ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

Іменем України

03 вересня 2019 року

м. Харків

справа № 633/76/16-ц

провадження № 22-ц/818/3523/19

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Маміної О.В.

суддів: Кругової С.С., Пилипчук Н.П.,

за участю секретаря - Сізонової О.О.

учасники справи:

позивач за первісним позовом, відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_1 ,

відповідач за первісним позовом, позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Печенізька селищна рада Печенізького району Харківської області

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Печенізька селищна рада Печенізького району Харківської області про усунення перешкод у здійсненні права користування земельною ділянкою та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Печенізька селищна рада Печенізького району Харківської області про визначення порядку користування земельною ділянкою за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Печенізького районного суду Харківської області від 15 травня 2019 року, постановлене під головуванням судді Смирнова В.А., в залі суду в смт Печеніги Харківської області, -

в с т а н о в и в:

У березні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Печенізька селищна рада Печенізького району Харківської області про усунення перешкод у здійсненні права користування земельною ділянкою.

У березні 2017 року ОСОБА_2 подала до суду зустрічний позовом до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Печенізька селищна рада Печенізького району Харківської області про визначення порядку користування земельною ділянкою.

Рішенням Печенізького районного суду Харківської області від 15 травня 2019 року у задоволенні первісного та зустрічного позовів відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови їй у задоволенні первісного позову та ухвалити в зазначеній частині нове рішення, яким задовольнити її первісні позовні вимоги у повному обсязі. Рішення в частині зустрічного позову просила залишити без змін; стягнути з ОСОБА_2 судові витрати.

Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права; вказує, що її позовні вимоги є доведеними та обгрунтованими. ОСОБА_1 зазначає, що упродовж багатьох років між сторонами та колишніми співвласниками був установлений порядок фактичного користування спільною земельною ділянкою без паркану. Натомість ОСОБА_2 самовільно зайняла та використовує спільну земельну ділянку як приватну власність, чим чинить їй перешкоди у користуванні власністю.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні її зустрічного позову та направити справу на новий судовий розгляд.

Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права; вказує, що паркан на спільній земельній ділянці збудований нею за згодою ОСОБА_1 , в паркані є хвіртка в двір та ключі від замка хвіртки. Таким чином ніяких перешкод у користуванні власністю вона не чинить. При цьому наявні підстави для визначення порядку користування земельною ділянкою, оскільки вони, як співвласники, не можуть дійти згоди щодо порядку користування земельною ділянкою.

ОСОБА_2 надала відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , просила відмовити у задоволення її апеляційної скарги, а рішення в частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_1 залишити без змін.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційних скарг і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_2 задоволенню не підлягає, а апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні як первісного, так і зустрічного позовів, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 не доведено обставин, які стали підставою для усунення їй перешкод у користуванні земельною ділянкою, що знаходиться у спільній сумісній власності по АДРЕСА_1 , та те, що ОСОБА_2 чинить їй перешкоди, шляхом встановлення металевого паркану із хвірткою, оскільки у позивачки є ключ для доступу. По справі не було проведено судову земельно-технічну експертизу щодо можливості визначення порядку користування земельною ділянкою між співвласниками домоволодіння, який буде відповідати вимогам щодо обслуговування будівель і споруд, враховуватиме дані місце розташування будівель і споруд та існуючий порядок користування співвласниками земельною ділянкою. Тому зустрічні позовні вимоги також є недоведеними.

Проте такі висновки суду першої інстанції не в повній мірі відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є співвласниками будинку (по Ѕ частині кожна), розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

Зазначений житловий будинок розташований на земельній ділянці розміром 2520 кв.м., що складається з двору та городу.

Відповідно до договору конкретного користування, укладеного 11.02.2002 року між ОСОБА_3 (правонаступником якого є ОСОБА_1 ) та ОСОБА_2 , передбачено (пункт 3), що сторони домовились про те, що користування земельною ділянкою здійснюється таким чином: двір площею 600 кв.м. є спільним і розподілу не підлягає; у користуванні ОСОБА_2 знаходиться 889 АДРЕСА_2 . городу, а у користуванні ОСОБА_3 (правонаступником якого є ОСОБА_1 ) знаходиться АДРЕСА_3 . городу (а.с.30 т.1).

В подальшому за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було зареєстровано право власності на земельні ділянки городу розміром 1030 кв.м. та 889 кв.м. відповідно. Спору щодо користування городом немає.

На земельну ділянку двору розміром 0,0601 га ОСОБА_2 видано державний акт серії НОМЕР_1 на ім`я ОСОБА_2 (а.с. 153, 173 т. 1).

27 листопада 2012 року рішенням Печенізького районного суду Харківської області (справа № 2031/558/2012, провадження 2/2031/110/2012) за ОСОБА_1 визнано право власності в порядку спадкування за заповітом на Ѕ частку земельної ділянки загальною площею 0,0601 га, розташованої по АДРЕСА_1 (а.с. 5-8 том 1).

Таким чином, на даний час земельна ділянка (подвір`я), на якій розташований житловий будинок по АДРЕСА_1 , цільове призначення якої для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарчих будівель та споруд, розміром 0,0601 га, знаходиться у спільній частковій власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (по Ѕ частці за кожною). Порядок користування нею визначений договором конкретного користування від 11.02.2002 року. Судового рішення або іншого договору, яким було б визначено інший порядок користування спірною земельною ділянкою, на даний час не існує.

Матеріали справи містять протокольні рішення узгоджувальних земельних комісій по спірним питанням від 18.07.2001 року та від 29.10.2005 року, згідно яких домоволодіння, що на даний час належить сторонам, було обстежено і визнано, що фактичний розподіл подвір`я не можливий (а.с. 17, 63 том 1, а.с. 18, 62 том 1).

Також з приводу користування домоволодінням, що розташовано по АДРЕСА_1 є рішення Чугуївського міського народного суду УРСР від 30.08.1990 року (справа № 2-1021, 1990 р.) за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 (колишній співвласник) про визнання порядку користування подвір`ям, згідно якого було постановлено про знесення забору, який був встановлений ОСОБА_4 . Так, під час розгляду вказаної справи у Чугуївському районному суді була проведена технічна експертиза, згідно якої двір АДРЕСА_1 , розподілу не підлягає (а.с. 19, 61 том 1).

Відповідно до Акту обстеження земельної ділянки, яка знаходиться у спільній сумісній власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 по АДРЕСА_1 від 20 жовтня 2015 року, з врахуванням правової та технічної документації на домоволодіння та земельні ділянки, при обстеженні земельних ділянок за вищезазначеною адресою комісією було встановлено наступне: «З метою окремого проходу до своїх осель, ОСОБА_2 за згодою ОСОБА_1 , на земельній ділянці перед домоволодінням (частина двору), що перебуває в спільно-сумісній власності, збудувала паркан, в якому є хвіртка для сумісного користування. Проте, ОСОБА_1 зачинила її зі своєї сторони, внаслідок чого ОСОБА_2 не має змоги користуватися горищем, витяжками газових приладів та льоха, пройти до свого огороду. ОСОБА_2 . зі свого боку також закрила доступ ОСОБА_5 користуватися приладом обліку електроенергії. Окрім того, також встановлено, що за домоволодінням є частина земельної ділянки (частина двору), яка перебуває в спільно-сумісній власності, але нею користується тільки ОСОБА_1 . На цій частині двору розташовані літня кухня, сарай та інші напівзруйновані господарські споруди (навіси для дров та споруда літнього душу), а також частина старого напівзруйнованого дерев`яного паркану. Ці напівзруйновані споруди розташовані майже на межі. Наразі склалася така ситуація, що ОСОБА_2 немає можливості користуватися своїм майном та городом. Водночас, за орієнтовними підрахунками комісії, земельна ділянка розміром 601 кв.м., яка знаходиться у спільно-сумісній власності (двір) ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розподілена по фактичному користуванню наступним чином: під житловим будинком - до 110 кв.м.; у користуванні ОСОБА_2 - до 190 кв.м.; - у користуванні ОСОБА_1 - до 300 кв.м. (а.с. 108, 109, 161 том 1).

Як на підставу первісних позовних вимог, ОСОБА_1 посилалася на те, що оскільки вона набула право власності на Ѕ частку спірного житлового будинку, до неї перейшло право користування земельною ділянкою, на якій розміщена її частка житла, та земельною ділянкою, яка необхідна для його обслуговування. На час придбання своєї частини домоволодіння між колишніми співвласниками домоволодіння існував порядок користування домоволодінням та земельною ділянкою за існуючою між ними домовленістю відповідно до розміру часток у праві спільної сумісної власності по Ѕ частки. Разом з тим, після набуття нею права власності на частку житлового будинку, вздовж земельної ділянки відповідачкою без її згоди був збудований паркан, який розмежував два окремих домоволодіння, та фактично утворив дві земельні ділянки, якими користуються сторони у справі. Таким чином частина земельної ділянки, яка знаходиться у фактичному її користуванні була відгороджена металевим забором. Відповідачкою було встановлено окрему хвіртку та демонтовані ворота. ОСОБА_1 вважає, що її право на частину земельної ділянки, яка пропорційна часткам в житловому будинку, що необхідна їй для обслуговування житла порушено відповідачем. При цьому вона неодноразово зверталася до ОСОБА_2 з проханням не порушувати її прав, та відновити порядок користування спільною земельною ділянкою, однак, спільної домовленості так і не було встановлено. У зв`язку з цим ОСОБА_1 просила суд для поновлення своїх прав зобов`язати відповідача знести самовільно встановлений на подвір`ї спірного домоволодіння металевий паркан.

Як на підставу зустрічних позовних вимог, ОСОБА_2 вказувала, що раніше між колишніми співвласниками житлового будинку в добровільному порядку визначався порядок користування земельною ділянкою цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку та господарських будівель. Однак, коли ОСОБА_1 стала співвласником даної земельної ділянки, вони не можуть домовитись щодо користування даною земельною ділянкою. При цьому, вона неодноразово запрошувала представників Печенізької селищної ради для досудового врегулювання спору, але з позивачкою згоди вони так і не дійшли. Тому ОСОБА_2 просила суд визначити у її користування Ѕ частини земельної ділянки площею 0,0601 га, розташованої по АДРЕСА_1 , що пропорційна Ѕ частині належного їй на праві власності будинку (а.с. 171-172 том 1).

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності; право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Статтею 358 ЦК України передбачено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Матеріали справи свідчать про те, що домовленості про порядок володіння та користування спірною земельною ділянкою сторонами не досягнуто.

За змістом ст. 88 ЗК України та п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 16.04.2004 року "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ" співвласники жилого будинку мають право звертатись до суду із позовом про встановлення порядку користування земельною ділянкою, на якій розташований належний їм жилий будинок, виходячи з розміру їхніх часток у спільній власності на будинок.

В п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» роз`яснено, що у справах за позовом учасників спільної власності на землю про встановлення порядку володіння й користування спільною земельною ділянкою, на якій розташовані належні їм жилий будинок, господарські будівлі та споруди, суд з`ясовує і враховує можливість нормального користування будинком і здійснення догляду за ним, розташування господарських будівель, споруд необхідність зведення будівель, розташування плодово - ягідних насаджень співвласників, можливість проходу з вулиці на подвір`я тощо. Враховується також вимоги санітарних правил і правил протипожежної безпеки. В разі неможливості перенесення співвласником господарських будівель і насаджень на надану в його користування частину ділянки суд має обговорити питання про відповідну грошову компенсацію.

Відповідно до ч.2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

У спірних правовідносинах питання щодо можливих варіантів визначення порядку користування земельною ділянкою потребуть спеціальних знань і мають бути підтверджені висновком судової земельно-технічної експертизи.

Натомість експертиза, призначена судом за клопотанням ОСОБА_2 , проведена не була, у зв`язку із ненаданням додаткових матеріалів та не проведенням оплати.

Суд першої інстанції обгрунтовано виходив з того, що відсутність висновків такої експертизи унеможливлює задоволення зустрічного позову.

Крім того, як встановлено вище, є протокольні рішення узгоджувальних земельних комісій по спірним питанням від 18.07.2001 року та від 29.10.2005 року, згідно яких домоволодіння АДРЕСА_1 було обстежено і визнано, що фактичний розподіл подвір`я за вказаною адресою не можливий (а.с. 17, 63 том 1, а.с. 18, 62 том 1).

Також з приводу користування домоволодінням, що розташовано по АДРЕСА_1 є рішення Чугуївського міського народного суду УРСР від 30.08.1990 року (справа № 2-1021, 1990 р.) у справі між колишніми співвласниками за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , про визнання порядку користування подвір`ям. Під час розгляду вказаної справи у Чугуївському районному суді була проведена технічна експертиза, згідно якої двір АДРЕСА_1 , розподілу не підлягає (а.с. 19, 61 том 1).

Висновок суду першої інстанції про недоведеність зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Разом з тим колегія суддів не може погодитись із висновком суду першої інстанції про недоведеність первісних позовних вимог ОСОБА_1 , з огляду на таке.

Згідно ст. ст. 319, 321 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

У разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном співвласник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права.

Відповідно до частин першої та третьої статті 158 ЗК України земельні спори вирішуються судами, органами місцевого самоврядування та центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.

Органи місцевого самоврядування вирішують земельні спори у межах населених пунктів щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, та додержання громадянами правил добросусідства, а також спори щодо розмежування меж районів у містах.

Положеннями ч.3 ст.103 ЗК України визначено що власники та землекористувачі земельних ділянок зобов`язані співпрацювати при вчиненні дій, спрямованих на забезпечення прав на землю кожного з них.

Порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом (ч.2 статті 90 Земельного кодексу України). Відповідно до статті 152 Земельного кодексу України (надалі ЗК України) держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника вимагати будь яких усунень порушень його права власності від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним.

Визначальним для захисту права на підставі цієї норми, є:

- наявність у позивача права власності та

- встановлених судом перешкод у користуванні власником своєю власністю.

Матеріали справи свідчать про те, що ОСОБА_2 збудувала паркан на земельній ділянці двору домоволодіння АДРЕСА_1 з метою окремого проходу до частин будинку кожного із співвласників.

Зазначені обставини визнаються сторонами і не потребують доказування.

Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п.33 Постанови № 5 від 30.03.2012року із відповідними змінами «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз`яснив, що позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню незалежно від того, на своїй чи на чужій земельній ділянці або іншому об`єкті нерухомості відповідач вчиняє дії (бездіяльність), що порушують право позивача.

Відповідно до ч. 1 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Матеріали справи не містять доказів того, що зазначений паркан був побудований ОСОБА_2 за згодою іншого співвласника ОСОБА_6

Натомість збудований відповідачкою за первісним позовом паркан чинить перешкоди ОСОБА_1 у користуванні власністю, а саме: земельною ділянкою для обслуговування будинку та прибудинкової території. Наявність хвіртки та ключа від неї у позивачки за відсутності згоди на встановлення паркану, не є підставою для висновку про відсутність порушень її права наявністю такого паркану.

Суд першої інстанції на зазначене уваги не звернув та помилково прийшов до висновку про те, що паркан на земельній ділянці перед домоволодінням АДРЕСА_1 , збудований за згодою сторін і не порушує прав позивачки.

В акті обстеження земельної ділянки, яка знаходиться у спільній сумісній власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 по АДРЕСА_1 від 20 жовтня 2015 року зазначено, що ОСОБА_2 за згодою ОСОБА_1 , на земельній ділянці перед домоволодінням (частина двору), що перебуває в спільно-сумісній власності, збудувала паркан. Проте зазначений акт ОСОБА_1 не підписаний. Сама вона категорично заперечує надання такої згоди. Наполягає на знесенні самовільно збудованого паркану.

Інститут добросусідства, який безпосередньо закріплений в главі 17 ЗК України фактично виходить з того, що добросусідські відносини базуються на обов`язках кожної сторони. Якщо такий обов`язок не дотримується одним із суб`єктів, власники та землекористувачі суміжних (сусідніх) земельних ділянок мають право вимагати припинення відповідної діяльності (ст. 104 ЗК України). Тобто право добросусідства встановлює обмеження прав на землю.

Згідно ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

До суду апеляційної інстанції представником позивача було надано фотокартки, з яких вбачається, що паркан на земельній ділянці перед домоволодінням АДРЕСА_1 , порушує права ОСОБА_1 як співвласника вказаного домоволодіння.

Колегія суддів вважає, що наявні підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 Слід усунути перешкоди у здійсненні права користування земельною ділянкою, яка знаходиться у спільній частковій власності, шляхом зобов`язання ОСОБА_2 знести самовільно встановлений металевий паркан на території домоволодіння по АДРЕСА_1 .

Посилання на те, що збудований відповідачкою паркан містить хвіртку для сумісного користування та те, що у ОСОБА_1 є ключ від даної хвіртки, - не спростовує факту наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю.

При цьому доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 . спростовують висновки суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 не спростовують висновки суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Враховуючи викладене, судова колегія приходить до висновку, що рішення Печенізького районного суду Харківської області від 15 травня 2019 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити. Усунути перешкоди у здійсненні права користування земельною ділянкою, яка знаходиться у спільній сумісній власності, шляхом зобов`язання ОСОБА_2 знести самовільно встановлений металевий паркан на території домоволодіння по АДРЕСА_1 . В іншій частині рішення суду слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 376, 379, 381, 382, 383, 384 ЦПК України суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Печенізького районного суду Харківської області від 15 травня 2019 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

Усунути перешкоди у здійсненні права користування земельною ділянкою, яка знаходиться у спільній сумісній власності, шляхом зобов`язання ОСОБА_2 знести самовільно встановлений металевий паркан на території домоволодіння по АДРЕСА_1 .

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий: О.В. Маміна

Судді: С.С. Кругова

Н.П. Пилипчук

Повне судове рішення виготовлено 04.09.2019 року.