Провадження № 22-ц/802/622/19 Категорія: 60 Доповідач: Федонюк С. Ю.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 липня 2019 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Федонюк С. Ю.,

суддів - Бовчалюк З. А., Матвійчук Л. В.,

з участю:

секретаря судового засідання - Губарик К. А.,

представника позивача - ОСОБА_5,

представника третьої особи - Кузіна Є. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Першого відділу державної виконавчої служби міста Луцьк Головного територіального управління юстиції у Волинській області, третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», про зняття арешту, за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_2 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10 квітня 2019 року,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2018 року позивач ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до Першого відділу державної виконавчої служби міста Луцьк Головного територіального управління юстиції у Волинській області, третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», про зняття арешту з майна. Позовні вимоги мотивовано тим, що ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 25.05.2009 року в межах розгляду цивільної справи № 2-4164/09 за позовом ЗАТ КБ «Приватбанк» до ТзОВ «УФА «Верус», ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, в порядку забезпечення позову судом було накладено арешт на усе належне на праві власності відповідачам майно. 13.08.2009 року постановою старшого державного виконавця Першого ВДВС Луцького МУЮ Смірнової О. В. відкрито виконавче провадження на виконання ухвали та накладено арешт на все нерухоме майно, що перебуває у власності ОСОБА_2 . Вимоги банку по справі № 2-4164/09 були обгрунтовані, зокрема, договорами поруки № 329/с від 24.12.2007 та № 331/с від 27.12.2007 року, укладеними між ЗАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_2 на забезпечення зобов`язань ОСОБА_3 за кредитними договорами. Вказала, що рішеннями Луцького міськрайонного суду Волинської області від 06.09.2012, які були залишені без змін ухвалами апеляційного суду Волинської області від 10.10.2012 та від 19.10.2012 року відповідно, вищезазначені поруки за договорами № 329/с від 24.12.2007 та № 331/с від 27.12.2007 було визнано припиненими.

Позивач вказувала, що під час розгляду справи у Жовтневому районному суді м. Дніпропетровська відповідач ОСОБА_3 помер, судом було залучено до участі у справі його правонаступника - ОСОБА_4 , а банк змінив свої позовні вимоги і відмовився від позову до неї. Проте, 12.11.2018 року Першим ВДВС м. Луцька ГТУЮ у Волинській області було повідомлено, що на все нерухоме майно, що перебуває у її власності, накладено наступні арешти: постановою старшого державного виконавця Першого ВДВС Луцького МУЮ Смірновою О. В. від 13.08.2009 року накладено арешт на майно боржника та оголошено заборону на його відчуження, реєстраційний номер обтяження 8967172; постановою старшого державного виконавця Першого ВДВС Луцького МУЮ Смірновою О. В. про відкриття провадження від 13.08.2009 року, реєстраційний номер обтяження 9354301. Разом з тим, відповідачем також повідомлено її, що виконавче провадження, відкрите на підставі ухвали від 25.05.2009 року, відсутнє, а оскільки завершені виконавчі провадження згідно із ЗУ «Про виконавче провадження» зберігаються 3 роки, зняти накладені арешти Перший ВДВС м. Луцьк ГТУЮ у Волинській області змоги немає. Враховуючи викладене, просила зняти арешт з усього нерухомого майна, що належить їй на праві власності, на яке старшим державним виконавцем Першого ВДВС Луцького МУЮ Смірновою О. В. накладено арешти постановою про відкриття провадження № б/н від 13.08.2009 року та постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 13.08.2009, а також стягнути з відповідача в її користь судові витрати по справі.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10 квітня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із даним рішенням суду, позивач подала апеляційну скаргу, в якій вказує, що підставою обтяжень, зареєстрованих в Єдиному державному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна за номерами 8967172 та 9354301, є ухвала Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська № 2-4164 від 25.05.2009 року, на виконання якої старшим державним виконавцем Першого ВДВС Луцького МУЮ Смірновою О. В. постановою про відкриття виконавчого б/н від 13.08.2009 року і постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження серії АА № 655421 від 13.08.2009 року накладені арешти на все нерухоме майно ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ), а тому відсутні підстави для припущення про існування ще якогось виконавчого провадження. Оскільки ОСОБА_2 не є боржником перед АТКБ «ПриватБанк», виконавче провадження знищене, Жовтневий районний суд міста Дніпропетровська не розглядає справу № 2-4164/09, а з дня постановлення ухвали, якою вжито заходи забезпечення позову, пройшло десять років, позивач вважає, що в даному випадку зняти арешт можливо тільки за рішенням суду на підставі норм ст.59 Закону "Про виконавче провадження".

Таким чином, покликаючись на неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, позивач просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» подало відзив на апеляційну скаргу, в якому вказує, що позивач, всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України, покликаючись на норми ст.59 Закону "Про виконавче провадження", не надала доказів належності їй на праві власності нерухомого майна, з якого вона просить зняти арешт. Крім того, арешт було накладено як забезпечення позову, а відповідно до ст. 158 ЦПК України заходи забезпечення позову скасовуються судом, який їх застосував. Згідно з резолютивною частиною рішення у справі № 2-361/11 (2-990/10, 2-4164/09), заходи забезпечення позову, вжиті відповідно до ухвали Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 25 травня 2009 року щодо ОСОБА_2 , скасовані в повному обсязі. Крім того, зазначає, що в Єдиному державному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна існує два обтяження за різними номерами, а тому, на думку банку, позивач просить зняти арешт, який не має відношення до арешту, накладеного на виконання ухвали Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 25 травня 2009 року у справі № 2-4164/09.

Представник позивача адвокат ОСОБА_5 в суді апеляційної інстанції підтримала апеляційну скаргу позивача з підстав, що в ній наведені. Представник третьої особи апеляційну скаргу не визнав та просив залишити її без задоволення.

Інші учасники справи, їх представники в суд апеляційної інстанції не з`явились, будучи належно повідомленими про час та місце судового розгляду справи.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, заслухавши представника позивача, представника третьої особи, доходить висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, виходячи з наступного.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що згідно з відомостями із Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна на все нерухоме майно позивачки накладені два арешти, а саме з реєстраційним номером обтяження 8967172 та 9354301 на підставі ухвали Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 25 травня 2009 року у справі № 2-4164 про забезпечення позову, а за таких обставин позивачем неправильно обрано спосіб захисту порушених прав, оскільки цивільне процесуальне законодавство передбачає окрему процедуру скасування заходів забезпечення позову, вжитих судом, у відповідності до норм ст.158 ЦПК України.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно з відомостями із Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна на все нерухоме майно позивачки накладені наступні арешти:

-арешт нерухомого майна - реєстраційний номер обтяження: 8967172; зареєстровано 13.08.2009; підстава обтяження: постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження АА № 655421, 13.08.2009, старший державний виконавець Першого ВДВС м. Луцька ГТУЮ Смірнова О. В., об`єкт обтяження: невизначене майно, все нерухоме майно;

-арешт нерухомого майна; реєстраційний номер обтяження: 9354301; зареєстровано 16.12.2009; підстава обтяження: постанова про відкриття виконавчого провадження, б/н, 13.08.2009, старший державний виконавець Першого ВДВС м. Луцька ГТУЮ Смірнова О. В., об`єкт обтяження: невизначене майно, все нерухоме майно (а.с. 24, 58/зворот/-59).

Також встановлено, що в провадженні Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська перебувала цивільна справа № 2-4164/09 за позовом ЗАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ТзОВ «УФА «Верус» про стягнення заборгованості. Предметом розгляду даної справи було неналежне виконання ОСОБА_3 договірних зобов`язань, які, в свою чергу, були забезпечені договорами поруки № 329/с від 24.12.2007 та № 331/с від 27.12.2007, укладеними з поручителем ОСОБА_2 (а.с. 5-6, 9).

В межах розгляду вищевказаної справи ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 25.05.2009 року було забезпечено позов ЗАТ КБ «Приватбанк» шляхом накладення арешту на все майно, що належить відповідачам, зокрема і ОСОБА_2 (а.с. 7, 8).

Постановою старшого державного виконавця Першого ВДВС Луцького МУЮ Смірновою О. В. від 13.08.2009 року на виконання ухвали Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 25.05.2009 року було відкрито виконавче провадження № 14236117 та накладено арешт на все майно, що перебуває у власності ОСОБА_2 (а.с. 10).

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 06.09.2012 року по справі № 0308/8063/12, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 10.10.2012 року, було визнано припиненими зобов`язання за договором поруки № 331/с від 27.12.2007 року, укладеним між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_2 у забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_3 за кредитним договором № 331/с від 27.12.2007 року (а.с. 11-14).

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 06.09.2012 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 19.10.2012 року, по справі № 0308/8102/12, було визнано припиненими зобов`язання за договором поруки № 329/с від 24.12.2007 року, укладеним між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_2 у забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_3 за кредитним договором № 329/с від 24.12.2007 року (а.с. 15-18).

Як вбачається з копії заяви банку про уточнення позовних вимог, за заявою ПАТ КБ "Приватбанк" судом прийнято уточнення позову про стягнення боргу із правонаступника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 солідарно з ТзОВ "УФА "Верус". Вимоги до ОСОБА_2 у даній справі відсутні.

До апеляційної скарги позивачем ОСОБА_2 до матеріалів справи додано також копію рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 10 квітня 2014 року у справі № 2-361/2011 за позовом ПАТ КБ "Приватбанк" до ТОВ "Українське фінансове агентство "Верус", ОСОБА_4 про стягнення заборгованості, з якого вбачається, що судом скасовано в повному обсязі заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою цього ж суду від 25.05.2009 року щодо ОСОБА_2

Із доданих до апеляції позивачем копій ухвали Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 30 квітня 2014 року та заяви вбачається, що ОСОБА_2 зверталась 15.04.2014 року до суду із заявою про скасування заходів забезпечення позову, однак їй було відмовлено у задоволенні заяви,оскільки рішенням від 10 квітня 2014 року це питання вже було вирішено, та 19.06.2014 року вона зверталася до Начальника Першого відділу ДВС Луцького МУЮ з проханням зняти арешт із належного їй майна, покликаючись на вказане рішення суду, однак питання щодо зняття арешту виконавцем не було вирішено. Дії чи бездіяльність державного виконавця Кравчук В. В. у встановленому законом порядку не оскаржувала.

Разом з тим, у суді апеляційної інстанції представник позивача подала відповідь на свій запит від 03 грудня 2018 року щодо руху справи № 2-361 /11 за позовом ПАТ КБ "Приватбанк" до ТОВ "Українське фінансове агентство "Верус", ОСОБА_4 про стягнення заборгованості. Зі змісту відповіді вбачається, що рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська у даній справі від 10 квітня 2014 року, залишене без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 05 листопада 2014 року, ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ було скасовано, а справу передано до суду першої інстанції на новий розгляд. При новому розгляді рішенням цього ж суду від 10 липня 2015 року позов судом було задоволено частково. 05.10.2015 року справа була направлена до апеляційного суду для розгляду апеляційної скарги.

Як пояснили представники позивача і третьої особи в судовому засіданні в суді апеляційної інстанції, Апеляційним судом Дніпропетровської області копія судового рішення за наслідками перегляду в апеляційному порядку рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 10 липня 2015 року сторони не отримували, в реєстрі його текст відсутній. Проте, зі змісту ухвали Верховного Суду від 26 квітня 2019 року у справі № 2-361-11 видно, що 21 квітня 2016 року Апеляційним судом Дніпропетровської області ухвалено рішення, яким апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено, рішення місцевого суду від 10 липня 2015 року в частині стягнення з ОСОБА_4 на користь банку кредитної заборгованості скасовано та відмовлено у задоволенні позову. Верховним Судом цією ухвалою у відкритті касаційного провадження за скаргою банку відмовлено.

Як ствердила в суді представник позивача, ОСОБА_2 після повторного розгляду вказаної справи та набрання законної сили рішенням суду повторно не зверталася до суду із заявою в порядку ст.158 ЦПК України про скасування заходів забезпечення позову, застосованих у цій справі ще у 2009 році.

Відповідно до ч. 1 статті 5 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

За п. 6 ч. 4 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є, зокрема, отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову. Частиною 5 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що у всіх інших випадках, які не передбачені ч. 4 цієї статті, арешт може бути знятий за рішенням суду. Відповідно до ч. 1 ст. 258 ЦПК України судовими рішеннями є: 1) ухвали; 2) рішення; 3) постанови; 4) судові накази.

Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Позивач у даній справі подала позов, як вона вказує, про зняття арештів, накладених саме в рамках виконання ухвали Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 25.05.2009 року, в порядку ст. 59 Закону "Про виконавче провадження". Вказує, що інших виконавчих проваджень відносно неї не було. Також зазначає, що арешт на нерухоме майно позивачки накладався Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська у якості забезпечення позову, однак предметом даного спору є арешти, накладені постановами державного виконавця. На даний час у власності позивачки майна немає, однак позивачка в майбутньому може успадкувати нерухоме майно батька, а наявність заборон будуть обмежувати її права.

Забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог (Постанова Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову).

Згідно з п. 10 вказаної постанови заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті. Зважаючи на це, суд при задоволенні позову не вправі скасовувати вжиті заходи до виконання рішення або зміни способу його виконання, за винятком випадків, коли потреба в забезпеченні позову з тих чи інших причин відпала або змінились обставини, що зумовили його застосування.

Відповідно до ч. 1, 6, 7, 8 ст. 158 ЦПК України суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи.

Відмова у скасуванні забезпечення позову не перешкоджає повторному зверненню з таким самим клопотанням при появі нових обставин, що обґрунтовують необхідність скасування забезпечення позову.

У разі ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи.

Якщо протягом вказаного строку за заявою позивача (стягувача) буде відкрито виконавче провадження, вказані заходи забезпечення позову діють до повного виконання судового рішення.

За змістом даних норм скасування заходів забезпечення позову пов`язане із результатами розгляду справи і вирішення спору по суті чи залишенням позову без розгляду, або закриття провадження у справі. Скасувати заходи забезпечення позову суд може з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи.

Заходи забезпечення позову можуть бути скасовані судом, який розглядає цивільну справу. При цьому із заявою про скасування заходів забезпечення позову (накладення арешту на майно або грошові кошти) може звернутись лише особа, щодо якої такі заходи забезпечення позову вжито, тобто сторона у справі чи третя особа, яка заявила самостійні вимоги щодо предмета спору. Інша особа, яка вважає, що майно, на яке було накладено арешт у порядку забезпечення позову, належить їй, а не стороні у справі, може звернутись до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. (п. 9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 03.06.2016 року).

Що стосується зняття арешту з майна, накладеного в межах виконання ухвали Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 25.05.2009 про вжиття заходів забезпечення позову, то вказані вище норми передбачають процедуру скасування заходів забезпечення позову, вжитих судом, якої позивачка не дотрималась, а тому суд апеляційної інстанції вважає висновки суду першої інстанції правильними.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України).

За ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України).

Таким чином, зміст оскаржуваного судового рішення та доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а також про невідповідність висновків суду обставинам справи.

На підставі наведеного, враховуючи встановлені обставини справи, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10 квітня 2019 року в даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуючий

Судді