Справа 206/5667/18
Провадження 2/206/123/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2019 року Самарський районний суд м. Дніпропетровська в складі:

головуючого судді Кушнірчука Р.О.,

при секретареві Соловйовій О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпро в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітньої ОСОБА_5, третя особа Управління служба у справах дітей Самарської районної у місті Дніпрі ради про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом вселення та визначення порядку користування квартирою, -

за участю:

представника позивача ОСОБА_6.,

представника відповідачів ОСОБА_7,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3А, ОСОБА_4, яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітньої ОСОБА_5, третя особа Управління служби у справах дітей Самарської районної у місті Дніпрі ради про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом вселення та визначення порядку користування квартирою.

Свої вимоги обґрунтувала тим, що вона та відповідачі мають у власності по 1/5 частині квартири АДРЕСА_1. Ця квартира розміщена на другому поверсі пятиповерхового будинку та складається з трьох житлових кімнат. З липня 2018 року між нею та відповідачами виникають постійні сварки, що ускладнюють спільне проживання в квартирі. Відповідачі створюють перешкоди у користуванні квартирою, у звязку з чим у вересні 2018 року вона була вимушена залишити квартиру та піти жити до знайомих. Відповідачі фактично перешкоджають їй у вільному володінні та користуванні житловим приміщенням, оскільки власник житла має право на вільний доступ до нього, а реалізація такого права не може ставитись у залежність від волі третіх осіб. До того ж, з огляду на обставини, що склалися є необхідність визначити порядок користування спільним майном.

Уточнивши позовні вимоги, позивач просила суд усунути їй перешкоди у користуванні власністю шляхом вселення до квартири АДРЕСА_2, встановити порядок користування квартирою № 81 в будинку № 10а по вул. Молодогвардійській в м. Дніпро, виділити: у її користування житлову кімнату площею 7,8 кв.м., у користування ОСОБА_2 та ОСОБА_3 житлову кімнату площею 12,5 кв.м., у користування ОСОБА_4 та ОСОБА_5 житлову кімнату площею 16,5 кв.м., залишити у загальному користуванні співвласників коридор, кухню, туалет, ванну, вбудовані шафи та лоджію, а також стягнути понесені судові витрати в розмірі 7656,86 грн.

Водночас, представник відповідачів подала відзив на позовну заяву в якому зазначила, що позивач не мешкає у спірній квартирі з 1996 року. Після того, як позивачу виповнилося вісімнадцять років вона стала проживати однією сімєю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_8 У звязку з тим, що відносини в родині завжди були не конфліктні, за весь час поки позивачка не проживала у квартирі за місцем реєстрації, ніхто не зняв її з реєстраційного обліку, та навіть під час проведення приватизації квартири у 2013 році вона разом з іншими членами родини прийняла у ній участь та стала співвласницею 1/5 частини спірної квартири. Позивач незважаючи на те, що постійно мешкає за іншою адресою, постійно приходить в гості та навіть залишалася на ночівлю. Можливість позивача потрапити до квартири або користуватися нею ніколи не обмежувалась, так як у неї є свій ключ від квартири, а на міжкімнатних дверях відсутні замки. Також, позивач ніколи не зверталася до них усно чи письмово з приводу укладання договору про порядок володіння та користування спірною квартирою. Доказів, які б могли підтвердити її доводи, що їй чиняться перешкоди у користуванні квартирою, позивач не наводить. До подання позову до суду жодних розмов, а тим більше конфліктів щодо користування квартирою між ними не було. У звязку з чим, вважають, що позов є завідомо безпідставний, оскільки відсутній предмет спору.

В свою чергу, представник позивача надала відповідь на відзив у якій зазначила, що 01 вересня 2018 року відповідачі вкотре розпочали конфлікт з позивачем, підставою якого стало питання її перебування на території спільного помешкання, під час якого в погрозливій формі її просили покинути квартиру, у звязку з чим вона була змушена звернутися за захистом своїх прав до правоохоронних органів. Після цього конфлікту позивач в усному порядку неодноразово зверталась до інших співвласників з пропозицією щодо укладання нотаріального договору про порядок володіння та користування спільним майном. Зі сторони відповідачів навіть було висловлено згоду, проте далі обіцянок справа не дійшла. Отже, твердження відповідачів щодо відсутності порушеного права є необґрунтованими та такими, що не відповідають дійсним обставинам.

Ухвалою суду від 08 листопада 2018 року відкрито провадження по справі та призначено справу до розгляду в підготовчому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 29 листопада 2018 року закрито підготовче засідання, призначено справу до судового розгляду по суті та витребувано у відповідачів письмові докази.

Ухвалою суду від 23 січня 2019 року відмовлено у прийнятті зустрічної заяви ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, яка дії в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про стягнення витрат по утриманню спільної часткової власності до спільного розгляду з первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітньої ОСОБА_5, третя особа Управління служба у справах дітей Самарської районної у місті Дніпрі ради про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом вселення та визначення порядку користування квартирою.

В судовому засіданні позивач та її представник уточнені позовні вимоги підтримали, наполягали на їх задоволенні, зокрема позивач зазначила, що в спірній квартирі проживають її батьки, рідна сестра та племінниця. Коли їй виповнилось 18 років, вона пішла від батьків та стала проживати зі своїм знайомим. Інколи вона поверталась та жила з батьками. Ключі від спірної квартири вона має, прийти та жити може там без перешкод. Один раз вона зверталася до правоохоронних органів з приводу конфлікту з сестрою, коли не могла потрапити до квартири, оскільки вхідні двері були зсередини закриті на клямку. Відповідачі казали, що у кімнаті, яку вона просить виділити у користування її, мешкає її племінниця ОСОБА_5, а тому її речі з кімнати винесли. Оскільки вона фактично займала цю кімнату та є інвалідом, тому вона просить суд визначити порядок користування квартирою, виділивши їй у користування саму маленьку кімнату, в якій вона раніше і жила.

Відповідач ОСОБА_2 та її представник у судовому засіданні заперечували проти позову, оскільки ніяких перешкод у користуванні квартирою позивачу ніхто не чинить. Також, відповідач зазначила, що позивач має ключі від квартири та може приходити жити коли схоче. В 1996 році позивач пішла з дому та стала проживати однією сімєю зі своїм знайомим. З того часу, позивач коли побажає тоді приходить в гості, а коли залишається на ночівлю. Кімната, яку позивач просить виділити в її користування і так завжди була та залишається її. В цій кімнаті, ніхто не живе, а дитина там лише робить уроки. Ніхто в родині не проти того, щоб позивач жила в квартирі. Нехай коли схоче, то приходить та живе у своїй кімнаті.

Відповідачі ОСОБА_3, ОСОБА_4, яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітньої ОСОБА_5 в судове засідання не зявилися, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомили.

Третя особа Управління служби у справах дітей Самарської районної у місті Дніпрі ради подала заяву про розгляд справи у відсутність їх представника, а щодо заявлених вимог просили врахувати інтереси дитини в межах чинного законодавства.

Заслухав доводи сторін, врахувавши нижченаведені фактичні обставини справи, зміст спірних правовідносин, оцінку доказів та аргументів, суд прийшов до такого.

Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_2 на праві спільної часткової власності (по 1/5 частині) належить: позивачу ОСОБА_1, батькам позивача ОСОБА_2, ОСОБА_3, сестрі позивача ОСОБА_4 та племінниці позивача ОСОБА_5 (а.с.9-11).

Також вищезазначена квартира є зареєстрованим місцем проживання сторін (а.с.8,23-25).

Сторони ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5М, у відповідності до ст. 356 ЦК України є субєктами права спільної часткової власності на квартиру АДРЕСА_2.

Співвласникам належать права володіння, користування та розпорядженням своїм майном, що належить їм на праві спільної часткової власності.

Зазначені правомочності співвласники обєкта права спільної часткової власності відповідно до ч.1 ст. 358 ЦК України мають здійснювати за взаємною згодою.

Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Позивачем такого позову може бути власник або титульний володілець речі і щодо якої відповідач ускладнює повноваження користування або розпорядження.

Відповідачем виступає лише та особа, яка перешкоджає позивачеві у здійсненні його законного права користування чи розпорядження річчю.

Підставою такого позову слугують посилання позивача, в тому числі на факти, що підтверджують дії відповідача у створенні позивачеві перешкод щодо здійснення ним певних правомочностей. При цьому для задоволення вимог власника достатньо встановити факт обєктивно існуючих перешкод у здійсненні ним свого права, в даному випадку користування. Право власності, як абсолютне право, має захищатися лише при доведенні самого факту порушення.

Разом з тим, відповідач ОСОБА_2 в суді наполягала, що ні вона, ні інші відповідачі не перешкоджали і не перешкоджають позивачу користуватися спірною квартирою. З 1996 року позивачка постійно не мешкає в спірній квартирі, однак має ключі від неї та коли бажає приходить в гості, а інколи залишається ночувати.

Сама позивач в судовому засіданні також підтвердила, що з 1996 року постійно не мешкає у спірній квартирі, однак має ключі від неї та коли бажає приходить в гості та ночує. Обставин чинення їй перешкод у користуванні спірною квартирою з боку відповідачів, навести не змогла, а вищезазначених аргументів відповідача ОСОБА_2, позивачем не спростовано.

Відповідно до ч.1,5,6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Однак, судом у ході судового розгляду не встановлено, а позивачем не доведено належними, допустимими та достовірними доказами в розумінні ст. ст. 77-79 ЦПК України обставин чинення їй перешкод в користуванні належним майном з боку відповідачів, на які вона посилається в обґрунтування своєї позиції у позовній заяві. Навпаки сама позивач у судовому засіданні стверджувала, що має вільний доступ до спірної квартири, а постійно в ній не мешкає з 1996 року з особистих причин.

Щодо одноразового звернення позивача до правоохоронних органів 01.09.2018 року за фактом конфлікту з сестрою, то з пояснень сторін судом встановлено, що він виник на побутовому ґрунті через наявність зсередини вхідної двері клямки, а не у звязку з чиненням перешкод позивачу у користуванні спірною квартирою.

Отже, аналіз викладених обставин у сукупністю з нормами, як матеріального, так і процесуального права, дозволяють суду дійти висновку про недоведеність та необґрунтованість заявлених вимог про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом вселення до спірної квартири, у звязку з чим позов у цій частині вимог не підлягає задоволенню.

Що стосується вимог про визначення порядку користування спірною квартирою, то суд прийшов до такого.

Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Виходячи з аналізу зазначеної правової норми, слід дійти висновку, що ця норма регулює саме порядок здійснення права часткової власності, тобто порядок користування спільною частковою власністю без її поділу в натурі, наслідком якого є припинення права спільної часткової власності. Зокрема при встановленні порядку користування будинком кожному із співвласників передається в користування конкретна частина будинку, виходячи із його частки в праві спільної власності на будинок. Разом з тим виділені у користування приміщення можуть бути і неізольовані і не завжди точно відповідати належним співвласникам часткам, оскільки встановлення порядку користування майном не припиняє право спільної часткової власності на це майно.

Встановлення співвласниками порядку користування будинком з виділенням конкретних приміщень в натурі, не припиняє право спільної часткової власності, оскільки такі частини не перетворюються в об'єкт самостійної власності кожного з них.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 3 квітня 2013 року у справі № 6-79 цс14.

За змістом статті 358 ЦК України первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд.

При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна слід враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток.

Таким чином, необхідно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном.

Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв'язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року у справі № 6-1500цс15.

Як вже встановлено судом сторони у справі є суб'єктами спільної часткової власності квартири АДРЕСА_3.

Згідно з технічним паспортом квартира АДРЕСА_4 складається з: 3-х кімнат жилою площею 36,8 кв. м, у тому числі: 1-а кімната - 16,5 кв. м, 2-а кімната - 12,5 кв. м, 3-я кімната - 7,8 кв. м, кухні, площею 7,1 кв. м, ванної кімнати - 2,5 кв. м, вбиральні - 1,0 кв. м, коридору 8,6 кв. м, вбудованих шаф - 2 кв.м, 0,3 кв.м., 0,6 кв.м. Квартира обладнана лоджією, площею 3,3 кв. м, загальна площа квартири - 61,4 кв. м.

Виходячи із загальної житлової площі спірної квартири в розмірі 36,8 кв. м, на позивача і на відповідачів припадає по 7,36 кв. м.

Однак, оскільки спірна квартира має лише три кімнати, то виділити у користування кожного співвласника окреме житлове приміщення, яке б відповідало ідеальному розміру його частки є неможливим.

Разом з тим, враховуючи, що позивач не заперечувала проти виділення їй у користування кімнати площею 7,8 кв.м., яка є найменшою з трьох житлових кімнат та лише незначною мірою перевищує її ідеальну частку в житловій площі 0,44 кв.м. (7,8 кв.м.-7,36 кв.м.), то при визначені такого порядку користування спірною квартирою права інших співвласників не порушуються.

Крім того, сама відповідачка ОСОБА_2 не заперечувала проти такого порядку користування квартирою, оскільки вона з чоловіком ОСОБА_3 і так вже займає кімнату площею 12,5 кв.м., а її донька ОСОБА_4 разом з онукою ОСОБА_5 кімнату площею 16,5 кв.м.

За таких обставин, визначення у користування позивача, яка є інвалідом, окремої житлової кімнати площею 7,8 кв.м., а у користування відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 житлової кімнати площею 12,5 кв.м. та користування ОСОБА_4 та ОСОБА_9 житлової кімнати площею 16,5 кв.м. - є оптимально обраним варіантом такого порядку із урахуванням інтересів усіх співвласників квартири, виходячи із розміру їхніх часток у спільному майні.

Всі інші нежитлові приміщення, а саме коридор, кухня, туалет, ванна, вбудовані шафи та лоджія підлягають залишенню в загальному користуванні співвласників.

Таким чином, позов ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню в частині визначення порядку користування спірною квартирою у межах заявлених вимог.

При цьому аргументи відповідачів, що між ними відсутній предмет спору, оскільки позивачка не зверталася до них з приводу оформлення договору про порядок володіння та користування спільним майном, суд до уваги не приймає, з огляду на те, що обрання певного засобу правового захисту, у тому числі і досудового врегулювання спору, є правом, а не обов'язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує. Встановлення законом обов'язкового досудового врегулювання спору обмежує можливість реалізації права на судовий захист. При цьому, суд враховує, що відповідачі не погоджувались з предявленим до них позовом, що не може не свідчити про наявність спору.

Що стосується питання про розподіл судових витрат, то суд дійшов до такого.

Згідно ч. 1, ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов'язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Відповідно до ст.137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони.

Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу.

28 вересня 2018 року між адвокатом ОСОБА_6 та позивачем ОСОБА_1 була укладена угода про надання правової допомоги.

З огляду на розрахунок гонорару за правничу допомогу, що надана та буде надаватися ОСОБА_1 у звязку із підготовчими діями та судовим розглядом у справі про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом вселення та визначення порядку користування квартирою, на вивчення документів, узгодження правової позиції та складання позовної заяви адвокатом ОСОБА_6 витрачено 4 години, підготовку та подання відповіді на відзив 4 години, підготовки та подання заперечень проти обєднання зустрічного позову з первісним позовом 4 години. За що відповідачем було оплачено адвокату відповідно до договору про правову допомогу 4500,00 грн.

Крім того, позивачем відповідно до умов договору про надання правової допомоги від 28 вересня 2018 року за участь у судових засіданнях - 29.11.2018 року, 19.12.2018 року, 23.01.2019 року адвокату ще було сплачено 2100,00 грн. за кожне по 700,00 грн.

Таким чином, витрати понесені позивачем на правничу допомогу склали 6600,00 грн.

В попередньому (орієнтованому) розрахунку заявлена сума судових витрат склала 5100,00 грн.

Відповідно до ч.4 ст.141 ЦПК України якщо сума судових витрат, заявлена до відшкодування, істотно перевищує суму, заявлену в попередньому (орієнтованому) розрахунку, суд може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні судових витрат в частині такого перевищення, крім випадків, якщо сторона доведе, що не могла передбачити такі витрати на час подання попереднього (орієнтованого) розрахунку.

Отже, враховуючи, що заявлена до відшкодування сума витрат на правничу допомогу, істотно перевищує суму, заявлену в попередньому (орієнтованому) розрахунку та позивач не довела, що не могла передбачити такі витрати на час подання попереднього (орієнтованого) розрахунку, то суд виходячи з розміру пропорційно задоволених позовних вимог, частково відмовляє у відшкодуванні таких витрат.

Отже, підсумовуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що з відповідачів на користь позивача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (50% - одна задоволена вимога) підлягають стягненню в рахунок компенсації витрати за правничу допомогу в розмірі 2961,50 грн., витрати понесені по сплаті судового збору та витрати повязані з розглядом справи (відправлення поштової кореспонденції) в розмірі 528,43 грн., а всього - 3489,93 грн., з кожного по 1163,31 грн.

Керуючись ст.ст. 2, 5, 10, 141, 259, 263-265, 268 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-

УХВАЛИВ :

Позов ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН НОМЕР_1) до ОСОБА_2 (зареєстроване місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН НОМЕР_2) ОСОБА_3 (зареєстроване місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_2, ІПН НОМЕР_3), ОСОБА_4 (зареєстроване місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН НОМЕР_4) яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітньої ОСОБА_5, третя особа Управління служба у справах дітей Самарської районної у місті Дніпрі ради (місцезнаходження: м. Дніпро, вул. 20-річчя Перемоги,51, ) про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом вселення та визначення порядку користування квартирою задовольнити частково.

Встановити порядок користування квартирою № 81 в будинку № 10а по вул. Молодогвардійській в м. Дніпро, виділивши: у користування ОСОБА_1 житлову кімнату площею 7,8 кв.м., у користування ОСОБА_2 та ОСОБА_3 житлову кімнату площею 12,5 кв.м., у користування ОСОБА_4 та ОСОБА_5 житлову кімнату площею 16,5 кв.м.

Залишити у загальному користуванні співвласників коридор, кухню, туалет, ванну, вбудовані шафи та лоджію.

Стягнути з ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати в розмірі 3489,93 грн., з кожного по 1163,31 грн.

В іншій частині позову про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом вселення відмовити.

Повний текст судового рішення складений 28 січня 2019 року.

Апеляційна скарга на рішення суду відповідно до пункту 15.5 Перехідних положень ЦПК України подається до Дніпровського апеляційного суду через Самарський районний суд м. Дніпропетровська протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після завершення апеляційного перегляду.

Головуючий суддя: Кушнірчук Р.О.