ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 жовтня 2019 року

м.Суми

Справа №592/6901/18

Номер провадження 22-ц/816/4446/19

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Ткачук С. С. (суддя-доповідач),

суддів - Кононенко О. Ю. , Криворотенка В. І.

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

відповідач Сумська міська рада,

третя особа ОСОБА_4 ,

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_5 адвоката Сапіча Володимира Михайловича на рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 03 липня 2019 року в складі судді Котенко О.А., ухваленого у м. Суми, повне судове рішення складено 08 липня 2019 року,

в с т а н о в и в:

Звернувшись до суду із позовом у червні 2018 року, ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 просили визнати за кожним з них в порядку набувальної давності право власності на 14/252 частини житлового будинку АДРЕСА_1 , що належали на праві власності померлій ОСОБА_6 .

Свої вимоги мотивували тим, що згідно договору купівлі-продажу жилого будинку від 17.12.2002 року їм на праві приватної власності належить 56/84 частин жилого будинку з відповідною частиною господарських будівель та споруд (по 56/252 частини кожному) за адресою: АДРЕСА_1 . Крім них, в будинку проживає ОСОБА_4 , який є співвласником 14/84 частин цього будинку та земельної ділянки. При укладенні договору купівлі-продажу частини цього будинку від приватного нотаріуса Хоменко В.В. їм стало відомо, що решта 14/84 частин будинку та господарських споруд за даною адресою належить на праві власності ОСОБА_6 , яка проживала в цьому будинку ще до укладення ними договору купівлі-продажу. Враховуючи тривалу кількість часу, який пройшов з часу укладення договору купівлі-продажу, вони переконані, що ОСОБА_6 померла. Тобто, починаючи з 2002 року вони фактично добросовісно, відкрито, безперервно володіють та користуються 58/64 частинами будинку, в тому числі і 14/84 частинами будинку, які належать ОСОБА_6 , доглядають за належною їм та ОСОБА_6 частинами будинку, здійснюють витрати на його утримання. Ніхто з часу укладення ними договору купівлі-продажу жилого будинку не цікавився належною ОСОБА_6 часткою нерухомого майна. Тому, вважають, що є підстави для визнання за ними право власності на це нерухоме майно в порядку набувальної давності.

Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 03.07.2019 року в задоволенні позову ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, представник ОСОБА_5 адвокат Сапіч В.М. подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позову в повному обсязі.

При цьому вказує, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки позивачі з 2002 року відкрито користувались всім будинковолодіння, здійснювали його утримання, а належною ОСОБА_6 часткою у будинковолодіння на протязі цього часу ніхто не цікавився. Вказує, що позивачам не було відомо про відсутність у них законних підстав для користування часткою ОСОБА_6 , так як вони не знали де вона знаходиться, оскільки в натурі така частка не виділялась.

Ухвалою Сумського апеляційного суду апеляційну скаргу представника ОСОБА_5 адвоката Сапіча В.М. в частині оскарження рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 03.07.2019 року про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , - повернуто заявнику, тому рішення суду в цій частині не переглядається.

Відзиву на апеляційну скаргу учасниками справи не направлено.

Відповідно до ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_5 в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_5 , суд першої інстанції виходив з того, що останньою не доведено всіх обставин, необхідних для набуття права власності за набувальною давністю, а саме про добросовісність користування спірним майном.

Колегія суддів погоджується з таким висновком місцевого суду з огляду на таке.

Як вбачається із цивільної справи, що ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу частини житлового будинку від 17.12.2002 року є співвласниками 56/84 частин будинковолодіння за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 8).

Співвласниками іншої частини цього будинковолодіння є ОСОБА_4 та ОСОБА_6 , кожному з яких належить по 14/84 часток.

Також встановлено, що актові записи про державну реєстрацію смерті ОСОБА_6 . відсутні, спадкова справа стосовно спадкування майна ОСОБА_6 не заводилася (а.с. 92, 95).

З матеріалів інвентаризаційної справи №15813 на домоволодіння по АДРЕСА_1 вбачається, що згідно з копією дубліката свідоцтва про право на спадщину після смерті батька ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , та матері ОСОБА_8 , яка померла 1931 року, 14/84 частин будинку з господарськими будівлями за адресою АДРЕСА_1 успадкувала їх донька ОСОБА_6 (а.с. 67, 74, 76 матеріалів інвентаризаційної справи).

Інших відомостей про перехід права власності на 14/84 частин домоволодіння по АДРЕСА_1 від ОСОБА_6 до інших осіб матеріали інвентаризаційної справи не містять.

Підставами позовних вимог ОСОБА_5 є визнання за нею в порядку набувальної давності права власності на 14/252 частини житлового будинку АДРЕСА_1 , оскільки з моменту укладання договору-купівлі продажу будинковолодіння від 17.12.2002 року їй стало відомо, що 14/84 частин будинку та господарських споруд за даною адресою належить на праві власності ОСОБА_6 , проте протягом усього часу остання в будинку не проживала, своїх прав на майно не заявляла, а позивач добросовісно, відкрито, безперервно володіла та користувалася належною ОСОБА_6 частиною житлового будинку.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з положеннями ч.ч. 1, 4 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у ч. 1 ст. 344 Цивільного кодексу України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

Зокрема, аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до ст. 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

Такого правового висновку дійшла Велика Палата Верхового Суду у своїй постанові від 14.05.2019 року по справі №910/17274/17.

Таким чином, врахувавши обставини справи та надавши належну правову оцінку поданим сторонами доказам, вірно застосувавши норми матеріального права, з дотриманням норм процесуального права, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 , оскільки позивачу в момент заволодіння спірним майном і на протязі всього давнісного строку володіння майном було відомо, що у вказаного майна є власник, про що зазначено самим позивачем, як в позовній заяві, так і в апеляційній скарзі.

Відсутність добросовісності в позивача під час заволодіння ним спірним майном звільняє від потреби аналізувати інші умови набуття права власності за набувальною давністю, передбачені ст. 344 ЦК України.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів визнає, що суд першої інстанції всебічно і повно з`ясував, обставини, що мають значення для справи і доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про порушення судом норм матеріального чи процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

В зв`язку з тим, що ціна позову в даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа згідно п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України є малозначною і в силу вимог п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України ухвалене по ній апеляційним судом судове рішення не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п.п. а) г) п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-382 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_5 адвоката Сапіча Володимира Михайловича залишити без задоволення.

Рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 03 липня 2019 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і не підлягає касаційному оскарженню.

Головуючий - С.С. Ткачук

Судді: О.Ю. Кононенко

В.І. Криворотенко