ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
Справа № 686/892/18
Провадження № 22-ц/4820/49/19
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2019 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд у складі

колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

Купельського А.В. (суддя-доповідач),

Янчук Т.О., Ярмолюка О.І.,

секретар судового засідання Журбіцький В.О.

за участю учасників справи: представника апелянта адвоката ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 27 березня 2018 року (суддя Карплюк О.І.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про визнання недійсним договору дарування,

в с т а н о в и в :

У грудні 2017 року ОСОБА_6, звертаючись до суду з вказаним позовом, зазначала, що в червні 2004 року вона успадкувала від своєї матері ОСОБА_8 1/4 частки квартири АДРЕСА_1, що у м. Хмельницькому. Ця частка була її єдиною власністю, де позивач могла безперешкодно проживати. На початку 2013 року її племінник ОСОБА_7 звернувся до неї з проханням переоформити на нього 1/4 частку вказаної вище квартири.

28 серпня 2013 року, на переконання позивача, приватним нотаріусом Хмельницького міського нотаріального округу Новіковою Л.В. було укладено договір довічного утримання, примірник договору їй видано не було.

Після укладення даного договору відповідач допомагав позивачу по домашньому господарству, купував ліки та продукти харчування, здійснював за нею догляд. Однак, рік назад ОСОБА_7 перестав спілкуватись з позивачем, відповідати на телефонні дзвінки.

Від батька свого племінника ОСОБА_6 дізналась, що було укладено не договір довічного утримання, а договір дарування.

Позивач зазначила, що при укладенні договору дарування вона помилилась як щодо обставин, що мають істотне значення, зокрема щодо природи правочину, оскільки вважала що укладає договір довічного утримання, а не дарування, так і щодо прав та обов'язків сторін. Укладений договір дарування жодних обов'язків для відповідача не створює.

У зв'язку з цим позивач просила суд визнати недійсним договір дарування 1/4 частини квартири АДРЕСА_2, від 28 серпня 2013 року, посвідчений приватним нотаріусом Хмельницького міського нотаріального округу Новіковою Л.В. за №6535, укладений між сторонами.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 27 березня 2018 року позов задоволено. Визнано недійсним договір дарування 1/4 частки квартири №37, що по вул. Кам'янецькій, 65 в м. Хмельницькому, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 28 серпня 2013 року, посвідчений приватним нотаріусом Хмельницького міського нотаріального округу Новіковою Л.В., та зареєстрований в реєстрі за №6535. Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_10 судовий збір в сумі 640 грн.

Не погоджуючись з цим рішенням, ОСОБА_5, який не є учасником справи, однак, вважає, що прийняте рішення впливає на його права (право ОСОБА_5 отримати від ОСОБА_7 відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок ДТП) в апеляційній скарзі просить скасувати рішення Хмельницького міськрайонного суду від 27 березня 2018 року у цій справі та прийняти нове рішення, яким відмовити ОСОБА_6 в задоволенні позову.

Вважає вказане рішення незаконним, необґрунтованим, прийнятим із порушенням норм матеріального та процесуального права.

Посилається на те, що в провадженні Хмельницького міськрайонного суду перебувала цивільна справа №686/7531/17 за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_7, ТзДВ "Страхова компанія "Альфа-Гарант" про стягнення шкоди внаслідок ДТП. Ухвалою цього ж суду від 20 квітня 2017 року в порядку забезпечення позову було накладено арешт на належну ОСОБА_7 1/4 частину квартири АДРЕСА_3, що у м. Хмельницькому. На підставі цього рішення 21 квітня 2017 року державний реєстратор Хмельницької міської ради ОСОБА_11 внесла запис до Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна №20085892. 23 квітня 2018 року Хмельницький міськрайонний суд виніс остаточне рішення, яким з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_5 стягнуто 200 357 грн. шкоди, завданої внаслідок ДТП.

Апелянт ОСОБА_5 зазначає, що інтереси ОСОБА_7 у справі №686/7531/17 представляли ОСОБА_12 та ОСОБА_13 Зі справи №686/892/18 вбачається, що ОСОБА_6 уповноважила ОСОБА_13 та ОСОБА_14 на представництво її інтересів в суді, що підтверджується довіреністю. Таким чином, одна і та ж особа - ОСОБА_13 одночасно представляла інтереси як позивача ОСОБА_6, так і відповідача ОСОБА_7, що вказує на штучний характер спору виключно з метою уникнення звернення стягнення на вказану вище 1/4 частину квартири.

Крім того, апелянт посилається на те, що ОСОБА_7 не повідомив ОСОБА_5 про цей спір, не наполягав на застосуванні позовної давності та у своїй заяві від 23 березня 2018 року позов визнав в повному обсязі та просив його задовольнити.

Як зазначено апелянтом, в мотивувальній частині рішення суд зазначив, що ОСОБА_6 є особою похилого віку та потребує стороннього догляду, в силу свого віку та стану здоров'я вона помилилась щодо природи вказаного правочину, оскільки вважала, що укладає договір довічного утримання. Проте, як вказує апелянт, в матеріалах справи відсутні жодні докази того, що ОСОБА_6 на момент вчинення оспорюваного правочину 28 серпня 2013 року потребувала стороннього догляду та мала поганий стан здоров'я. Суд взагалі не дав оцінки стану здоров'я позивача. Мотивувальна частина рішення, яке оскаржується, викладено у теперішньому часі, суд дає оцінку поточного стану здоров'я позивача.

Також суд, приймаючи оскаржуване рішення, не врахував положення абз.4 п. 19 постанови Пленуму ВСУ від 6 листопада 2009 року №9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", згідно яких помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін, не є підставою для визнання правочину недійсним.

На думку апелянта, суд першої інстанції незважаючи на те, що позивач не надала жодного доказу, який би підтверджував її стан здоров'я, потребу у сторонньому догляді у 2013 році, не роз'яснивши відповідачу його право заявити про застосування позовної давності, не заслухавши свідків, прийняв визнання позову ОСОБА_7

Заслухавши доповідача, пояснення представника апелянта, перевіривши матеріали справи, ознайомившись з доводами апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити з наступних підстав.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 23 квітня 2018 року у справі №686/7531/17 задоволено позов ОСОБА_5 до ОСОБА_7, ТзДВ «Страхова компанія «Альфа-Гарант», третя особа - ОСОБА_15, про відшкодування шкоди, завданої внаслідок ДТП. Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_5 200 357 грн. 52 коп. майнової шкоди та 2003 грн. 57 коп. судового збору. Стягнуто з ТзДВ Страхова компанія «Альфа-Гарант» на користь ОСОБА_5 9101 грн. 78 коп. майнової шкоди та 91 грн. 01 коп. судового збору (а. с. 82-87). В ході судового розгляду зазначеної справи було накладено арешт на належну ОСОБА_7 1/4 частину квартири АДРЕСА_6.

Судом першої інстанції при розгляді позову ОСОБА_6 до ОСОБА_7 встановлено, що 28 серпня 2013 року приватним нотаріусом Хмельницького міського нотаріального округу посвідчено договір дарування, за яким ОСОБА_6 подарувала ОСОБА_7 1/4 частку квартири АДРЕСА_6 (а. с. 5).

Задовольняючи позов, суд виходив з того, що ОСОБА_6 є особою похилого віку та потребує стороннього догляду. В силу свого віку та стану здоров'я вона помилилась щодо природи вказаного правочину, оскільки вважала, що укладає договір довічного утримання. У зв'язку з цим суд дійшов висновку, що вимоги позивача є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

З таким висновком Хмельницький апеляційний суд не погоджується.

Судове рішення, відповідно до ч. ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України, повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає.

Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Частиною 1 статті 229 вказаного Кодексу передбачено, що якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

З роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, які викладені в п. 19 постанови №9 від 06.12.2009 року «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» вбачається, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін, не є підставою для визнання правочину недійсним.

Згідно з ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

В даному випадку судом помилково було встановлено, що у ОСОБА_6 під час укладення нею договору було відсутнє волевиявлення на безоплатну передачу у власність ОСОБА_7 1/4 частини квартири.

Апеляційним судом встановлено, що 11 червня 2004 року ОСОБА_6, що зареєстрована та проживає ІНФОРМАЦІЯ_1, відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом №252-2004, успадкувала після смерті ОСОБА_8 1/2 частину квартири АДРЕСА_6 (а. с. 24).

13 серпня 2004 року ОСОБА_6 зареєструвала право власності на 1/4 частину квартири АДРЕСА_4 (а. с. 24 зв.)

Відповідно до договору дарування 1/4 частки квартири від 28 серпня 2013 року, 1/4 частка квартири АДРЕСА_4, належить дарувальнику на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом виданого 11 червня 2004 року за №252-2004.

Вказаний договір дарування посвідчений приватним нотаріусом Хмельницького міського нотаріального округу Новіковою Л.В. Нотаріус роз'яснювала сторонам договору їх права.

Сторони договору дарування, попередньо ознайомившись з наслідками вчинюваної нотаріальної дії та умовами угоди, її правовими наслідками, підтвердили дійсність намірів при її укладені та те, що вона не носить характеру мнимої та удаваної угоди і діючи добровільно ОСОБА_16 передала безоплатно у власність ОСОБА_7 1/4 квартири (а. с. 5).

З виписки з домової книги від серпня 2013 року, вбачається, що ОСОБА_6, прописана та проживає у АДРЕСА_6 (а.с. 29 зв.).

З ксерокопії паспорту ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3, вбачається, що вона прописана АДРЕСА_5 (а. с. 19).

В правовому висновку у справі № 6-372цс16 від 27.04.2016 року Верховний Суд України зазначив, що наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживання в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Позивач ОСОБА_6 не надала доказів, що на дату укладення спірного правочину 28 серпня 2013 року вона в силу свого віку мала вади фізичного або психологічного характеру, які могли вплинути на її усвідомлення змісту вчинюваного правочину. Обставини, на які вона посилалась в позовній заяві, об'єктивно не вплинули на її волевиявлення під час укладення спірного правочину.

При цьому, судом першої інстанції не надано належної правової оцінки тій обставині, що обдарованим за договором дарування є її племінник, син її брата, який успадкував 3/4 частини спірної квартири, що підтверджує дійсність намірів сторін правочину на безоплатну передачу спірного майна.

Крім того, матеріали справи свідчать, що позивач в частині подарованої квартири не проживала і не проживає, забезпечена окремим житлом, а отже і не може свідчити про відсутність волевиявлення на укладення спірного правочину.

В матеріалах справи відсутні докази на підтвердження висновку суду щодо необхідності позивача у сторонньому догляді.

Необхідно також звернути увагу на те, що у вступній частині та в п. п. 10, 11 договору дарування частини квартири сторони договору вказали про повне розуміння суті правочину та підтвердили дійсність намірів на його укладення своїми підписами.

Крім того, рішення суду не відповідає принципу правової визначеності у цивільних правовідносинах. Визнання судом недійсним спірного правочину через 5 років з дня його укладення з підстав того, що одна його сторона помилялася щодо правової природи правочину в момент його укладення, не можна вважати обґрунтованим.

Враховуючи встановлені вище обставини, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про порушення рішенням суду прав апелянта, відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_6 та необхідності в зв'язку з цим скасування рішення суду з ухваленням нового судового рішення про відмову у позові.

Якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, то відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, змінює розподіл судових витрат.

ОСОБА_5 при зверненні до суду з апеляційною скаргою сплатив судовий збір у сумі 1057 грн. 20 коп. Тому з ОСОБА_6 на його користь слід стягнути судові витрати в сумі 1057 грн. 20 коп.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, Хмельницький апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 27 березня 2018 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про визнання недійсним договору дарування.

Стягнути з ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_4, паспорт серії НОМЕР_1, виданий Хмельницьким МУ УМВС України в Хмельницькій області, на користь ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_5, паспорт серії НОМЕР_2 виданий Хмельницьким МВ УМВС України в Хмельницькій області, судові витрати в сумі 1057 грн. 20 коп.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного рішення.

Повне судове рішення складено 28 січня 2019 року.

Судді А.В. Купельський

Т.О. Янчук

О.І. Ярмолюк