Справа № 463/3461/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Мармаш В.Я.
Провадження № 22-ц/811/2445/19 Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2019 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Крайник Н.П., Цяцяка Р.П.

секретаря: Куцика І.Б.

з участю: ОСОБА_1 , його представника ОСОБА_2 ,

представників ЛМКП «Львівтеплоенерго» Бекерської О.І.,

Колодій Г.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 21 травня 2019 року,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся з позовом до Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго», треті особи Західний офіс Державної аудиторської служби України, Головне управління держпраці у Львівській області про визнання незаконними дій, стягнення недонарахованої та невиплаченої частини заробітної плати, відшкодування моральної шкоди.

З врахуванням уточнених позовних вимог просив визнати незаконними дії Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» (надалі - ЛМКП «Львівтеплоенерго») щодо недонарахування та невиплати позивачу належної йому частини заробітної плати за період з 01.01.2010 року до моменту звільнення 31.07.2015 року, стягнути з ЛМКП «Львівтеплоенерго» на користь позивача заборгованість з недонарахованої та невиплаченої частини заробітної плати за період з 01.01.2010 року до 31.07.2015 року в розмірі 361741 грн. та 1000 грн. відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що з 14.11.2008 року до 31.07.2015 року він працював у ЛМКП «Львівтеплоенерго» на посаді начальника котлотурбінного цеху Теплоелектроцентралі-1, 31.07.2015 року звільнений за власним бажанням згідно ст. 38 КЗпП України. Починаючи із січня 2010 року до дня звільнення ЛМКП «Львівтеплоенерго» порушувало законодавство про працю, що призвело до недорахування та недоплати заробітної плати за вищевказаний період. Так, при нарахуванні заробітної плати позивачу відповідач недотримувався умов Колективного договору ЛМКП «Львівтеплоенерго» на 2009-2010 та 2012-2013 роки; Галузевої угоди між Міністерством з питань житлово-комунального господарства України, Всеукраїнським об`єднанням обласних організацій роботодавців підприємств житлово-комунальної галузі «Федерація роботодавців ЖКГ України» та Центральним комітетом профспілки працівників житлово-комунального господарства, місцевої промисловості, побутового обслуговування населення на 2010-2012 роки; Регіональної угоди між Львівською обласною державною адміністрацією, об`єднанням роботодавців та профспілковими об`єднанням Львівської області на 2010-2011 роки; Територіальної угоди між Львівською обласною державною адміністрацією, об`єднання роботодавців та профспілковими об`єднанням Львівської області на 2012-2014 роки, згідно з якими мінімальна тарифна ставка (оклад) за просту некваліфіковану працю встановлюється у розмірі не нижче визначеної законодавством мінімальної заробітної плати, а мінімальна тарифна ставка робітника І розряду встановлюється у розмірі не менше 120 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом, а також, застосовується коефіцієнт співвідношень тарифної ставки робітника І розряду за підгалузями та видами робіт до встановленої галузевою угодою мінімальної тарифної ставки робітника І розряду (групи кваліфікації), який, для позивача, становив у період 2010-2015рр. - 1,62 (як для працівників зайнятих на роботах по експлуатації устаткування ТЕЦ) та відповідно 2,78 (коефіцієнт співвідношень розмірів місячних посадових окладів керівників, професіоналів, фахівців до встановленої Галузевою угодою мінімальної тарифної ставки робітника 1-го розряду основного виробництва згідно з колективним договором ЛМКП «Львівтеплоенерго» на 2009-2010 роки та на 2012-2014 роки). Натомість, відповідачем самостійно встановлювався розмір мінімальної заробітної плати та мінімальної тарифної ставки робітника І розряду з суттєвим заниженням розміру мінімальної заробітної плати, що призвело до ненарахування та, відповідно, виплати не в повному розмірі заробітної плати за спірний період. Враховуючи наведене, позивач просив стягнути на його користь недонараховану заробітну плату за період з 01.01.2010 року до 31.07.2015 року із врахуванням індексу інфляції за порушення строків її виплати в сумі 361741 грн., а також 1000 грн. відшкодування моральної шкоди, завданої йому порушенням законодавства про оплату праці, внаслідок чого заробітна плата нараховувалась йому в неналежному розмірі та з порушенням законодавства.

Рішенням Личаківського районного суду м.Львова від 21 травня 2019 року позов ОСОБА_1 - задоволено частково.

Визнано незаконними дії Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» щодо недонарахування та невиплати ОСОБА_1 належної йому частини заробітної плати за період з 01.01.2010 до моменту звільнення 31.07.2015.

Стягнуто з Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» на користь ОСОБА_1 заборгованість з недонарахованої та невиплаченої частини заробітної плати за період з 01.01.2010 до 31.07.2015 в розмірі 361741 грн.

В решті вимог позову - відмовлено.

Стягнуто з Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» на користь держави 3617,41 грн. судового збору.

Рішення суду оскаржило Львівське міське комунальне підприємство «Львівтеплоенерго», вважає його незаконним та необґрунтованим прийнятим з порушенням норм матеріального та процесуального права, оскільки суд не взяв до уваги обставини, які мають значення для вирішення справ, що призвело до неправильного та неповного дослідження доказів та їх оцінки. Зазначає, що приймаючи за основу при прийнятті рішення уточнення, подані позивачем 10.01.2019 року, суд вийшов за межі позовних вимог, оскільки з переліку таких позивачем було виключено вимогу щодо стягнення компенсації втрати частини заробітної плати в зв`язку з порушенням термінів її виплати. Вказує, що позивачем не заявлялась вимога про стягнення компенсації втрати частини заробітку, а заявлено вимогу про стягнення інфляційних втрат, тому з врахуванням цих позовних вимог ЛМКП «Лівівтеплоенерго» обґрунтовувало заперечення на позов. Крім того, розрахунок позивача здійснювався не за правилами, встановленими Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходу у зв`язку з порушенням строків їх виплати», а саме, як нарахування інфляційних втрат згідно зі ст. 625 ЦК України. Також посилається на те, що мінімальна заробітна плата, яка покладена в основу проведення розрахунку заробітної плати в ЛМКП «Львівтеплоенерго» за період з січня 2010 року по травень 2015 року встановлювалась наказами «Про зміну в оплаті праці працівників» від 21.07.2010 року №186, від 23.04.2012 року №150, від 29.04.2013 року №170, від 30.04.2014 року №176 та від 27.06.2014 року №264 та була нижчою, ніж встановлена Законом України «Про Державний бюджет» на відповідні роки, у зв`язку з чим відповідачем було зроблено перерахунок заробітної плати за спірний період із застосуванням Закону України «Про Державний бюджет», однак в оскаржуваному рішенні відсутні доводи, з яких саме підстав не береться до уваги розрахунок, проведений ЛМКП «Лівівтеплоенерго». Також при проведенні розрахунку позивачем застосовується формула, затверджена Територіальною угодою на 2012 - 2014 року, згідно якої посадовий оклад = мінімальна зарплата*1,2*Z*X, де позивачем безпідставно змінюється коефіцієнт Z із затвердженого по підприємству 1,37 на коефіцієнт 1,62. Судом також не взято до уваги положення ч. 3 ст. 97 КЗпП України, котра передбачає, що конкретні розміри тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок робітникам, посадових окладів службовцям, а також надбавок, доплат, премій і винагород встановлюються власником або уповноваженим ним органом з урахуванням вимог, передбачених частиною другою цієї статті. При проведенні перевірки Територіальною інспекцією з питань праці було вивчено та проаналізовано тарифну частину Територіальної угоди та підтверджено правомірність застосування до категорії працівників «керівники, фахівці, професіонали», як базового, коефіцієнту 1,37. Однак судом при вирішенні справи було вибірково взято до уваги результати перевірки Територіальної інспекції з питань праці та не було враховано такий вагомий доказ, як Акт перевірки від 08.10.2013 року. При прийнятті оскаржуваного рішення судом також невірно було застосовано норми Регіональної угоди між Львівською обласною державною адміністрацією, об`єднаннями роботодавців та профспілковими об`єднаннями Львівської області на 2010-2011 роки. Зокрема, Регіональною угодою не передбачено формули розрахунку місячної тарифної ставки робітника 1 розряду за підгалузями та видами робіт та формулу розрахунку місячного посадового окладу керівників, професіоналів, фахівців. З наведених підстав просить рішення суду в частині задоволених позовних вимог скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників ЛМКП «Львівтеплоенерго» Бекерської О.І., Колодій Г.С. на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення ОСОБА_1 , його представника ОСОБА_2 щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України).

Судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_1 з 14.11.2008 по 31.07.2015 працював у ЛМКП «Львівтеплоенерго» на посаді начальника котлотурбінного цеху Теплоелектроцентралі-1, 31.07.2015 був звільнений з роботи за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України.

Внутрішніми наказами по підприємству що стосуються змін в оплаті праці працівників від 21.07.2010 року №186, від 23.04.2012 року №150, від 29.04.2013 року №170, від 30.04.2014 року №176 та від 27.06.2014 року №264 встановлювався розмір мінімальної тарифної ставки робітника 1 розряду, на підставі якої проводилось нарахування заробітної плати працівникам підприємства, розмір якої був меншим від законодавчо встановленого розміру мінімальної заробітної плати.

Стаття 9 Закону України «Про колективні договори і угоди» передбачає, що положення генеральної, галузевої (міжгалузевої), територіальної угод діють безпосередньо і є обов`язковими для всіх суб`єктів, що перебувають у сфері дії сторін, які підписали угоду.

Цим Законом також передбачено, що умови колективних договорів або угод, що погіршують порівняно з чинним законодавством становише працівників, є недійсними, і забороняється включати їх до договорів і угод (ч.2 ст.5), а галузева (міжгалузева ) угода не може погіршувати становище працівників порівняно з генеральною угодою (ч.3 ст.8).

Згідно з абз. 4, 5 ч.1 ст.5 Закону України «Про оплату праці» організація оплати праці здійснюється, зокрема, на підставі галузевих (міжгалузевих), територіальних угод та колективних договорів.

Відповідно до ч.1 ст. 14 цього Закону договірне регулювання оплати праці працівників підприємств здійснюється на основі системи угод, що укладаються на національному (генеральна угода), галузевому (галузева (міжгалузева) угода), територіальному (територіальна угода) та локальному (колективний договір) рівнях відповідно до законів.

Частина 1 статті 15 цього Закону передбачає, що форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною, галузевими (міжгалузевими) і територіальними угодами. У разі, коли колективний договірна підприємстві не укладено, роботодавець зобов`язаний погодити ці питання з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником), що представляє інтереси більшості працівників, а в разі його відсутності - з іншим уповноваженим на представництво органом.

Конкретні розміри тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок робітникам, посадових окладів службовцям, а також надбавок, доплат, премій і винагород встановлюються з урахуванням вимог, передбачених частиною першою цієї статті.

Аналогічні за змістом положення передбачені ст. 97 КЗпП України.

А відтак, встановлені галузевими (міжгалузевими) і територіальними угодами умови оплати праці є гарантіями для працівників в сфері оплати праці й безпосереднє застосування таких умов є обов`язковими для всіх суб`єктів, що перебувають у сфері дії угоди.

Відповідно до ст. 22 Закону України «Про оплату праці» суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку примати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами.

05.04.2012 року конференцією трудового колективу ЛМКП «Львівтеплоенерго» було прийнято колективний договір на 2012 - 2013 роки, відповідно до умов якого розміри тарифних ставок і схеми посадових окладів працівників встановлюються з урахуванням мінімальних гарантій, визначених галузевою (регіональною) угодою.

У жовтні 2012 року було укладено Територіальну угоду між Львівською обласною державною адміністрацією, об`єднаннями роботодавців та профспілковими об`єднаннями Львівської області на 2012 - 2014 роки.

Колегія суддів вважає, що лише в цій Територіальній угоді сторонами була визначена формула розрахунку місячної тарифної ставки робітника 1 розряду за підгалузями та видами робіт, та формула розрахунку місячного посадового окладу керівників, професіоналів, фахівців, за умовами яких місячна тарифна ставка розраховувалась, як мінімальна заробітна плата *1.2*Z (коефіцієнт співвідношення по підгалузям та за видами робіт), а місячний посадовий оклад розраховувався за такою формулою: мінімальна заробітна плата *1.2*Z (коефіцієнт співвідношення по підгалузям та за видами робіт)*Х (коефіцієнт співвідношення по професії, посаді).

З огляду на те, що лише умовами Територіальної угоди було передбачено відповідні формули розрахунку тарифної ставки (посадового окладу), в той час, як інші нормативні акти локального характеру (регіональна угода, галузева угода, колективний договір), такої формули не містили, колегія суддів дійшла висновку про те, що така формула розрахунку посадового окладу, а саме, мінімальна заробітна плата *1.2*Z (коефіцієнт співвідношення по підгалузям та за видами робіт) *Х (коефіцієнт співвідношення по професії, посаді), підлягала застосуванню до позивача лише з початку дії Територіальної угоди, тобто, з 01.11.2012 року.

З огляду на вищенаведене, колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції про застосування такої формула розрахунку посадового окладу, а саме, мінімальна заробітна плата *1.2*Z (коефіцієнт співвідношення по підгалузям та за видами робіт) *Х (коефіцієнт співвідношення по професії, посаді), до початку дії Територіальної угоди від жовтня 2012 року, тобто, з 01.01.2010 року.

І оскільки ЛМКП «Львівтеплоенерго» при нарахуванні заробітної плати цієї формули розрахунку посадового окладу з 01.11.2012 року і до дня звільнення позивача, не застосовував, це свідчить про підставність вимог позивача в цій частині.

Колегія суддів не може погодитися з висновками суд першої інстанції про застосування при розрахунку посадового окладу ОСОБА_1 коефіцієнту Z (коефіцієнт співвідношення по підгалузям та за видами робіт) - 1.62, та вважає вірним та обґрунтованим застосування коефіцієнту 1.37, з огляду на те, що позивач працював на посаді начальника котлотурбінного цеху Теплоелектроцентралі - 1, його посада відноситься до категорії професій «Професіонали», а не до робітників, для яких передбачено застосування коефіцієнта 1.62.

Постановою первинної профспілкової організації ЛМКП «Львівтеплоенерго» №4-12 від 22.11.2012 року, у зв`язку з підписанням Територіальної угоди між Львівською обласною державною адміністрацією, об`єднаннями роботодавців та профспілковими об`єднаннями Львівської області на 2012 - 2014 роки постановлено розрахунок місячних посадових окладів керівників, професіоналів, фахівців проводити згідно з додатками №№ 5,6,7 до тарифної частини Територіальної угоди на 2012 - 2014 роки з врахуванням коефіцієнта 1.37 (коефіцієнт співвідношення тарифної ставки робітника 1 розряду основної професії - експлуатація устаткування котелень, теплових та електричних мереж).

Суд першої інстанції зазначених вище вимог закону не врахував, безпідставно не взяв до уваги те, що формула розрахунку посадового окладу, а саме, мінімальна заробітна плата *1.2*Z (коефіцієнт співвідношення по підгалузям та за видами робіт) *Х (коефіцієнт співвідношення по професії, посаді) підлягала застосуванню, починаючи з 01.11.2012 року, з початку дії Територіальної угоди від жовтня 2012 року, а також неправильно застосував при розрахунку заборгованості коефіцієнт Z (коефіцієнт співвідношення по підгалузям та за видами робіт) 1.62, оскільки позивачу, як професіоналу, розрахунок посадового окладу слід було проводити з врахуванням коефіцієнта 1.37.

З розрахунку розміру недонарахованої (невиплаченої) заробітної плати за період з 01.11.2012 року до 31.07.2015 року, долученого відповідачем, вбачається, що посадовий оклад розраховано ЛМКП «Львівтеплоенерго» виходячи з формули, передбаченої Територіальною угодою від жовтня 2012 року, починаючи з листопада 2012 року з врахуванням коефіцієнту 1.37.

Частково визнаючи позовні вимоги, а саме, на суму 35803 грн. за період з 01.01.2010 року до 31.07.2015 року, відповідач долучив до матеріалів справи розрахунок посадового окладу за професією начальник КТЦ ТЕЦ-1 ОСОБА_1 , згідно з яким позивачу не донараховано заробітної плати за період з 01.01.2010 року до 01.11.2012 року - 824 грн.; а за період з 01.11.2012 року до 31.07.2015 року - 34979.0 грн. а всього 358093.0 грн. (т.2 а.с.209-211).

Зазначений розрахунок позивачем не спростовано, розрахунок недонарахованої заробітної плати, з врахуванням того, що посадовий оклад позивача слід розраховувати за формулою - мінімальна заробітна плата *1.2*Z (коефіцієнт співвідношення по підгалузям та за видами робіт) *Х (коефіцієнт співвідношення по професії, посаді) та з врахуванням коефіцієнту Z - 1.37 та починаючи з 01.11.2012 року до 31.07.2015 року, позивачем не надано.

За вищенаведеного, колегія суддів вважає, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення, і з ЛМКП «Львівтеплоенерго» на користь ОСОБА_1 слід стягнути невиплачену заробітну плату за період з 01 січня 2010 року до жовтня 2012 року (включно) 824 грн.; за період з 01 листопада 2012 року до 31 липня 2015 року 34979.0 грн., а всього 35803 грн.

Виходячи з вимог позовної заяви ОСОБА_1 , уточнень позовних вимог, з яких вбачається, що позивач просить стягнути інфляційні втрати, а не індексацію грошових доходів на підставі Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», чи компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати на підставі Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», враховуючи передбачений ст.13 ЦПК України принцип диспозитивності цивільного процесу, беручи до уваги те, що з позовною вимогою про стягнення з ЛМКП «Львівтеплоенерго» на користь ОСОБА_1 компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати, позивач не звертався, з врахуванням того, що передбачене ст. 625 ЦК України право на стягнення суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, не застосовується до трудових правовідносин (заборгованості із заробітної плати, відшкодування школи працівникові внаслідок трудового каліцтва), сімейних та інших правовідносин, які регулюються спеціальним законодавством, позовна вимога ОСОБА_1 про стягнення інфляційних втрат за період з 01.01.2010 року до 31.07.2015 року не підлягає до задоволення.

З врахуванням вищенаведеного, колегія суддів вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають до часткового задоволення, а відтак з Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» на користь ОСОБА_1 підлягає до стягнення невиплачена заробітна плата за період з 01 січня 2010 року до жовтня 2012 року (включно) 824.00 грн.; за період з 01 листопада 2012 року до 31 липня 2015 року 34979.00 грн., а всього 35803 грн., в задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 слід відмовити.

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування обставин,що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст. 367, ст. 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст. 376, ст. 381- 384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» - задовольнити частково.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 21 травня 2019 року - скасувати та ухвалити нову постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» на користь ОСОБА_1 невиплачену заробітну плату за період з 01 січня 2010 року до жовтня 2012 року (включно) 824.00 грн.; за період з 01 листопада 2012 року до 31 липня 2015 року 34979.0 грн., а всього 35803 грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 28.12.2019 року.

Головуючий: Шеремета Н.О.

Судді: Крайник Н.П.

Цяцяк Р.П.