Постанова

Іменем України

06 лютого 2019 року

м. Київ

справа № 570/60/16-ц

провадження № 61-16785св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Хопти С. Ф., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Рівненського районного суду Рівненської області у складі судді Кушнір Н. В. від 07 грудня 2016 року та рішення Апеляційного суду Рівненської області у складі колегії суддів: Гордійчук С. О., Боймиструка С. В., Ковальчук Н. М., від 15 березня 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2016 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_5 про визнання недійсними заяви та договору довічного утримання.

Позовна заява мотивована тим, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_6, під час шлюбу ними побудований житловий будинок з надвірними будівлями по АДРЕСА_1 право власності на який зареєстроване за ОСОБА_6, як і земельна ділянка, на якій він розташований.

29 серпня 2012 року ОСОБА_6 уклав із ОСОБА_5 договір довічного утримання, за умовами якого ОСОБА_6 передав у власність ОСОБА_5 житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами по АДРЕСА_1 а ОСОБА_5 зобов'язався довічно повністю утримувати відчужувача та його дружину, забезпечивши їх харчуванням, одягом, необхідною допомогою, доглядом, медичним обслуговуванням, похоронити їх та зберегти в їх довічному користуванні вказаний будинок. Розмір матеріального забезпечення (харчування, одягу, догляду і допомоги) визначено сторонами в розмірі 500 грн на місяць.

29 серпня 2012 року вона надала свою згоду на укладення її чоловіком ОСОБА_6 договору довічного утримання.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_6 помер.

Указувала на те, що договір укладено внаслідок помилки, так як вона неправильно розуміла свої права на утримання зі сторони відповідача після смерті чоловіка - відчужувача їх спільного майна.

При цьому вважала, що не пропустила строк позовної давності, оскільки про порушення свого права дізналась після смерті чоловіка (ІНФОРМАЦІЯ_1 року), коли відповідач змусив її залишити будинок.

З урахуванням зазначеного, ОСОБА_4, посилаючись на положення статей 203, 215, 229, 747 ЦК України, просила визнати недійсними її заяву та договір довічного утримання (догляду) від 29 серпня 2012 року.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 07 грудня 2016 року позов ОСОБА_4 задоволено.

Визнано недійсним односторонній правочин - заяву від імені ОСОБА_4 на ім'я приватного нотаріуса Рівненського районного нотаріального округу Сохацького І. С., справжність підпису на якій посвідчено 29 серпня 2012 року приватним нотаріусом СохацькимІ. С. та зареєстровано в реєстрі за № 1873.

Визнано недійсним договір довічного утримання між ОСОБА_6 та ОСОБА_5, посвідчений 29 серпня 2012 року приватним нотаріусом Сохацьким І. С. та зареєстрований в реєстрі за № 1874, в частині відчуження 1/2 частини житлового будинку з надвірними будівлями по АДРЕСА_1 1/2 частини земельної ділянки площею 0,25 га, кадастровий номер НОМЕР_1, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована на території с. Дерев'яне Рівненського району Рівненської області; 1/2 частини земельної ділянки сільськогосподарського призначення площею 0,1908 га, кадастровий номер НОМЕР_2, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, яка розташована на території с. Дерев'яне Рівненського району Рівненської області.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що спірні житловий будинок та земельна ділянка були набуті за час шлюбу, отже є спільною сумісною власністю подружжя, тому чоловік позивача при укладенні договору довічного утримання мав право розпоряджатися своєю часткою у спільному майні, яка в силу статті 28 КпШС України та статті 70 СК України складає 1/2 частини житлового будинку та 1/2 частини земельних ділянок, так як доказів про наявність спору щодо розміру часток або домовленості між подружжям з цього приводу суду не надано.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду Рівненської області від 15 березня 2017 року апеляційні скарги ОСОБА_5 та ОСОБА_4 задоволено частково, рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення.

Позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Визнано недійсним договір довічного утримання, укладений 29 серпня 2012 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_5, посвідчений приватним нотаріусом Рівненського районного нотаріального округу Сохацьким І. С., зареєстрованим в реєстрі за № 1874, в частині передачі у власність ОСОБА_5 житлового будинку з надвірними будівлями, розташованого по АДРЕСА_1 та земельної ділянки площею 0,2500 га, кадастровий номер НОМЕР_1, цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована у с. Дерев'яне Рівненського району Рівненської області.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд апеляційної інстанції виходив із того, що вимоги позивача про визнання договору довічного утримання недійсним у частині відчуження житлового будинку та земельної ділянки, виділеної для будівництва та обслуговування житлового будинку, є обґрунтованими, оскільки договір довічного утримання укладений з порушенням вимог частини другої статті 747 та статей 203, 215 ЦК України.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог у частині відчуження земельної ділянки площею 0,1908 га, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, суд апеляційної інстанції виходив із того, що вказана земельна ділянка не відноситься до спільної сумісної власності подружжя, оскільки була особистою власністю ОСОБА_6

Також суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для визнання недійсним одностороннього правочину - заяви ОСОБА_4 про її згоду на відчуження чоловіком нерухомого майна, оскільки надана ОСОБА_4 нотаріально засвідчена згода на укладення ОСОБА_6 договору довічного утримання не має правового значення, оскільки спірні правовідносини регулюються частиною другою статті 747 ЦК України та частиною першою статті 67 СК України, а не статтею 65 СК України.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У квітні 2017 року ОСОБА_5 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, що подала касаційну скаргу

Касаційна скарга ОСОБА_5 мотивована тим, що позивач пропустила строк звернення до суду з цим позовом, а суд першої інстанції не розглянув заяву про застосування строку позовної давності, яка була подана ним 23 березня 2016 року, на що не звернув уваги суд апеляційної інстанції, переглядаючи рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.

Також суди не врахували, що позивач неодноразова зверталась до суду з позовами до нього про визнання договору довічного утримання недійсним, а обставини, встановлені у вказаних справах, мають преюдиційне значення для вирішення цієї справи.

Відзив на касаційну скаргу позивач не подав.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 квітня 2017 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Справа передана до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 26 листопада 2018 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

У справі, що переглядається, установлено, що з 12 січня 1969 року ОСОБА_4 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_6, під час якого ними побудований житловий будинок з надвірними будівлями по АДРЕСА_1

Згідно зі свідоцтвом про право власності від 20 серпня 2007 року, виданим на підставі рішення Зорянської сільської ради Рівненського району Рівненської області від 16 серпня 2007 року № 325, власником вказаного будинку був ОСОБА_6

Земельна ділянка площею 0,2500 га, на якій розташований вказаний житловий будинок, належала ОСОБА_6 на підставі державного акта на право приватної власності на земельну ділянку серії НОМЕР_3, виданий на підставі рішення Зорянської сільської ради Рівненського району Рівненської області від 18 грудня 2007 року № 560.

Земельна ділянка площею 0,1908 га, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, була приватизована ОСОБА_6, він отримав державний акт на право приватної власності на земельну ділянку серії НОМЕР_4, виданий на підставі рішення Зорянської сільської ради Рівненського району Рівненської області від 18 грудня 2007 року № 560.

29 серпня 2012 року ОСОБА_6 уклав із ОСОБА_5 договір довічного утримання, за яким ОСОБА_5 набув у власність вказаний вище житловий будинок, земельну ділянку площею 0,2500 га, на якій він розташований, земельну ділянку площею 0,1908 га, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, та зобов'язався довічно утримувати подружжя ОСОБА_6.

ОСОБА_8 надала свою згоду на укладення її чоловіком ОСОБА_6 вказаного договору довічного утримання.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_6 помер.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що рішення апеляційного суду в частині задоволення позовних вимог ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Згідно зі статтею 22 КпШС України (чинного на час набуття права власності) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Аналогічні норми передбачені статтею 60 СК України, згідно з якою майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Договір довічного утримання згідно зі статтею 744 ЦК України - це договір, за яким відчужувач передає набувачеві у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

У частині першій статті 747 ЦК України передбачено, що подружжя, яким майно належить на праві спільної сумісної власності, може укласти договір довічного утримання. Відчужувачами у такому випадку виступають подружжя.

Відповідно до частини другої статті 747 ЦК України, якщо відчужувачем є один із співвласників майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, договір довічного утримання (догляду) може бути укладений після визначення частки цього співвласника у спільному майні або визначення між співвласниками порядку користування цим майном.

Згідно з частиною другою статті 747 ЦК України встановлено порядок укладення договору довічного утримання за наявності одного відчужувача із співвласників спільної сумісної власності.

Спеціальною нормою до частини другої статті 747 ЦК України є частина перша статті 67 СК України, згідно із якою дружина, чоловік мають право укласти з іншою особою договір купівлі-продажу, міни, дарування, довічного утримання (догляду), застави щодо своєї частки у праві спільної сумісної власності подружжя лише після її визначення та виділу в натурі або визначення порядку користування майном.

Недотримання вимог зазначених вище статей ЦК України та СК України при укладенні договору довічного утримання порушує права іншого співвласника.

Згідно з частиною першою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Установивши, що передане за договором довічного утримання нерухоме майно є спільною сумісною власністю подружжя, відчужувачем майна є лише один із подружжя, частки у ньому не виділено, порядок користування цим майном не визначався, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про те, що вимоги позивача про визнання договору довічного утримання недійсним у частині відчуження житлового будинку та земельної ділянки, виділеної для будівництва та обслуговування житлового будинку є обґрунтованими, оскільки договір довічного утримання укладений з порушенням вимог частини другої статті 747, 203, 215 ЦК України.

При цьому судом правильно зазначено, що надана позивачем нотаріально засвідчена згода на укладення ОСОБА_6 договору довічного утримання не має правового значення, оскільки спірні правовідносини регулюються частиною другою статті 747 ЦК України та частиною першою статті 67 СК України, а не статтею 65 СК України.

Доводи касаційної скарги про пропуск позивачем строку позовної давності є безпідставними, оскільки, як установлено судом апеляційної інстанції, позивач дізналась про порушення свого права після смерті чоловіка - ІНФОРМАЦІЯ_1 року, коли відповідач змусив її залишити будинок, а до суду з цим позовом звернулась у січні 2016 року, тобто із дотриманням загального трирічного строку позовної давності, передбаченого статтею 257 ЦК України

Також безпідставними є доводи касаційної скарги про те, що суд не врахував обставини, встановлені судовими рішеннями, які мають преюдиційне значення для цієї справи, з огляду на таке.

Так, за правилами частини третьої статті 61 ЦПК України 2004 року, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Преюдиціальність - обов'язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні чи вироку і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який набрав законної сили.

Суть преюдиції полягає і в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.

Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта. Лише згадувані, але такі, що не одержали оцінку суду, обставини не можуть розглядатися як встановлені судом і не набувають властивості преюдиціальності. Тобто, преюдиціальні факти слід відрізняти від оцінки іншим судом певних обставин.

Аналіз змісту рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 12 лютого 2014 року свідчить про те, що позов ОСОБА_4, ОСОБА_9 ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12 до ОСОБА_5 про визнання недійсним договору довічного утримання був пред'явлений з підстав порушення вимог частини першої статті 225 ЦК України, а саме з тих підстав, що на момент складання договору ОСОБА_6 не міг усвідомлювати значення своїх дій (а. с. 30-31).

Зі змісту рішенням Апеляційного суду Рівненської області від 06 листопада 2015 року вбачається, що позов ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання недійсним договору довічного утримання був пред'явлений з тих підстав, що при укладенні договору довічного утримання порушено вимоги статті 65 СК України (а. с. 40-41).

За таких обставин суд апеляційної інстанції правильно виходив із того, що вказані судові рішення ухвалені з інших правових підстав ніж у справі, що переглядається, а тому не мають преюдиційного значення для вирішення цієї справи, оскільки, звертаючись до суду з цим позовом, позивач просила визнати заяву та договір довічного утримання недійсними з підстав, передбачених статтями 203, 215, 229, 747 ЦК України.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення апеляційного суду в частині задоволення позовних вимог - без змін.

Рішення апеляційного суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог не оскаржується, а тому в силу вимог статті 400 ЦПК України в касаційному порядку не переглядається.

Рішення суду першої інстанції в касаційному порядку не переглядається, оскільки скасовано рішенням апеляційного суду.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Рівненської області від 15 березня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник
Судді: О. В. Білоконь Є. В. Синельников С. Ф. Хопта Ю. В. Черняк