Справа № 183/5246/18
№ 2/183/830/19
24 січня 2019 року Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:
головуючого судді Сороки О.В.
секретаря судового засідання Пономаренко О.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Новомосковського міськрайонного суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, про усунення перешкод у користуванні майном, визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщення,
за участю позивача ОСОБА_1,
представника позивача ОСОБА_5,-
30 серпня 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, який діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, в якому просить усунути перешкоди у користуванні майном шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням будинком № 76 по вул. Кущівська (колишня Дзержинского) в м. Новомосковську Дніпропетровської області.
В обґрунтування заявленого позову позивач посилається на те, що вона являється власником будинку № 76 по вул. Кущівська в м. Новомосковську Дніпропетровської області.
В період з 05 березня 1982 року по 15 травня 1992 року вона була співвласником 18/25 аварійного старого будинку площею 90,8 кв.м., а з 15.05.1992 року по 19.04.2018 року - 8/25 цього аварійного будинку. На підставі свідоцтва про право на спадщину від 15.04.2009 року власником 17/25 аварійного старого будинку № 76 по вул. Кущівська в м. Новомосковську був ОСОБА_2. 23.04.2009 року зі згоди ОСОБА_2 у вказаному будинку був зареєстрований ОСОБА_3, а 21.01.2011 року його неповнолітній син ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. Позивачка як співвласник іншої 8/25 частин будинку ніколи не надавала згоду на реєстрацію місця проживання відповідачів ОСОБА_3 та його сина, як того вимагає ст. 358 ЦК України. 11.11.2010 року вироком Новомосковського міськрайонного суду ОСОБА_2А засуджений до 7 років 6 місяців позбавлення волі із конфіскацією всього належного йому майна у власність держави. Внаслідок винесення вироку засуджений ОСОБА_2 був позбавлений права власності на 17/25 частин будинку (аварійного) № 76 по вул. Кущівська в м. Новомосковську Дніпропетровської області. 20.02.2016 року, незважаючи на конфіскацію та арешт будинку, ОСОБА_2 уклав з ОСОБА_6, яка є дружиною відповідача ОСОБА_3, договір дарування 17/25 часин будинку (аварійного), згідно якого ОСОБА_6 стала власницею 17/25 частин будинку № 76 по вул. Кущівська в м. Новомосковську. Рішенням Новомосковського міськрайонного суду від 14.12.2017 року було визнано недійсним договір дарування, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 Право власності ОСОБА_2 щодо будинку № 76 по вул. Кущівська в м. Новомосковську з 19.04.2018 року було припинено, тому у відповідності до Правил реєстрації місця проживання та Порядку передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру, затверджених Постановою КМУ від 2 березня 2016 року, ОСОБА_1 вважає, що відповідачі втратили право користування майном, будинком № 76 по вул. Кущівська в м. Новомосковську.
Між тим, відповідачі створюють позивачу перешкоди у користуванні та розпорядженні своїм майном, а тому посилаючись на ст. 391 ЦК України, позивач просить усунути перешкоди у користуванні належним їй на праві власності майном, шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням будинком № 76 по вул. Кущівська в м. Новомосковську Дніпропетровської області.
Ухвалою суду від 21 вересня 2018 року відкрито провадження у справі.
Представник позивача та позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі, надали пояснення по кожній обставини, викладеній у позові.
Відповідачі в судове засідання не з'явилися, вважаються такими, що повідомлені належним чином, оскільки судові повістки направлялися за місцем їх реєстрації, а також шляхом оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України, а тому у відповідності до ст. 280 ЦПК України, суд з погодження позивача, провів заочний розгляд справи.
Представник виконавчого комітету Новомосковської міської ради Дніпропетровської області в судове засідання не зявився, був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи.
Суд, дослідивши докази з точки зору належності та допустимості, а у своїй сукупності з точки зору достатності, дійшов до наступного висновку.
Судом встановлено, що позивач є власником будинку № 76 по вул. Кущівська в м. Новомосковську Дніпропетровської області, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно (а.с. 16).
Стаття 41 Конституції України проголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеним законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Відповідно до ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Відповідно до ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом.
Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
За змістом ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає суду підстави дійти висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.
Згідно довідки відділу реєстрації та обліку громадян виконавчого комітету Новомосковської міської ради № 3558 від 19.07.2018 року (а.с. 22), в будинку № 76 по вул..кущівській в м.Новомосковську Дніпропетровської області зареєстрованими значаться відповідачі по справі ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4.
Як вбачається з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно(а.с. 16-19), ОСОБА_2 був власником 17/25 частки будинку № 76 по вул. Кущівська в м. Новомосковську. На підставі вироку Новомосковського міськрайонного суду від 11.11.2010 року, ОСОБА_2А засуджений до 7 років 6 місяців позбавлення волі із конфіскацією всього належного йому майна у власність держави. Внаслідок винесення вироку засуджений ОСОБА_2 був позбавлений права власності на 17/25 частин вищевказаного будинку, та його право власності на вказану частку було припинено 19.04.2018 року (а.с. 5-7, 18).
Вимоги ст. 156 ЖК України передбачає, що за згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.
Як вказує позивач при реєстрації ОСОБА_2 в будинку відповідачів ОСОБА_3А, та ОСОБА_4 її згоди ніхто не отримував, що є порушенням також ст. 358 ЦК України.
Рішенням Новомосковського міськрайонного суду від 14.12.2017 року було визнано недійсним договір дарування, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_6, від 20.02.2016 року, згідно якого ОСОБА_2 подарував ОСОБА_6, 17/25 частин будинку № 76 по вул. Кущівська в м. Новомосковську. (а.с. 8-15) рішення суду набрало законної сили.

Згідно п. 26 Правил реєстрації місця проживання та Порядку передачі органами реєстрації інформації до Єдиного демографічного реєстру, зняття з реєстрації особи здійснюється на підставі документів, які свідчать про припинення підстав на право користування житловим приміщенням, відчуження житла та інших визначених законодавством документів.

Відповідно до п. 28 Правил реєстрації місця проживання та Порядку передачі органами реєстрації інформації до Єдиного демографічного реєстру реєстрація місця проживання особи або зняття з реєстрації місця проживання скасовуються у разі їх проведення з порушенням вимог законодавства.

Між тим, у відповідності до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

Як випливає із зазначеної норми закону, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно при позбавленні права власності на житлове приміщення, позбавленні права користування житловим приміщенням, визнанні особи безвісно відсутньою, оголошенні фізичної особи померлою.

З огляду на те, що Закон є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 30 червня 2015 року (справа № 21-1438а15).

Як зазначає у своєму позові ОСОБА_1, наявність реєстрації відповідачів у належному їй на праві власності будинку, заважає їй вільно розпоряджатися своєю власністю, у зв'язку з чим суд вважає за необхідне визнати ОСОБА_2, ОСОБА_3 та неповнолітнього ОСОБА_4 такими, що втратили право користування житловим приміщенням будинком № 76 по вул.Кущівська в м. Новомосковську Дніпропетровської області. Даних про наявність будь-якої домовленості між позивачами та відповідачем з приводу користування житловим приміщенням, а також доказів про поважність причин відсутності відповідача у житловому приміщенні за місцем реєстрації суду не надано.

Вирішуючи при ухваленні рішення питання про розподіл судових витрат між сторонами, суд бере до уваги, що при зверненні до суду позивач не сплачувала судовий збір, оскільки у відповідності до п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнена від його сплати, відтак з відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь держави на підставі ст.141 ЦПК України підлягають стягненню судові витрати в розмірі 768,40 грн., та 1536,80 грн. відповідно.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 4, 12,76,81,89, 223, 263, 265,280 ЦПК України, ст.ст. 321, 391, 405 ЦК України, -

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, про усунення перешкод у користуванні майном, визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщення, - задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_5, таким, що втратив право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: Дніпропетровська область, м.Новомосковськ, вул.Кущівська, 76 (колишня назва вулиці Дзержинського).

Визнати ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_6, таким, що втратив право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: Дніпропетровська область, м.Новомосковськ, вул.Кущівська, 76 (колишня назва вулиці Дзержинського).

Визнати неповнолітнього ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, таким, що втратив право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: Дніпропетровська область, м.Новомосковськ, вул.Кущівська, 76 (колишня назва вулиці Дзержинського).

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 768, 40 грн.

Стягнути з ОСОБА_3 в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_4 судовий збір на користь держави у розмірі 1536,80 грн.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом 30 днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Сорока О.В.