Постанова

Іменем України

06 лютого 2019 року

м. Київ

справа № 317/3804/14-ц

провадження № 61-9743св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Олійник А. С. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Родовід банк»,

відповідач - ОСОБА_3,

третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору - ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Родовід банк» на рішення Апеляційного суду Запорізької області від 06 жовтня 2016 року у складі суддів: Кочеткової І. В., Маловічко С. В., Пільщик Л. В.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

16 серпня 2014 року Публічне акціонерне товариство «Родовід банк» (далі - ПАТ «Родовід банк») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позов, з урахуванням уточнених позовних вимог, мотивовано тим, що 20 березня 2008 року між банком та ОСОБА_3 укладено кредитний договір № 34.12/ІЖ-002.08.1 (далі - кредитний договір), за умовами якого останній отримав кредит на споживчі цілі на загальну суму 35 000,00 доларів США з виплатою 15% річних. 24 липня 2008 року сторонами укладено додаткову угоду, якою визначено процентну ставку у розмірі 17% річних. Позичальник, відповідно до пунктів 4.1, 4.2 кредитного договору, зобов'язався щомісяця до 10 числа (включно) кожного календарного місяця, частково погашати кредит рівними частками в сумі 146,00 доларів США та сплачувати нараховані проценти шляхом внесення готівкових грошових коштів у касу банку або безготівкового перерахування зі свого поточного рахунку на рахунок № НОМЕР_1, повернути одержаний кредит не пізніше 20 березня 2028 року. За порушення строків повернення кредитів чи сплати процентів, позичальник зобов'язався сплачувати банку за кожний день прострочення пеню у розмірі 1,6% від суми простроченої заборгованості (пункт 4.5 кредитного договору).

На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором сторонами укладено договір іпотеки житлового будинку і земельної ділянки АДРЕСА_1. З вересня 2008 року відповідач умови кредитного договору не виконував, щомісячні платежі на погашення кредиту не вносив.

З огляду на викладене банк просив достроково стягнути з ОСОБА_3 всю заборгованість за кредитом, розмір якої станом на 12 серпня 2014 року становить 48 256,70 доларів США, що еквівалентно 634 060,76 грн за курсом Національного банку України (далі - НБУ), який складав 13,139331 грн за 1 долар США, та 1 632 956,06 грн, з яких: поточна заборгованість за кредитом - 23 758,00 доларів США, що еквівалентно 312 164,23 грн; прострочена заборгованість у розмірі 7 923,35 доларів США, що еквівалентно 104 107,52 грн; прострочена заборгованість за процентами у розмірі 16 575,35 доларів США, що еквівалентно 217 789,01 грн; 535 305,75 грн - пені за прострочення кредиту; 1 079 081,09 грн - пені за прострочені проценти; 7 109,69 грн - три проценти річних за прострочення кредиту; 13 607,49 грн - три проценти річних за прострочення процентів.

05 серпня 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до банку і ОСОБА_3, на підставі статей 203, 215 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) і статті 65 Сімейного кодексу України (далі - СК України) просила визнати недійсним кредитний договір, як такий, що укладений її чоловіком ОСОБА_3 без її згоди.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 08 червня 2016 року у позові ПАТ «Родовід банк» відмовлено. Позов ОСОБА_4 задоволено частково. Визнано недійсним кредитний договір.

Суд першої інстанції, встановив, що за грошові кошти, отримані ОСОБА_3 за кредитним договором, придбано житло для родини, тобто кошти витрачено в інтересах сім'ї та, відповідно, на підставі спірного кредитного договору у ОСОБА_4, як дружини позичальника, виникли майнові обов'язки. Посилаючись на викладені вище обставини та керуючись правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постановах від 12 вересня 2012 року № 6-88цс12, від 20 лютого 2013 року № 6-163цс12, від 17 листопада 2010 року № 6-42353св10, від 19 червня 2013 року № 6-55цс13, суд першої інстанції дійшов висновку, що уклавши спірний кредитний договір, ОСОБА_3 порушено права його дружини ОСОБА_4, які підлягають судовому захисту шляхом визнання кредитного договору недійсним.

На підставі вказаних обставин суд першої інстанції дійшов висновку про відмову у первісному позові про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 06 жовтня 2016 року скасовано рішення суду першої інстанції, ухвалено нове рішення про задоволення позову ПАТ «Родовід банк» частково. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Родовід банк» заборгованість за кредитним договором, а саме: за тілом кредиту - 31 681,35 доларів США, за відсотками - 16 575,35 доларів США, а також 500 000,00 грн - пені і трьох процентів річних за порушення строків виконання грошового зобов'язання.

У позові банку в частині стягнення 649 971,17 грн пені і трьох процентів річних відмовлено.

У позові ОСОБА_4 про визнання недійсним кредитного договору відмовлено.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову про визнання кредитного договору недійсним та ухвалюючи нове рішення про відмову у позові ОСОБА_4, суд апеляційної інстанції входив з того, що положення статті 65 СК України щодо порядку розпорядження майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, регулюють відносини, які стосуються саме розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя, і не стосуються права одного із подружжя на отримання позики, оскільки договір позики є правочином щодо отримання у власність грошових коштів і не створює обов'язків для другого із подружжя, а лише для позичальника, як сторони такого договору. Оскільки кредитний договір не є угодою щодо розпорядження позичальником майном, набутим ним за час шлюбу на праві спільної сумісної власності, висновки суду першої інстанції про те, що укладений сторонами кредитний договір порушує права дружини позичальника і в силу частини другої статті 65 СК України є недійсним, не відповідає вимогам закону і фактичним обставинам справи.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині відмови у позові про стягнення кредитної заборгованості, суд апеляційної інстанції виходив із доведеності факту отримання відповідачем кредитних коштів у зазначеному банком розмірі, неналежного виконання боржником своїх зобов'язань із сплати кредитних платежів, внаслідок чого у нього станом на 12 серпня 2014 року виникла заборгованість з кредитних платежів у розмірі 48 256,70 доларів США, що еквівалентно 634 060,76 грн за курсом НБУ, а також пені і трьох процентів річних за прострочення сплати кредитних платежів та відсотків за користування кредитом у розмірі 1 632 956,06 грн.

Оскільки сума неустойки, нарахованої за один рік, і три проценти річних за три роки в загальній сумі 124 286,80 доларів США перевищує розмір основної заборгованості за тілом кредиту і відсотками майже втричі, судом апеляційної інстанції, який врахував правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 03 вересня 2014 року у справі № 6-100цс14, зазначено, що частина третя статті 551 ЦК України з урахуванням положень статті 3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та частини четвертої статті 10 ЦПК України 2004 року щодо обов'язку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що її розмір значно перевищує розмір збитків. На підставі викладеного, судом апеляційної інстанції зменшено розмір неустойки і трьох процентів річних з 1 632 956,06 грн до 500 000,00 грн.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У листопаді 2016 року ПАТ «Родовід банк» звернулося до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ із касаційною скаргою, в якій просить змінити рішення суду апеляційної інстанції в частині зменшення розміру неустойки. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Родовід Банк» 4 056 270,60 грн, що складається з 1 384 884,17 грн - пені за прострочення сплати кредиту, 2 650 669,25 грн - пені за прострочення сплати процентів за кредитом, 7 109,69 грн - суми трьох процентів річних за прострочення кредиту, 13 607,49 грн - трьох процентів річних за прострочення сплати відсотків за кредитом.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

08 грудня 2016 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ПАТ «Родовід банк».

У лютому 2018 року вказану справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційну скаргу мотивовано тим, що судом апеляційної інстанції розмір заявленої банком у позові пені і трьох процентів річних у розмірі 4 056 270,60 грн, з яких: 4 035 553,42 грн пені за весь час прострочення та 20 717,18 грн трьох процентів річних за весь період прострочення зменшено до 500 000,00 грн. До складу зменшеної суми на підставі частини третьої статті 551 ЦК України увійшли як пеня, так і три проценти річних. Відповідачем ОСОБА_3 не надано доказів на підтвердження своєї неспроможності сплатити заявлену банком пеню, тому, відповідно до частини першої статті 14, частини першої статті 526, частини першої статті 546, частин першої, третьої статті 549, статті 610 ЦК України, він має виконати свої зобов'язання за кредитним договором у заявленому банком розмірі. Застосування розміру трьох процентів річних у розмірі визначеному частиною другою статті 625 ЦК України виключається лише у разі встановлення умовами договору іншого розміру процентів річних. Стягнення з боржника, що порушив грошове зобов'язання, трьох процентів річних не перешкоджає стягненню пені за таке порушення.

Заперечень на касаційну скаргу не надходило.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

20 березня 2008 року між банком та ОСОБА_3 укладено кредитний договір, згідно з умовами якого банк надав позичальнику кредит на споживчі цілі на загальну суму 35 000,00 доларів США терміном до 20 березня 2028 року включно (а. с. 54?55, Т. 1, пункт 1.1 кредитного договору).

Згідно з пунктом 1.3 кредитного договору процентна ставка за кредитами за цим договором становить 15,00% річних, а з 24 липня 2008 року у зв'язку з укладенням додаткової угоди - 17,00% річних (а. с. 60). Позичальник зобов'язався погашати кредит рівними частками в сумі 146 доларів США щомісячно та сплачувати нараховані проценти за користування кредитом до 10 числа кожного календарного місяця включно (пункт 4.1 кредитного договору).

За порушення строків повернення кредиту та/або сплати процентів за користування кредитом сплачується пеня за кожний день прострочення у розмірі 1,6% від суми простроченої заборгованості (пункт 4.5 кредитного договору).

Розрахунок процентів здійснюється на фактичну суму заборгованості за кредитом, починаючи з дня його надання. Проценти за користування кредитом нараховуються банком щомісячно, в останній робочий день місяця, та в день повного погашення кредиту позичальником, але не пізніше строку, вказаного у пункті 1.1 кредитного договору (20 березня 2028 року).

У разі несвоєчасного погашення заборгованості за кредитом у строк, встановлений у пункті 1.1 договору, останнє нарахування процентів за користування кредитом здійснюється наступного робочого дня за датою, вказаною у пункті 1.1 договору, надалі проценти за користування кредитом не нараховуються (пункти 7.1, 7.2 кредитного договору).

У разі недотримання позичальником умов договору банк має право вимагати протягом встановленого строку дострокового повернення одержаної суми кредиту, сплати нарахованих ним процентів. У разі вимоги про дострокове повернення кредиту банк має право встановити конкретний строк його погашення, про що повідомити позичальника за 3 дні (пункти 5.1, 5.4 кредитного договору).

На підставі заяви на видачу готівки від 20 березня 2008 року № 1808101 відповідач отримав від банку грошові кошти у розмірі 35 000,00 доларів США (а. с. 53, Т. 1).

З вересня 2008 року позичальником припинено внесення платежів на погашення кредиту.

20 червня 2014 року банком направлено позичальнику вимогу достроково до 23 липня 2014 року повернути всю суму кредиту, сплатити проценти і пеню (а. с. 51?52, Т. 1). Вимогу позичальником не виконано.

Станом на 12 серпня 2014 року заборгованість за кредитним договором становила 48 256,70 доларів США (еквівалентно 634 060,76 грн за курсом НБУ станом на серпень 2014 року) та 4 056 270,60 грн пені і трьох процентів річних, а саме: поточна заборгованість за кредитом - 23 758,00 доларів США (312 164,23 грн, прострочена заборгованість за кредитом - 7 923,35 доларів США (104 107,52 грн), прострочена заборгованість за процентами - 16 575,35 доларів США (217 789,01 грн), пеня за прострочення кредиту - 535 305,75 грн, пеня за прострочення сплати відсотків за користування кредитом - 1 079 081,09 грн, три проценти річних за прострочення сплати кредиту - 6 176,01 грн, три проценти річних за прострочення сплати відсотків за користування кредитом - 12 393,21 грн (а. с. 6-7, 8-50, Т. 1).

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не встановлено в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Рішення Апеляційного суду Запорізької області від 06 жовтня 2016 року оскаржується позивачем за первісним позовом у частині зменшення розміру пені і трьох процентів річних за порушення строків виконання грошового зобов'язання, тому Верховним Судом справа переглядається лише в цій частині.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, зміст оскаржуваного судового рішення, обговоривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про задоволення касаційної скарги частково з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 цього Кодексу).

Згідно зі статтями 526, 530, частиною першою статті 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства.

Порушенням зобов'язання, відповідно до статті 610 ЦК України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом.

Стягнення з боржника, який порушив грошове зобов'язання, сум індексації грошового боргу та процентів не перешкоджає стягненню у передбачених законом або договором випадках неустойки (пені) за прострочення виконання грошового зобов'язання, оскільки відповідно до частини першої статті 550 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання.

Згідно з частиною першою статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

Розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення (частина третя статті 551 ЦК України).

Доводи касаційної скарги стосовно безпідставності застосування судом апеляційної інстанції частини третьої статті 551 ЦК України Верховний Суд відхиляє з огляду на таке.

Відповідно до вимог статті 1 ЦПК України 2004 року завданнями цивільного судочинства є, зокрема, справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Аналогічне положення міститься у статті 2 ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII, згідно з частиною другою якої суд та учасники судового процесу зобов'язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (стаття 4 ЦПК України 2004 року; стаття 5 ЦПК України.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України 2004 року установлено, що суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Аналогічний припис закріплений у частині першій статті 10 ЦПК України 2004 року.

Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоб виключити ризик свавілля.

Відповідно до правової позиції Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), поняття «якість закону» означає, що національне законодавство повинно бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають право вживати заходів, що вплинуть на конвенційні права цих людей (пункт 39 рішення у справі «C.G. та інші проти Болгарії» («C. G. and Others v. Bulgaria»); рішення у справі «Олександр Волков проти України» («Oleksandr Volkov v. Ukraine»).

Формулювання законів не завжди чіткі, як неодноразово зазначав ЄСПЛ, тому їх тлумачення та застосування залежить від практики, і роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (рішення від 11 листопада 1996 року у справі «Кантоні проти Франції» («Cantoni v. France»); рішення від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України» («Vyerentsov v. Ukraine»).

За змістом статей 546, 548, 549 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися відповідно до вимог закону або умов договору, зокрема, неустойкою, яку боржник повинен сплатити в разі порушення зобов'язання.

Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно.

Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі (частини перша, друга статті 551 ЦК України).

Отже, положення частини третьої статті 551 ЦК України з урахуванням наведених положень норм процесуального права щодо загальних засад цивільного судочинства дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що її розмір значно перевищує розмір збитків і за відсутності звернення відповідача до суду із відповідною заявою.

Вказаний висновок відповідає правовому висновку, викладеному постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 703/1181/16?ц (провадження № 14?442цс18).

Встановивши, що сума неустойки і три проценти річних за тілом кредиту і відсотками майже втричі перевищує розмір основної заборгованості, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку щодо наявності підстав для зменшення до 500 000,00 грн розміру пені.

Натомість цей висновок у частині зменшення суми трьох процентів річних не відповідає вимогам частини третьої статті 551 ЦК України, оскільки зазначеною нормою права суду надано право зменшувати лише розмір неустойки, тоді як три проценти річних за своєю правовою природою не є неустойкою.

При зменшенні на підставі частини третьої статті 551 ЦК України сум пені і трьох процентів річних посилання суду апеляційної інстанції на постанову Верховного Суду України від 03 вересня 2014 року у справі № 6-100цс14 є безпідставним, оскільки зазначена постанова містить правовий висновок стосовно права суду зменшувати розмір пені і не містить висновку про право суду зменшувати розмір трьох процентів річних.

Таким чином, Верховний Суд погоджується з висновками суду апеляційної інстанції про зменшення нарахованої банком пені до 500 000,00 грн. Водночас з урахуванням встановлення судом апеляційної інстанцій правильності уточненого розрахунку позивача щодо розміру трьох процентів річних за прострочення сплати кредитних платежів та відсотків за користування кредитними коштами, позов у частині стягнення трьох процентів річних підлягає задоволенню.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини першої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню (частина третя статті 412 ЦПК України).

На підставі викладеного Верховний Суд дійшов висновку, що рішення судів першої та апеляційної інстанції в частині трьох процентів річних підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову в частині стягнення з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Родовід банк» трьох процентів річних за прострочення кредиту у розмірі 7 109,69 грн і трьох процентів річних за прострочення сплати відсотків за користування кредитом у розмірі 13 393,21 грн, а всього - 20 502,90 грн.

У частині зменшення розміру пені касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду апеляційної інстанції - без змін.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України у постанові суду касаційної інстанції має бути зазначено про розподіл судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, а саме позов у частині стягнення трьох процентів річних за порушення строків сплати кредитних платежів і трьох процентів річних за порушення строків сплати відсотків за кредитом, з відповідача ОСОБА_3 на користь ПАТ «Родовід банк» підлягає стягненню судовий збір за перегляд справи у суді касаційної інстанції у розмірі 562,89 грн.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Родовід банк» задовольнити частково.

Рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 08 червня 2016 року в частині відмови у стягненні трьох процентів річних та рішення Апеляційного суду Запорізької області від 06 жовтня 2016 року в частині зменшення розміру трьох процентів річних скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства «Родовід банк» 7 109,69 грн - трьох процентів річних за прострочення за тілом кредиту та 13 607,49 грн - трьох процентів річних за прострочення сплати відсотків за користування кредитом, а всього - 20 502,90 грн (двадцять тисяч п'ятсот дві грн 90 копійок).

Рішення Апеляційного суду Запорізької області від 06 жовтня 2016 року в частині зменшення суми пені до 500 000,00 грн залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства «Родовід банк» 562,89 грн судового збору за перегляд справи у суді касаційної інстанції.

Постанова оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: В. О. Кузнєцов

А.С. Олійник

О.В. Ступак

Г.І. Усик