ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 552/3975/18 Номер провадження 22-ц/814/281/19Головуючий у 1-й інстанції Турченко Т.В. Доповідач ап. інст. Хіль Л. М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 лютого 2019 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі:

Головуючого судді Хіль Л.М.

Суддів: Абрамова П.С., Карпушина Г.Л.,

Секретар: Григоришина М.В.,

За участі: представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 на рішення Київського районного суду м. Полтави від 16 серпня 2018 року по справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, суд-

ВСТАНОВИВ:

У липні 2018 року ОСОБА_4 звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив стягнути з відповідача ОСОБА_3 на його користь 1 238 грн. 86 коп. завдану матеріальну шкоду та 10 000 гривень моральної шкоди.

В обґрунтування позову зазначив, що вироком Київського районного суду міста Полтави від 25.10.2017 року ОСОБА_3 було засуджено за ч.1 ст.125 КК України до покарання у вигляді штрафу у розмірі п'ятдесяти неоподаткованих доходів громадян, що становить 850 гривень та на підставі ст.ст.49, ч.5 ст.74 КК України звільнено від призначеного покарання у зв'язку з закінченням строків давності.

Також вказував, що вироком суду його цивільний позов було частково задоволено, а саме стягнуто з ОСОБА_3 на його користь 1 107 грн. 87 коп. матеріальної шкоди, 3 000 грн. моральної шкоди, а всього 4 107 грн. 87 коп. В решті позовних вимог було відмовлено. Ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 12.02.2018 року було скасовано вирок Київського районного суду міста Полтави від 25.10.2017 року стосовно ОСОБА_3, останню було звільнено від кримінальної відповідальності за вчинення злочину, передбачено ч.1 ст.125 КК України на підставі п.1 ч.2 ст.284 КК України у зв»язку із закінченням строків передбачених ст.49 КК України, а кримінальне провадження закрито. Ухвалою Верховного Суду України від 16.04.2018 року по даній кримінальній справі відмовлено у відкритті касаційного провадження. Отже, ухвала Апеляційного суду Полтавської області від 12.02.2018 року набрала законної сили. В ухвалі Апеляційного суду Полтавської області від 12.02.2018 року зазначено, що обвинувачена ОСОБА_3 не заперечувала проти закриття справи з нереабілітуючих підстав, якою є і закінчення строків давності. Його цивільний позов про стягнення матеріальної та моральної шкоди залишено без розгляду.

Вважає, що оскільки внаслідок вчинення злочину йому були завдані легкі тілесні ушкодження він має право на відшкодуваня матеріальної та моральної шкоди.

Матеріальна шкода полягає у витратах, понесених на лікування та придбання ліків, що складає 1 238 грн. 86 коп. Також злочином завдана і моральна шкода, яка полягає у фізичному болю та емоційних стражданнях, яких він зазнав у зв'язку із ушкодженням свого здоров'я, що виразилось у тому, що він змушений був тривалий час лікуватися.

Розмір моральної шкоди оцінює в 10 000 гривень.

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 16 серпня 2018 року позов ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 завдану матеріальну шкоду в сумі 968 грн. 43 коп. та моральну шкоду в сумі 3 000 грн., а всього 3 968 грн. 43 коп.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь держави судовий збір в сумі 704 грн. 80 коп.

Не погодившись з вказаним рішенням, його в апеляційному порядку оскаржила ОСОБА_3 посилаючись на порушення судом норм матеріального права, неповного з`ясування усіх фактичних обставин справи просила скасувати рішення місцевого суду з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

В обґрунтування скарги вказувала, що судом не надано належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам.

Також вказує, що позивачем пропущено строки позовної давності, оскільки події що є предметом спору відбулися 02.10.2014 року, позов подано у липні 2018 року.

Зазначає, що копії чеків на придбання ліків, доданих до матеріалів справи не стосуються лікування припухлої губи.

Також судом включено до відшкодування матеріальної шкоди скло в сумі 168 грн., але судом не взято до уваги, що квартира станом на 02.10.2014 року належала на праві приватної власності їй.

Вказує, що місцевий суд помилково визначив, що вона спричинила тілесні ушкодження чим завдала ушкодженню здоров`я позивачу. Судом апеляційної інстанції закрито кримінальне провадження відносно неї у зв'язку закінченням строків давності.

Також судом прийнято рішення про стягнення судового збору з неї, але не взято до уваги, що позивач звільнений від судового збору, а також те, що позовні вимоги задоволено частково, тому в разі стягнення судового збору вони розподіляються пропорційно на обидві сторони.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_4 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення місцевого суду без змін.

Позивач ОСОБА_4 та відповідач ОСОБА_3 будучи належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи до суду не з`явились.

Від позивача надійшла заява про розгляд справи у його відсутність.

В судове засідання з`явився представник відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_2, просив рішення місцевого суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, застосувавши строки позовної давності.

Апеляційний суд, перевіривши законність та обґрунтованість рішення місцевого суду у межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, приходить до висновку, що скарга підлягає задоволенню частково.

Згідно п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до п.п.3,4 ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Місцевим судом вірно встановлено, що ОСОБА_3 02 жовтня 2014 року близько 20 години 30 хвилин, перебуваючи за адресою: АДРЕСА_1, вчинила сварку зі своїм чоловіком ОСОБА_4, внаслідок якої вдарила його по обличчю долонею правої руки по нижній губі.

За даним фактом було порушено кримінальне провадження №0001885 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1ст.125 КК України відносно ОСОБА_3, ОСОБА_4 по даному кримінальному провадженню був визнаний потерпілим.

Дана кримінальна справа перебувала в провадженні Київського районного суду міста Полтави.

Вироком Київського районного суду міста Полтави від 25.10.2017 року ОСОБА_3 було визнано винною у скоєнні кримінального правопорушення, передбачено ч.1 ст.125 КК України та призначено покарання у виді штрафу у розмірі п'ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 гривень. На підставі ст.49, ч 5 ст.74 КК України було звільнено ОСОБА_3 від призначеного покарання, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, у зв'язку з закінченням строків давності. Цивільний позов було задоволено частково. Стягнуто із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 1 107 грн. 87 коп. матеріальної шкоди, 3 000 грн. моральної шкоди, а всього 4 107 грн. 87 коп. В решті позовних вимог було відмовлено (а.с.5-6).

Ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 12.02.2018 року вирок Київського районного суду міста Полтави від 25 жовтня 2017 року стосовно ОСОБА_3 було скасовано. ОСОБА_3, було звільнено від кримінальної відповідальності за вчинення злочину, передбаченого ч.1 ст.125 КК України на підставі п.1 ч.2 ст.284 КК України у зв'язку із закінченням строків, передбачених ст.49 КК України, а кримінальне провадження було закрито (а.с.7-8).

Ухвалою Верховного Суду України від 16.04.2018 року по даній кримінальній справі у відкритті касаційного провадження було відмовлено (а.с.9).

Задовольняючи позов частково, місцевий суд виходив з того, що внаслідок неправомірних дій ОСОБА_3 позивачу було завдано матеріальну та моральну шкоду, яка підлягає відшкодуванню.

Проте, апеляційний суд не може погодитись з таким висновком місцевого суду з огляду на наступне.

За змістом ч. 1 ст. 1166 та ч. 1 ст. 1167 ЦК України майнова та моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовуються особою, яка її завдала за наявності її вини.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 22 ЦК України збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування матеріальної чи моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Відповідно до вимог ч.1, 5, 6 ст. ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Із матеріалів справи вбачається, що позивачем до справи долучено копії квитанцій в яких зазначено витрати на лікування, які поніс ОСОБА_5 проте вони не беруться до уваги, оскільки з даних квитанцій неможливо встановити, що вказані у квитанціях ліки стосуються лікування губи позивача.

Також не доведено та не надано належних доказів щодо розбитого склала в квартирі, оскільки квартира станом на 02.10.2014 року належала на праві спільної сумісної власності ОСОБА_5 та ОСОБА_3, а тому скло в міжкімнатних дверях належало як позивачу так і відповідачу по справі.

З наданої квитанції ( а.с. 16 на звороті) не вбачається хто сплатив кошти на придбання скла.

Щодо відшкодування моральної шкоди слід зазначити наступне.

Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Апеляційний суд вважає, що в задоволенні вимоги про відшкодування моральної шкоди слід відмовити, оскільки вона не підтверджена належними та допустимими доказами.

Безпосередньо саме твердження позивача про завдання моральної шкоди колегія суддів не може покласти в основу рішення суду, оскільки самі твердження сторони не є доказом.

Згідно ч.1 ст. 76 докази є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин ( фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, від 12 липня 2007 року).

При визначенні розміру моральної шкоди суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Зміст понять «розумність» та «справедливість» при визначенні розміру моральної шкоди розкривається і в рішеннях Європейського Суду, який при цьому виходить з принципу справедливої сатисфакції, передбаченої статтею 41 Конвенції. Зокрема, у рішеннях «Тома проти Люксембургу», «Калок проти Франції» (2000) та «Недбала проти Польщі», Європейський Суд дійшов висновку, що сам факт визнання порушеного права є адекватним засобом для згладжування душевних страждань і справедливої сатисфакції.

Щодо посилання на пропущення строку позовної давності слід зазначити наступне.

Із справи вбачається, що до суду першої інстанції з заявою про застосування строків позовної давності відповідач не звертався, окрім того апеляційний суд звертає увагу, що строки позовної давності не пропущені, оскільки позивач звертався до суду в межах кримінального провадження з цивільним позовом. Ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 12.02.2018 року вирок Київського районного суду м. Полтави від 25.10.2017 року скасовано. Кримінальне провадження закрито.

Оскільки кримінальне провадження було закрито в межах якого було подано цивільний позов, ОСОБА_6 скористався своїм правом на звернення до суду з позовом в порядку цивільного судочинства в межах трирічного строку позовної давності.

За таких обставин, рішення місцевого суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п.п.3,4, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Полтави від 16 серпня 2018 року скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя Л.М. Хіль

Судді: П.С. Абрамов

Г.Л. Карпушин