ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1594/19 Справа № 201/4053/15-ц Суддя у 1-й інстанції - Демидова С.О. Суддя у 2-й інстанції - Демченко Е. Л.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів - Куценко Т.Р., Ткаченко І.Ю.

при секретарі - Кругман А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 25 квітня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення відсотків,індексу інфляції та трьох відсотків річних за користування грошовими коштами, -

в с т а н о в и л а:

У березні 2015 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення відсотків, індексу інфляції та трьох відсотків річних за користування грошовими коштами, мотивуючи його тим, що 24 серпня 2003 року між нею та ОСОБА_1 було укладено договір позики строком на п'ять років на суму 5.000 доларів США, що за курсом Національного банку України станом на 24 серпня 2008 року було еквівалентно 24.219 грн., у зв'язку з тим, що грошові кошти повернуті їй не були вона вимушена була звернутись до суду з відповідним позовом.

Вказувала, що рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 18 травня 2011 року в задоволенні її позовних вимог про стягнення заборгованості було відмовлено, втім рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 серпня 2011 року рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 18 травня 2011 року скасовано, її позовні вимоги задоволені частково та стягнуто з ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 52.134 грн.95 коп.

Зазначала, що рішення суду було виконане та грошові кошти повернуті лише 28 лютого 2015 року.

Посилаючись на те, що позивач своєчасно не виконав рішення суду, чим завдав їй збитків, а тому просила суд ухвалити рішення, яким стягнути з ОСОБА_1 173.976 грн.43 коп., з яких проценти за користування позикою 69.147 грн.93 коп., 3% річних від простроченої суми у розмірі 4.130 грн.50 коп. та втрати від курсової різниці у розмірі 100.698 грн.

Рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 25 квітня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволені частково. Стягнуто з ОСОБА_1 відсотки за користування позикою в розмірі 69.147 грн.93 коп. та втрату від курсової різниці в розмірі 100.698 грн.93 коп. Вирішено питання стосовно судових витрат.

В апеляційні скарзі відповідач, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та відмовити у задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що позивачем не надано доказів того, що він ухилявся від виконання рішення суду, крім того ОСОБА_2 сама затягувала процес виконання рішення, вимоги пред'явлені до нього необґрунтовані.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 10 жовтня 2016 року апеляційна скарга ОСОБА_1 задоволена. Рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 25 квітня 2016 року в частині задоволення позовних вимог скасоване, в позовних вимогах відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 21 серпня 2018 року рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 10 жовтня 2016 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів находить, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст.263,264 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим та має стосуватися, зокрема питань: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із установлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин тощо.

Проте, зазначеним вимогам закону рішення суду у частині, що переглядається, не відповідає з огляду на таке.

Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Судом встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що 24 серпня 2003 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір позики строком на п'ять років на суму 5.000 доларів США, що за курсом Національного банку України станом на 24 серпня 2008 року було еквівалентно 24.219 грн..

Своєчасно зобов'язання за договором позики виконані не були, у зв'язку з чим ОСОБА_2 звернулась до суду з відповідним позовом до ОСОБА_1

Рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 18 травня 2011 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про стягнення заборгованості відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 серпня 2011 року рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 18 травня 2011 року скасовано, позовні вимоги ОСОБА_2 задоволені частково та стягнуто з ОСОБА_1 на її користь грошові кошти у розмірі 52.134 грн.95 коп.

21 червня 2013 року відкрите виконавче провадження.

28 лютого 2015 року заборгованість, стягнута за рішенням суду, була сплачена та 24 лютого 2015 року винесено постанову про закінчення виконавчого провадження.

Задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позивач має право на одержання від відповідача процентів від суми позики за період вказаний у позовній заяві, при цьому розмір процентів суд визначив на рівні облікової ставки НБУ та вважав за необхідне стягнути втрати від курсової різниці, вимоги про стягнення 3% річних вважав необґрунтованими.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції у зв'язку з наступним.

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до частин першої, третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Згідно із частинами першою, четвертою статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

За змістом статей 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Положеннями статті 611 ЦК України передбачено, що в разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

За змістом статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України у разі порушення грошового зобов'язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Такого ж висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 28 березня 2018 року у справі №14-10цс18.

Вказане узгоджується також з правовим висновком Великої Палати Верховного суду, викладеним у постановах: від 10 квітня 2018 року у справі №910/10156/17 (провадження №12-14цс18), від 16 травня 2018 року у справі №686/21962/15-ц (провадження №14-16цс18).

Разом з тим, право позикодавця нараховувати передбачені договором проценти за позикою припиняється після спливу визначеного договором строку чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

Таким чином, до стягнення з відповідача підлягає 3% річних від простроченої суми у розмірі 4.130 грн.50 коп.

Таким чином позовні вимоги про стягнення відсотків за користування позикою є необґрунтованими та до задоволення не підлягають.

Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.

Отже, гривня як національна валюта вважається єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом з тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом НБУ, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Відповідно до Положення (стандарт) бухгалтерського обліку «Вплив змін валютних курсів», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 10 серпня 2000 року №193 та Порядку відображення в обліку операцій в іноземній валюті, затвердженого Наказом Державного казначейства України від 24 липня 2001 року № 126, іноземна валюта - валюта інша, ніж валюта звітності.

Курсова різниця - різниця, яка є наслідком відображення однакової кількості одиниць іноземної валюти в національну валюту України при різних валютних курсах. Курсові різниці визначаються за монетарними статтями балансу.

Монетарні статті - статті балансу, що відображають грошові кошти в касі, на рахунках в установах банків, а також такі активи і зобов'язання, що будуть отримані чи сплачені у фіксованій чи визначеній сумі грошей або їх еквівалентів.

До монетарних статей відносяться грошові кошти в іноземній валюті, що знаходяться в касі чи на банківському рахунку підприємства; дебіторська заборгованість за відправлені нерезиденту товари, по якій очікується дохід в іноземній валюті; кредиторська заборгованість, що виникла внаслідок отримання підприємством товарів у нерезидента на умовах наступної оплати та для погашення якої, як очікується, підприємство сплатить певну суму грошових коштів в іноземній валюті.

Виходячи з поняття «курсова різниця», можна виділити чотири періоди, за які здійснюється перерахунок заборгованості в іноземній валюті для визначення курсових різниць. Це періоди між: датою відображення операції в бухгалтерському обліку і датою фактичного здійснення розрахунків; датою відображення операції в бухгалтерському обліку і датою складання бухгалтерської звітності за звітний період; датою складання бухгалтерської звітності за попередній звітний період і датою фактичного здійснення розрахунку; датою складання бухгалтерської звітності за попередній звітний період і датою складання бухгалтерського звіту за звітний період.

Курсові різниці розраховуються за положеннями (стандартами) бухгалтерського обліку.

Наведене дає право зробити висновок, що курсові різниці застосовуються у фінансовій звітності підприємств при веденні бухгалтерського обліку.

Такого ж висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 30 травня 2018 року у справі №14-79цс18.

Як передбачено нормами Закону від 03 липня 1991 року №1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення», індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті - гривні. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

Таким чином правові підстави для стягнення курсової різниці за час невиконання судового рішення про стягнення заборгованості на користь ОСОБА_2 відсутні, оскільки саме стягнення курсової різниці ст.625 ЦПК України не передбачено, так як вимогами вказаної статті передбачене лише стягнення інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних, а суд розглядає справу у межах заявлених позивачем вимог.

Вимог про стягнення інфляційних втрат на суму боргу ОСОБА_2 не заявлялось.

Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів суду апеляційної інстанції дійшла висновку, що позивні вимоги ОСОБА_2 є частково обґрунтованими.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Враховуючи результат розгляду справи, відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України, беручи до уваги пропорційність задоволених позовних вимог, з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 необхідно стягнути судові витрати у розмірі 487 грн.20 коп. (пропорційно до задоволених позовних вимог), а з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 необхідно стягнути судові витрати у розмірі 535 грн.92 коп. (зважаючи результат розгляду апеляційної скарги)

Керуючись ст.ст.367,374,376,381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 25 квітня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення відсотків, індексу інфляції та трьох відсотків річних за користування грошовими коштами задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 3% річних від простроченої суми у розмірі 4.130 грн.50 коп., в решті позовних вимог ОСОБА_2 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати у розмірі 487 грн.20 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 535 грн.92 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

Ткаченко І.Ю.