеним (не відбувся), що не може бути визнаний недійсним, зокрема, у випадку, коли сторони в належній формі не досягли згоди щодо хоча б з однієї його істотної умови або зміст яких неможливо встановити, виходячи з норм статей 536, 638, 1056-1 ЦК України.

Судом першої інстанції також встановлено, що договір укладений в письмовій формі, містить всі суттєві умови передбачені законом для договорів і які мають істотне значення, а також які були узгоджені сторонами та даний договір підписаний позивачем власноруч, що підтверджує обізнаність та згоду з його умовами.

Тому, доводи ОСОБА_3 відносно того, що його було введено в оману ненаданням повної та достовірної інформації по кредиту, що призвело до помилки, результатом якої було укладення зазначеного кредитного договору, спростовані наявними у справі доказами. Доводи апеляційної скарги в цій частині також є недоведеними та не спростовують зазначені висновки суду.

Не є підставою для скасування рішення суду і посилання позивача на те, що банк обмежив його право вибору страхової компанії для страхування транспортного засобу, у зв'язку з чим всі пункти кредитного договору, що пов'язані зі страхуванням транспортного засобу є несправедливими і є порушенням Закону України «Про захист прав споживачів» та підставою для визнання таких пунктів недійсними суд вважає безпідставними, оскільки підписавши кредитний договір позивач надав згоду на усі його зобов'язання, що передбачені кредитним договором та стосуються страхування транспортного засобу(предмета застави), а також на наслідки, які настають у разі невиконання вказаних зобов'язань.

Також, колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що оскільки у ході розгляду справи не встановлено підстав для задоволення позову в частині визнання недійсними умов кредитного договору, то, як похідні від первісних, не підлягають задоволенню і вимоги про повернення надлишково сплаченої комісії та стягнення безпідставно набутих коштів.

Докази та обставини, на які посилається скаржник в апеляційній скарзі, щодо третейського застереження та зазначення персональних даних позивача, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення.

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382, 383 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 23 серпня 2018 року по цій справі залишити без змін.

Дата складання повної постанови 18 лютого 2019 року.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий: В.Ю. Бєлка

Судді: І.А. Воробйова

Е.А. Онищенко