КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Головуючий у першій інстанції - Макаренко І.О.
Номер провадження № 22-ц/824/9582/2019
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 вересня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Яворського М.А. (суддя-доповідач), Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

розглянувши цивільну справу в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 14 січня 2019 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у місті Києві про відшкодування моральної шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

У червні 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду із зазначеним позовом, з врахуванням уточнених позовних вимог просила стягнути на її користь із Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у м. Києві компенсацію за немайнову шкоду у розмірі 2000 євро, конвертовані у національну валюту за курсом на день здійснення платежу.

Позовні вимоги мотивовано тим, що ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 27 липня 2015 року визнано неправомірною бездіяльність ГУ МВС України у м. Києві щодо розгляду її заяви про вчинення злочину від 02 березня 2011 року працівниками Солом`янського РУ ГУ МВС України в м. Києві Якимчуком О.Є., Стороженко С.В., Вовк А.В . та зобов`язано ГУ МВС України у м. Києві розглянути вказану заяву ОСОБА_1 відповідно до вимог п.3 Розділу ХІ «Перехідні положення» КПК України 2012 року.

ОСОБА_1 вказує, що вказане рішення не виконано й вважає, що незаконною бездіяльність Головного управління Міністерства внутрішніх справ у м.Києві щодо розгляду її заяви про злочин і неприйняття рішення в порядку ст. 97 КПК України по вказаній заяві їй було завдало немайнову шкоду, у зв`язку з чим просила у судовому порядку стягнути вказані кошти із відповідача у вказаній справі ГУ МВС України в м. Києві.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 14 січня 2019 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмолено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, яку мотивовано тим, що оскаржуване рішення є незаконним та підлягає скасуванню, оскільки судом першої інстанції не було взято до уваги та не надано належної правової оцінки того факту, що ухвала Апеляційного суду міста Києва від 27 липня 2015 року ще й досі не виконана, а заява ОСОБА_1 ГУ МВС України у місті Києві не розглянута відповідно до до вимог п.3 Розділу ХІ «Перехідні положення» КПК України 2012 року.

Враховуючи зазначене, ОСОБА_1 просила скасувати рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 14 січня 2019 року та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

16 серпня 2019 року на адресу апеляційного суду надійшов відзив від ГУ МВС України в місті Києві, відповідно до якого вказано, що факт невнесення відомостей до ЄРДР за заявою ОСОБА_1 та неприйняття процесуального рішення не свідчить про завдання особі шкоди та про наявність підстав для її відшкодування. Окрім того зазначено, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального чи процесуального права, що може бути підставою для скасування судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

У відповідності до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно з ч. 3 ст. 369 ЦПК України, з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, оскільки із матеріалів справи не вбачається обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції не відповідає вказаним вимогам закону виходячи з наступного.

Так, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 подала позовну заяву до ГУ МВС у місті Києві, відповідно до якої, з врахуванням уточнених позовних вимог просила стягнути на її користь із Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у місті Києві компенсацію за немайнову шкоду у розмірі 2000 євро, конвертовані у національну валюту за курсом на день здійснення платежу. Вказану позовну заяву мотивовано тим, що ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 27 липня 2015 року визнано неправомірною бездіяльність ГУ МВС України у місті Києві щодо розгляду заяви ОСОБА_1 про вчинення злочину працівниками Солом`янського РУ ГУ МВС України в місті Києві Якимчуком О.Є., Стороженко С.В., Вовк А.В. та зобов`язано ГУ МВС України в місті Києві розглянути вказану заяву ОСОБА_1 відповідно дол. вимог п.3 Розділу ХІ «Перехідні положення» КПК України 2012 року (а.с.4-5).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не надано жодного доказу того, що їй було завдано моральну шкоду діями відповідача, які б свідчили про порушення її прав, завдання позивачу моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру діями чи бездіяльністю відповідача, наявності причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням відповідача та вини відповідача в її заподіянні.

Апеляційний суд не погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до положень ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Статтею 23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Відповідно до положень ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Згідно зі статтею 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Таким чином, ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює як зазначені органи, так і їх посадових чи службових осіб, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

При цьому з урахуванням положень пункту 10 частини другої статті 16, статей 21, 1173 та 1174 ЦК України шкода, завдана зазначеними органами чи (та) особами відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування лише у випадках визнання зазначених рішень незаконними та їх подальшого скасування або визнання дій або бездіяльності таких органів чи (та) осіб незаконними.

Відповідно до ч.1 ст. 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Відповідно до підпункту 3 пункту 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 15 квітня 2015 року №215, Державна казначейська служба України відповідно до покладених завдань здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.

Разом з тим, як вбачається із матеріалів справи, позивач визначає відповідачем ГУ МВС України у місті Києві, а Державну казначейську службу України не було залучено в якості відповідача до розгляду вказаної справи.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції, вирішуючи вказаний спір не врахував положення ст. 1173, 1174 ЦК України та пункту 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету міністрів України №215 від 15 квітня 2015 року, в порушення вимог статей 12, 49 ЦПК України не сприяв всебічному і повному з`ясуванню обставин справи, не роз`яснив особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, не попередив про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій, а саме: про залучення до участі у справі співвідповідача.

Зазначений правовий висновок висловлений у постанові Верховного Суду від 31 липня 2019 року у справі №392/484/17 (провадження №61-41540св18) та у постанові від 08 серпня 2019 року у справі № 640/17882/14-ц (провадження № 61-33411св18).

Згідно з частиною четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно з частиною першою статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухваленням нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Частиною третьою ст. 376 ЦПК України визначено, що порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення, якщо суд прийняв судове рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі.

У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» зазначено, що суд не має права вирішувати питання про права та обов`язки осіб, не залучених до участі у справі, оскільки це є порушенням норм процесуального права.

Оскільки залучення іншої особи в якості співвідповідача передбачає розгляд справи спочатку на стадії розгляду справи судом першої інстанції, виходячи з того, що на стадії апеляційного розгляду справи правила щодо заміни відповідача або залучення співвідповідача не можуть бути застосовані, то оскаржуване рішення суду підлягає зміні в частині мотивів відмови у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до частини четвертої статті 376 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції неправильно застосував норми процесуального права, визначаючи підстави для відмови у задоволенні позовних вимог.

Тому, мотивувальну частину рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 14 січня 2019 року в частині відмови ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог необхідно змінити з урахуванням висновків, сформульованих у цій постанові.

З огляду на вищенаведене апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, а рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 14 січня 2019 року підлягає зміні в частині мотивів відмови у задоволенні позову.

Керуючись ст. 367, 374? 376, 381 - 382 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 14 січня 2019 року змінити у мотивувальній частині, виклавши його в редакції цієї постанови. В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, окрім випадків, передбачених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови виготовлено 04 вересня 2019 року .

Судді

_________________ __________________ __________________

Яворський М.А. Кашперська Т.Ц. Фінагеєв В.О.