Постанова

Іменем України

06 лютого 2019 року

м. Київ

справа № 235/2749/16-ц

провадження № 61-23345св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О.,

ПогрібногоС. О., Ступак О. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - Покровська міська рада,

третя особа - ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 12 жовтня 2016 року у складі судді Назаренко Г. В. та ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 05 грудня 2016року у складі колегії суддів: Груіцької Л. О., Осипчук О. В., Соломахи Л. І.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів

У квітні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до Покровської міської ради, третя особа - ОСОБА_4, про визнання незаконним та скасування рішення Красноармійської міської ради Донецької області.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що він є користувачем земельної ділянки, що знаходиться по вул. Сорокіна у м. Красноармійську. На цій земельній ділянці розташований належний йому на праві власності житловий будинок НОМЕР_1 Поряд із земельною ділянкою, якою він користується, розташована земельна ділянка, яка належить ОСОБА_4 по АДРЕСА_1. Між ними неодноразово виникав спір щодо меж земельних ділянок, якими вони користуються, щодо цього вже були раніше ухвалені судові рішення, якими скасовані державні акти, на підставі яких вони були власниками зазначених земельних ділянок.

Рішенням Красноармійської міської ради Донецької області від 27 червня 2012 року № 6/19-174 «Про затвердження технічної документації по землеустрою для складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку гр. ОСОБА_4» передано у власність третій особі земельну ділянку (кадастровий номер НОМЕР_2), площею 0,0664 га для будівництва та обслуговування житлових будинків та господарських споруд по АДРЕСА_1. Зазначає, що він не брав участі у розгляді питання щодо узгодження меж земельної ділянки, яка передається третій особі, хоча він є зацікавленою особою, а тому були порушені його права. Крім того, рішення щодо вирішення питання з узгодження меж не приймалося та до технічної документації не було долучене. В матеріалах технічної документації немає жодного документа, в якому було б зазначено, що межі земельної ділянки, які межують з його домоволодінням, були узгоджені.

Посилаючись на викладене, позивач просив визнати протиправним та скасувати рішення Покровської міської ради від 27 червня 2012 року № 6/19-174.

Рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 12 жовтня 2016 року позов задоволено. Визнано незаконним та скасовано рішення Красноармійської міської ради Донецької області від 27 червня 2012 року № 6/1-174 «Про затвердження технічної документації по землеустрою для складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку гр. ОСОБА_4 по АДРЕСА_1».

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач не надав доказів належного повідомлення позивача про час та місце проведення обстеження меж земельної ділянки ОСОБА_4 - 14 жовтня 2011 року, як це передбачено пунктом 3.12 Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, у зв'язку з чим акт обстеження меж присадибної земельної ділянки, яка підлягає передачі у власність ОСОБА_4 для обслуговування житлового будинку та господарських споруд по АДРЕСА_1, від 14 жовтня 2011 року складений з порушенням Інструкції.

Ухвалою Апеляційного суду Донецькоїобласті від 05 грудня 2016 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Апеляційний суд, залишаючи рішення місцевого суду без змін, виходив із того, що матеріали справи не містять доказів належного повідомлення позивача про час проведення обстеження меж спірних земельних ділянок - 14 жовтня 2011 року, у зв'язку з чим акт обстеження меж присадибної земельної ділянки, яка підлягає передачі у власність ОСОБА_4 для обслуговування житлового будинку та господарських споруд по АДРЕСА_1, від 14 жовтня 2011 року був складений з порушенням прав позивача. Крім того, на час прийняття відповідачем рішення, право власності на земельну ділянку ОСОБА_3, до складу якої ввійшла частина земельної ділянки ОСОБА_4, як на об'єкт цивільних прав, не було скасовано, а згідно з технічною документацією із землеустрою, щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку ОСОБА_4, частина земельної ділянки, яка була виділена у власність ОСОБА_4, входить до складу земельної ділянки ОСОБА_3

Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги

У січні 2017 року ОСОБА_4подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 12 жовтня 2016року та ухвалу Апеляційного суду Донецькоїобласті від 05 грудня 2016 року, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Вказує на те, що до 01 січня 2013 року основним документом, який посвідчував права на землю, був державний акт на право власності на земельну ділянку. У разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 лютого 2017 року відкрито провадження у справі, витребувано матеріали цивільної справи та надано строк для подання заперечення на касаційну скаргу.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Станом на час розгляду справи у Верховному Суді від інших учасників справи не надходило відзивів на касаційну скаргу.

Ухвалою Верховного Суду від 23 січня 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400цього Кодексу.

За змістом статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Позиція Верховного Суду

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій - скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_3

Судом установлено, що рішенням Красноармійської міської ради Донецької області від 27 червня 2012 року № 6/19-174 «Про затвердження технічної документації гр. ОСОБА_4, по АДРЕСА_1» затверджено технічну документацію із землеустрою для складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку ОСОБА_4 по АДРЕСА_1. На підставі цього рішення передано у власність ОСОБА_4 земельну ділянку (кадастровий номер НОМЕР_2) площею 0,0664 га для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд по АДРЕСА_1, із земель жилої та громадської забудівлі; зобов'язано останню отримати державний акт на право власності на земельну ділянку і виконати його державну реєстрацію у встановленому порядку в двомісячний строк після прийняття цього рішення.

Зазначеному рішенню передувало виготовлення технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку за заявою ОСОБА_4, обстеження меж присадибної земельної ділянки, яка підлягала передачі їй у власність, комісією у складі в.о. Красноармійського міського голови, секретаря комісії, начальника відділу Держкомзему в м. Красноармійську та начальника управління архітектури та містобудування, яка дійшла висновку про відсутність факту порушень земельного законодавства зі сторони ОСОБА_4 - власника домоволодіння № 98 по вул. Сорокіна в м. Красноармійську. Порушення були виявлені зі сторони мешканця домоволодіння № 96 у вигляді самовільного зайняття частини земельної ділянки ОСОБА_4 при будівництві гаража. Відмова ОСОБА_3 в узгодженні меж земельної ділянки, що передавалась у власність ОСОБА_4, комісією визнана необґрунтованою. Комісія сама узгодила межі земельної ділянки та провела встановлення в натурі межі земельної ділянки.

Задовольняючи позов ОСОБА_3, суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, виходив із того, що проведення обстеження меж земельної ділянки, що надана ОСОБА_4, здійснено без його участі як сусіднього межівника, що суперечить вимогам Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, а тому рішення Красноармійської міської ради Донецької області від 27 червня 2012 року № 6/19-174 є недійсним.

Проте такі висновки судів є необґрунтованими з огляду на наступне.

Нормативно-правове обґрунтування

Статтею 14 Конституції Українипередбачено, що право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Відповідно до частин першої, другої статті 78 ЗК України(тут і далі у редакції від 06 травня 2012 року) право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України ( 254к/96-ВР), цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.

Поняття земельної ділянки як об'єкта права власності визначено у частині першій статті 79 ЗК Українияк частини земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.

Нормами частини першої статті 81 ЗК України визначено способи набуття права власності на земельні ділянки, а саме: придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; прийняття спадщини; виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).

Відповідно до вимог частин першої, другої статті 118 ЗК Українигромадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається у місячний строк на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки.

Порядок погодження і затвердження документації із землеустрою, а також повноваження органів виконавчої влади у частині погодження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок передбачено у статтях 186, 186-1 ЗК України.

Відповідно до статті 106 ЗК України власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними. Види межових знаків і порядок відновлення меж визначаються центральним органом виконавчої влади з питань земельних ресурсів. Витрати на встановлення суміжних меж несуть власники земельних ділянок у рівних частинах, якщо інше не встановлено угодою між ними.

На виконання вказаної статті наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 18 травня 2010 року № 376, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 16 червня 2010 року за № 391/17686, затверджено Інструкцію про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками (далі - Інструкція тут і далі у редакції від 28 березня 2011 року), пунктом 3.12 якої передбачено, що закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється виконавцем у присутності власника (користувача) земельної ділянки, власників (користувачів) суміжних земельних ділянок або уповноваженою ним (ними) особою.

Повідомлення власників (користувачів) суміжних земельних ділянок про дату і час проведення робіт із закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється виконавцем завчасно, не пізніше ніж за п'ять робочих днів до початку робіт із закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

Повідомлення надсилається рекомендованим листом, кур'єрською поштою, телеграмою чи за допомогою інших засобів зв'язку, які забезпечують фіксацію повідомлення.

Власники (користувачі) суміжних земельних ділянок, місце проживання або місцезнаходження яких невідоме, повідомляються про час проведення робіт із закріплення межовими знаками поворотних точок меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) через оголошення у пресі за місцезнаходженням земельної ділянки.

Закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) може здійснюватися за відсутності власників (користувачів) суміжних земельних ділянок у випадку їх нез'явлення, якщо вони були належним чином повідомлені про час проведення вищезазначених робіт, про що зазначається у акті прийомки-передачі межових знаків на зберігання.

Погодження меж є виключно допоміжною стадією у процедурі приватизації земельної ділянки, спрямованою на те, щоб уникнути необов'язкових технічних помилок. При цьому стаття 198 ЗК Українилише вказує, що складовою кадастрових зйомок є «погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками та землекористувачами». Із цього зовсім не слідує, що у випадку відмови суміжного землевласника або землекористувача від підписання відповідного документа - акта погодження меж - необхідно вважати, що погодження меж не відбулося. Видається, що погодження полягає у тому, щоб суміжнику було запропоновано підписати відповідний акт. Якщо він відмовляється це робити, орган, уповноважений вирішувати питання про приватизацію ділянки по суті, повинен виходити не із самого факту відмови від підписання акта, а із мотивів відмови (якщо вони озвучені). Якщо такими мотивами є виключно неприязні стосунки - правового значення вони не мають. У разі виникнення спору сама по собі відсутність погодження меж не є підставою для того, щоб вважати прийняте рішення про приватизацію незаконним.

Підписання акта погодження меж самостійного значення не має, воно не призводить до виникнення, зміни або припинення прав на земельну ділянку, як і будь-яких інших прав у процедурі приватизації. Непогодження меж земельної ділянки із суміжними власниками та землекористувачами не може слугувати підставою для відмови відповідної місцевої ради в затвердженні технічної документації, за умови правомірних дій кожного із землекористувачів. Ненадання позивачем своєї згоди на погодження меж земельної ділянки суміжного землекористувача не може бути перепоною для розгляду місцевою радою питання про передачу земельної ділянки у власність відповідачу за обставин виготовлення відповідної технічної документації.

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України 2004 року, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред'явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.

Європейський суд з прав людини, ухвалюючи рішення від 09 грудня 2010 року у справі «Буланов та Купчик проти України», яке набуло статусу остаточного 09 березня 2011 року, вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право звернутися до суду з будь-якою вимогою щодо своїх цивільних прав та обов'язків. У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики Суду включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Кутій проти Хорватії» (Kutit v Croatia), № 48778/99, пункт 25, ЕCHR 2002-II).

Крім того, Європейський суд з прав людини у рішення від 13 травня 1980 року в справі «Артіко проти Італії» (пункт 35), рішення від 30 травня 2013 року в справі «Наталія Михайленко проти України» (пункт 32) визначає, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свободпризначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.

Вирішуючи питання правомірності звернення позивача до суду з відповідним позовом, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність порушених, оспорюваних чи невизнаних прав ОСОБА_3 рішенням Красноармійської міської ради Донецької області від 27 червня 2012 року № 6/19-174, оскільки порушення вимог Інструкції щодо належного повідомлення ОСОБА_3 як суміжного землекористувача про дату і час проведення робіт із закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі, за відсутності інших порушень вимог земельного законодавства, не є підставою для скасування рішення органу місцевого самоврядування про передачу ОСОБА_4 у власність земельної ділянки.

Також суд вказує на те, що позивач, звертаючись до суду із цим позовом, не вказав, яким чином визнання недійсним рішенням Красноармійської міської ради Донецької області від 27 червня 2012 року № 6/19-174 «Про затвердження технічної документації гр. ОСОБА_4, по АДРЕСА_1» захистить, на його думку, порушене право з огляду на те, що позивач не надав жодного належного та допустимого доказу про те, що надана ОСОБА_4 земельна ділянка порушує його права як землекористувача суміжної земельної ділянки.

Крім того, позов ОСОБА_3 носить формальний характер з огляду на численні судові процеси із ОСОБА_4 щодо меж їхніх земельних ділянок, а тому, з урахуванням того, що порушення щодо належного повідомлення ОСОБА_3 про дату і час проведення робіт із закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі, не порушують прав позивача, окрім як факту відсутності такого повідомлення, без вказівки на те, до яких наслідків призвело це порушення та надання відповідно і доказів таким обставинам, тому суд вважає, що у задоволенні позову необхідно відмовити.

Із матеріалів справи вбачається, що з 2008 року, у тому числі й на час прийняття рішення Красноармійською міською радою від 27 червня 2012 року № 6/19-174 «Про затвердження технічної документації із землеустрою для складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку гр. ОСОБА_4 по АДРЕСА_1», між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, як між суміжними землекористувачами існував, та існує спір, у зв'язку з чим були скасовані державні акти на право власності на земельну ділянку ОСОБА_3 від 06 серпня 2009 року за № 754044 за адресою: АДРЕСА_2, та державний акт на право власності на земельну ділянку ОСОБА_4 від 20 вересня 2000 року № 079938 за адресою: АДРЕСА_1.

Відповідно до листа Управління Держземагентства у Красноармійському районі Донецької області від 04 березня 2014 року № 02/269/2, рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 19 серпня 2011 року у справі № 2а/0570/11112/2011 скасовано державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_3, реєстр № 88 від 06 серпня 2009 року. При цьому право власності ОСОБА_3 на вказану земельну ділянку та державна реєстрація самої земельної ділянки, як об'єкта цивільних прав, не скасовані.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції вказав також і на те, що на час прийняття рішення про передачу земельної ділянки ОСОБА_4, право власності на земельну ділянку ОСОБА_3, до складу якої ввійшла частина земельної ділянки ОСОБА_4, як об'єкти цивільних прав, не були скасовані, а згідно з технічною документацією із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку ОСОБА_4, частина земельної ділянки, яка була виділена у власність ОСОБА_4, входить до складу земельної ділянки ОСОБА_3

Проте такі висновки суду апеляційної інстанції є незаконними та необґрунтованими, оскільки рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 19 серпня 2011 року у справі № 2а/0570/11112/2011, яке набрало законної сили, скасований державний акт на право власності на земельну ділянку від 06 серпня 2009 року серії НОМЕР_4, виданий на підставі рішення Виконавчого комітету Красноармійської районної ради від 22 квітня 2009 року № 5/38-50 про передачу у приватну власність земельної ділянки, ОСОБА_3, а отже, позивач не є власником земельної ділянки по АДРЕСА_2, а тому відсутні підстави для висновку про те, що до складу земельної ділянки, наданої ОСОБА_4, увійшла частина земельної ділянки ОСОБА_3 з огляду на відсутність у нього права власності на таку земельну ділянку.

Оскільки у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, тому рішення судів першої й апеляційної інстанцій підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_3

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Отже, з урахуванням того, що ОСОБА_3 звільнений від сплати судового збору, судові витрати ОСОБА_4 за подання апеляційної скарги у розмірі 606,11 грн та касаційної скарги у розмірі 662,00 грн підлягають компенсації за рахунок держави у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Керуючись статтями 141, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 12 жовтня 2016року та ухвалу Апеляційного суду Донецькоїобласті від 05 грудня 2016 року скасувати, та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_3 до Покровської міської ради, третя особа - ОСОБА_4, про визнання незаконним та скасування рішення Красноармійської міської ради Донецької області відмовити.

Судові витрати ОСОБА_4 за подання апеляційної скарги у розмірі 606,11 грн та касаційної скарги у розмірі 662,00 грн компенсувати за рахунок держави у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: С. О. Карпенко

В.О. Кузнєцов

С.О. Погрібний

О.В. Ступак