КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 лютого 2019 року

м. Київ

справа № 756/16810/17

провадження № 22-ц/824/3112/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кравець В.А. (суддя-доповідач)

суддів - Мазурик О.Ф., Махлай Л.Д.

за участю секретаря судового засідання - Нечваль А.А.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2

на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 05 грудня 2018 року у складі судді Яценко Н.О.

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, -

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2017 року ОСОБА_1 подав до суду позовну заяву, в якій просив розірвати шлюб, укладений між ним та ОСОБА_2, зареєстрований у відділі РАГС Подільського району м. Києва, актовий запис № 221 та відновити дошлюбне прізвище відповідача ОСОБА_2 на ОСОБА_2.

В обґрунтування вимог зазначав, що 06 червня 1998 року між ним та ОСОБА_2 було укладено шлюб, зареєстрований у відділі РАГС Подільського району м. Києва, актовий запис №221. У шлюбі народилося двоє дітей: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Зазначав, що з червня 2016 року шлюбні стосунки між сторонами припинилися, оскільки спільне життя з відповідачем не склалося через відсутність взаєморозуміння, розбіжність поглядів на життя та сімейні обов'язки щодо ведення спільного господарства. За таких обставин вважає, що подальше спільне життя з відповідачем та збереження шлюбу є неможливим і суперечить його інтересам.

Представник позивача від імені та в інтересах ОСОБА_1 у судовому засіданні 05 грудня 2018 року від позовної вимоги у частині відновлення дошлюбного прізвища відповідача відмовився.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 05 грудня 2018 року позов задоволено.Шлюб, зареєстрований 06 червня 1998 року у відділі РАГС Подільського району м. Києва, актовий запис №221, між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано.

Не погоджуючись з рішенням, 29 грудня 2018 року ОСОБА_2 звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову, оскільки уважає, що суд першої інстанції неправильно встановив обставини, які мають значення для справи, внаслідок невірної оцінки доказів, висновки суду не відповідають обставинам та матеріалам справи, суд порушив норми матеріального та процесуального права, розглянувши справу без особистої участі позивача.

Апеляційну скаргу мотивує тим, що суд першої інстанції не прийняв до уваги те, що участь представника при розірванні шлюбу у суді прямо не передбачена Сімейним кодексом України, а отже, на думку відповідача, розірвання шлюбу за участі представника позивача є порушенням вимог чинного законодавства.

Зазначає, що суд не вислухав думку позивача в судовому засіданні та не встановив чи існують підстави для розірвання шлюбу.

Позивач не скористався своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту та вимог апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції не направив.

Відповідач у судове засідання не з'явилася, свого представника не направила, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с. 75), клопотання про відкладення розгляду справи до апеляційного суду не надходили.

Представник позивача проти апеляційної скарги заперечувала, просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Відповідно до частини другої статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а тому колегією суддів вирішено розглядати справу за відсутності осіб, що не з'явилися.

Заслухавши доповідь судді-доповідача Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого рішення, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позов, суд виходив з того, що сторони проживають окремо, між подружжям не підтримуються сімейно-шлюбні стосунки, сторони не ведуть спільного господарства, тому збереження шлюбу суперечило б інтересам позивача та його вільній згоді на шлюб, оскільки останній хоче даний шлюб розірвати. Також суд врахував те, що позов про розірвання шлюбу подано ще 14 грудня 2017 року, проте до цього часу шлюбні відносини між сторонами не відновлено.

Висновок суду відповідає обставинам справи та ґрунтується на вимогах закону.

Частиною 1 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно свідоцтва про одруження 06 червня 1998 року у відділі реєстрації актів громадянського стану Подільського району м. Києва між позивачем та відповідачем було зареєстровано шлюб, про що зроблено відповідний актовий запис № 221 (а.с.27).

ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народилась донька ОСОБА_3, а ІНФОРМАЦІЯ_2 - син ОСОБА_4.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 зазначив, що спільне життя з відповідачем не склалося через відсутність взаєморозуміння між ними, розходження поглядів на сімейні відносини та сімейні обов'язки з ведення спільного господарства, різні погляди на життя та часті сварки. Уважає, що подальше спільне життя з ОСОБА_2 є неможливим і суперечить його інтересам. Вказує, що спільні діти залишаються проживати з відповідачем, а питання про стягнення аліментів вирішується в іншому провадженні. Підстав для примирення не вбачає.

Матеріалами справи встановлено, що судом першої інстанції 23 липня 2018 року сторонам було надано строк на примирення до 10 жовтня 2018 року.

Після вжиття судом заходів щодо примирення подружжя, позивач через свого представника наполягав на розірванні шлюбу, вказавши, що вжиті судом заходи не поновили сім'ю сторін.

Відповідно до статті 51 Конституції України та частини 1 статті 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов'язки у шлюбі та сім'ї. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Частинами третьою та четвертою статті 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.

Згідно з частиною другою статті 104, частиною третьою статті 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання, у тому числі за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 СК України.

За змістом частини третьої статті 109 СК України передбачено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі чоловіка та дружини і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей.

Відповідно до частини першої статті 110, статті 112 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Згідно з роз'ясненнями, викладеними у пункті 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рішення суду у справі про розірвання шлюбу повинно відповідати вимогам статті 215 ЦПК України. У ньому, зокрема, має бути зазначено дату й місце реєстрації шлюбу, час та причини фактичного його припинення, мотиви, з яких суд визнав збереження сім'ї можливим чи неможливим, обґрунтовані висновки з приводу інших заявлених вимог. У резолютивній частині рішення слід навести відомості, необхідні для реєстрації розірвання шлюбу в органах РАЦС.

Таким чином, шлюб має добровільний характер та ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка і припиняється внаслідок його розірвання, що засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків і позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Незгода лише будь-кого зі сторін продовжувати шлюбні стосунки є підставою для визнання її права вимагати розірвання шлюбу.

В матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б свідчили, що сторони примирилися, проживають однією сім'єю та спільно виховують дітей.

Виходячи з наведеного, колегія уважає, що суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про розірвання шлюбу між сторонами, повно встановив обставини справи та фактичні взаємини подружжя, причини розірвання шлюбу, врахував наявність у сторін двох неповнолітніх дітей та відсутність спору щодо їх місця проживання, у зв'язку із чим, дійшов обґрунтованого висновку про неможливість збереження шлюбу та наявність правових підстав для його розірвання.

Не заслуговують на увагу суду доводи апелянта про те, що участь представника позивача при вирішенні питання про розірвання шлюбу не передбачено СК України та є порушенням вимог чинного законодавства, оскільки можливість участі представників сторін у справі регулюється не Сімейним Кодексом, а цивільним процесуальним законом України, яким, зокрема, статтею 58 передбачено, що сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника. Особиста участь у справі особи не позбавляє її права мати в цій справі представника. Представником у суді може бути адвокат або законний представник (стаття 60 ЦПК України).

Отже, доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції та власного тлумачення характеру спірних правовідносин і встановлених судом обставин. Такі доводи оцінені судом першої інстанції та не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду справи.

Згідно зі ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, підстав до його скасування колегія суддів не вбачає.

Враховуючи наведене, колегія суддів уважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанцій - без змін.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 05 грудня 2018 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 19 лютого 2019 року.

Головуючий В.А. Кравець

Судді О.Ф. Мазурик

Л.Д. Махлай