Ухвала

16 січня 2019 року

м. Київ

справа № 643/18788/15-ц

провадження № 61-12948св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І. (суддя - доповідач), Крата В. І., Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідачі: ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5,

треті особи: Московський районний відділ у місті Харкові Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області, Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 31 липня 2017 року у складі судді Ференчук О. В. та постанову апеляційного суду Харківської області від 11 січня 2018 року у складі колегії суддів: Кружиліної О. А., Бровченка І. О., Кіся П. В.,

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2015 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю шляхом виселення із квартири та зняття з місця реєстрації.

Позовна заява мотивована тим, що він є власником квартири АДРЕСА_1, на підставі свідоцтва про право власності, виданого 13 листопада 2015 року приватним нотаріусом Горішнім Є. В., реєстровий номер 1791, зареєстрованого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Горішнім Є. В..

Свідоцтво про право власності на спірну квартиру видано на підставі акту державного виконавця від 06 жовтня 2015 року про реалізацію предмета іпотеки (квартири АДРЕСА_1), внаслідок проведення електронних торгів 24 вересня 2015 року, переможцем яких є позивач. На час проведення електронних торгів спірна квартира належала ОСОБА_2.

Відповідачі зареєстровані та проживають у спірній квартирі, добровільно звільнити її не бажають, тому позивач позбавлений можливості потрапити у власне житло.

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 16 червня 2017 року залучено до участі у справі, як третю особу, службу у справах дітей Московського районного управління служб у справах дітей департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради.

ОСОБА_1 просив: усунути перешкоди в користуванні та розпорядженні квартирою АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 з вказаної квартири без надання іншого житлового приміщення; зняти з реєстраційного обліку Московським районним відділом у м. Харкові Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області зареєстрованих у спірній квартирі ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5

Короткий зміст рішення суду першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 31 липня 2017 року, залишеним без змін постановою апеляційного суду Харківської області від 11 січня 2018 року, позов задоволено частково. Усунуто ОСОБА_1. перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 із вказаної квартири. В іншій частині позов залишено без задоволення. Вирішено питання судових витрат.

Рішення судів першої та апеляційної інстанцій мотивовані тим, що ОСОБА_1. став власником спірної квартири внаслідок придбання її з електронних торгів. Правовідносини щодо виселення новим власником осіб, що втратили право власності та право користування жилим приміщенням, регулюються нормами ЦК України. Норми статті 40 Закону України «Про іпотеку» та 109 ЖК УРСР регулюють питання виселення з жилого приміщення в процесі звернення стягнення на іпотечне майно. Позивач як власник квартири має право на підставі статті 391 ЦК України на усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення. Нормами права, які регулюють спірні правовідносини, що виникли між сторонами у справі, не передбачено надання іншого постійного жилого приміщення колишньому власнику житла.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У березні 2018 року ОСОБА_2 подав касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що відповідно до статті 109 ЖК УРСР та Закону України «Про іпотеку» громадянам, які виселяються з житлових приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення. Спірна квартира була придбана не за кредитні кошти, позивач не є іпотекодержателем. Виселення відповідачів зі спірної квартири позбавляє їх гарантованого Конституцією України права на житло.

У травні 2018 року ОСОБА_1. подав відзив на касаційну скаргу, в якому просив залишити її без задоволення, а судові рішення без змін.

Позиція Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у касаційній скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку про необхідність передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду з таких підстав.

Суди встановили, що 04 березня 2008 року між закритим акціонерним товариством «Альфа-Банк» та ОСОБА_2 укладено договір про надання траншу № SME0009446, відповідно до якого банк надав позичальнику кредит в сумі 74 000 доларів США на строк користування 180 місяців зі сплатою процентів в розмірі 14 % річних для придбання нерухомого майна для його подальшого використання у підприємницькій діяльності.

04 березня 2008 року між банком та ОСОБА_2 укладено договір іпотеки № SMERS00721/1, за яким в іпотеку передано квартиру АДРЕСА_1, яка на той час належала ОСОБА_2.

24 вересня 2015 року квартира АДРЕСА_1 придбана ОСОБА_1 на електронних прилюдних торгах з примусової реалізації предмета іпотеки.

Відповідно до акту державного виконавця Московського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції Машкіної І. О. про реалізацію предмета іпотеки, при примусовому виконанні виконавчого листа у справі № 6-310/10 про стягнення солідарно з ОСОБА_2, ОСОБА_6 на користь публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» заборгованості за кредитним договором № SMERS00721 у сумі 711 867, 46 грн та судових витрат по сплаті третейського збору в сумі 99, 01 грн, для задоволення вимог банку звернуто стягнення на квартиру АДРЕСА_1, яка передана в іпотеку банку відповідно до договору іпотеки від 04 березня 2008 року. Переможцем електронних торгів став ОСОБА_1.

Право власності ОСОБА_1 на спірну квартиру підтверджується свідоцтвом про право власності від 13 листопада 2015 року, посвідченим приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Горішнім Є. В. та зареєстрованим в реєстрі за № 1791.

У спірній квартирі станом на 17 листопада 2015 року зареєстровані та проживали ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, що підтверджується довідкою комунального підприємства «Житлокомсервіс».

ОСОБА_1. є тільки покупцем квартири і не є та не був її іпотекодержателем.

18 листопада 2015 року ОСОБА_1 засобами поштового зв'язку направлено відповідачам вимоги про звільнення спірної квартири протягом одного місяця. Вказані вимоги отримані 26 листопада 2015 року, проте відповідачі не звільнили квартиру у добровільному порядку.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 16 листопада 2016 року у справі № 643/6963/16-ц, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 24 лютого 2017 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 листопада 2017 року, відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_3, ОСОБА_2 до ОСОБА_1, державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України, Московського відділу державної виконавчої служби м. Харкова Головного територіального управління юстиції в Харківській області, треті особи: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Горішній Є. В., публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк» про визнання прилюдних торгів недійсними, скасування акта державного виконавця, визнання недійсним свідоцтва про право власності.

Суди при розгляді справи № 643/6963/16-ц встановили, що ОСОБА_2 було надано кредит у розмірі 74 000,00 доларів США з цільовим призначенням - придбання нерухомого майна для його подальшого використання у підприємницькій діяльності. Таким чином, цей кредит не є споживчим, а тому посилання позивача на Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» є безпідставними. Прилюдні торги проведені відповідно до вимог Тимчасового порядку реалізації арештованого майна шляхом проведення електронних торгів, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 16 квітня 2014 року № 656/5, дії державного виконавця щодо передачі на реалізацію предмета іпотеки шляхом продажу на прилюдних торгах були правомірними та відповідали вимогам діючого законодавства, а відтак відсутні підстави для визнання недійсним свідоцтва про право власності ОСОБА_1 на спірну квартиру від 13 листопада 2015 року.

При частковому задоволенні позову суди зробили висновок, що правовідносини щодо виселення новим власником осіб, які втратили право власності та право користування жилим приміщенням, регулюються нормами ЦК України. Норми ж статті 40 Закону України «Про іпотеку» та 109 ЖК УРСР регулюють питання виселення з жилого приміщення в процесі звернення стягнення на іпотечне майно.

Як свідчить аналіз оскаржених рішень суди при розгляді справи не застосували при вирішенні спору до спірних правовідносин положення статті 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК УРСР.

Разом із тим, у висновках, викладених у постановах Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року по справі № 6-1484цс15 та від 22 червня 2016 року по справі № 6-197цс16 вказується, що:

(а) справа № 6-1484цс15 за позовом власника спірного майна (банку) до колишнього власника (іпотекодавця) про виселення на підставі набуття банком права власності на предмет іпотеки за укладеним між сторонами іпотечним договором. У постанові міститься висновок про те, що за змістом статей 39, 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК УРСР особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення) - предмета іпотеки у зв'язку зі зверненням стягнення на нього, надається інше постійне житло тільки в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначене в рішенні суду. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на предмет іпотеки, якщо іпотечне майно було придбане за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення (частина друга статті 109 ЖК УРСР);

(б) справа № 6-197цс16 за позовом власника спірного житла до колишнього власника про виселення без надання іншого постійного житла. У постанові міститься висновок про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і норма статті 109 ЖК УРСР. За змістом цих норм особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, якщо іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Установивши у справі, яка переглядається, що ОСОБА_7 набула право власності на спірний будинок у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки і з цих підстав просить виселити колишнього власника ОСОБА_8, який передав в іпотеку будинок, придбаний не за рахунок кредиту, суди дійшли помилкового висновку про наявність передбачених законом підстав для виселення відповідача із зазначеного будинку без надання йому іншого постійного житла.

Колегія суддів вважає, що відсутні підстави для застосування висновків, викладених у постановах Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року по справі № 6-1484цс15 та від 22 червня 2016 року по справі № 6-197цс16 до правовідносин, в яких власник житла, що купив його при зверненні стягнення на предмет іпотеки, звертається з позовом про виселення колишнього власника житла та членів його сім'ї, з таких мотивів.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності, як суб'єктивне цивільне право, містить у своєму складі: правомочність на власні дії; правомочність вимоги від інших; та правомочність захисту.

Найбільш значущою для власника є правомочність на власні дії, яка характеризується як:

- пряме та безпосереднє панування над річчю. Власник здійснює надані йому правомочності своєю владою, не тільки незалежно від інших осіб, а й у такому правовому полі, коли не може бути ніякої влади над цією ж річчю з боку інших суб'єктів. Дії власника обумовлені його інтересом;

- виключне панування особи над річчю, тобто таке панування, що унеможливлює втручання інших осіб, на яких покладено пасивний обов'язок утримання від вчинення подібних дій;

- абсолютність влади полягає в наданні власнику закріпленої правом можливості визначати, яким чином поводитися зі своєю річчю, коли та як реалізовувати свої правомочності по відношенню до неї.

Статтею 41 Конституції України кожному гарантовано право володіння, користування і розпорядження своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

Зазначені гарантії відображені і у статті 321 ЦК України, згідно з якою ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто, непорушність права власності проявляється у тому, що правомірним буде визнане лише таке позбавлення права власності або обмеження у його здійсненні, яке відбувається у випадках і в порядку, встановлених законом.

Європейський суд з прав людини вказує, що найважливішою вимогою статті 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання органу влади у мирне володіння майном має бути законним. Цей принцип означає, що застосовні положення національного законодавства є достатньо доступними, чіткими та передбачуваними у їх застосуванні (BUDCHENKO v. UKRAINE, № 38677/06, § 40, ЄСПЛ, від 24 квітня 2014 року).

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов'язане з позбавленням його суб'єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

Згідно частини третьої статті 16 ЦК України суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 ЦК України. Тлумачення частини третьої статті 16 ЦК України свідчить, що, за загальним правилом, при наявності порушення цивільного права або інтересу не допускається відмова в їх захисті. Винятком, який дозволяє відмовити в захисті цивільного права або інтересу, є недотримання частин другої - п'ятої статті 13 ЦК України.

Аналіз статті 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК УРСР дозволяє зробити висновок, що вказані норми не регулюють ситуацію, за якої позов про виселення подає власник, який не має та не мав статусу іпотекодержателя. Більше того, така ситуація і не може регулюватися статтею 40 Закону України «Про іпотеку» та статтею 109 ЖК, оскільки вони не направлені на встановлення обмежень для власника житла виселяти колишнього власника та членів його сім'ї, а мають іншу сферу застосування, яка вичерпується зверненням стягнення на предмет іпотеки. І, звісно, стаття 40 Закону України «Про іпотеку» та стаття 109 ЖК УРСР не можуть бути кваліфіковані як закон, що закріплює правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при відсутності процедури звернення стягнення.

Національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

Колегія суддів звертає увагу, що спосіб, у який тлумачиться та застосовується стаття 40 Закону України «Про іпотеку» та стаття 109 ЖК УРСР у висновках, викладених у постановах Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року по справі № 6-1484цс15 та від 22 червня 2016 року по справі № 6-197цс16, приводить до наслідків, несумісних із принципами Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Застосування статті 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК до правовідносин на які вони не розраховані порушує вимоги Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо «якості закону», не є чітким або передбачуваним.

Європейський суд з прав людини зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть (EAST WEST ALLIANCE LIMITED v. UKRAINE, № 19336/04, § 166-168, ЄСПЛ, від 23 січня 2014 року).

Застосування висновків, викладених у постановах Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року по справі № 6-1484цс15 та від 22 червня 2016 року по справі № 6-197цс16 призводить до ситуації за якої власник житла, особа якій належить суб'єктивне цивільне право (право власності) не може його захистити. Навряд чи таке застосування передбачуване, відповідає положенням частини третьої статті 16 ЦК України, якщо на власника житла покладено обов'язок по забезпеченню колишнього власника житла та членів його сім'ї житловим приміщенням, що призводить до порушення справедливого балансу. По своїй суті при застосуванні висновків, викладених у постановах Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року по справі № 6-1484цс15 та від 22 червня 2016 року по справі № 6-197цс16, відбувається покладення індивідуального та надмірного тягаря на власника, який порушує справедливий баланс. У схожій ситуації Європейський суд з прав людини констатував порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції (KOPYTOK v. RUSSIA, № 48812/09, § 37-39, ЄСПЛ, від 15 січня 2019 року).

У зв'язку з наведеним колегія суддів вважає за необхідне відступити від висновків, викладених у постановах Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року по справі № 6-1484цс15 та від 22 червня 2016 року по справі № 6-197цс16 і не застосовувати статтю 40 Закону України «Про іпотеку» та статтю 109 ЖК УРСР до правовідносин, в яких власник житла, що придбав його при зверненні стягнення на предмет іпотеки, звертається з позовом про виселення колишнього власника житла та членів його сім'ї .

Аналіз оскаржених рішень свідчить, що суди попередніх інстанцій не сприймають висновки, викладені у постановах Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року по справі № 6-1484цс15 та від 22 червня 2016 року по справі № 6-197цс16, і вважають, що право власності на квартиру підлягає захисту в судовому порядку.

Європейський суд з прав людини зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (BRUMARESCU v. ROMANIA, № 28342/95, § 61, ЄСПЛ, від 28 жовтня 1999 року). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (LUPENI GREEK CATHOLIC PARISH AND OTHERS v. ROMANIA, № 76943/11, § 123, ЄСПЛ, від 29 листопада 2016 року). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (S.W. v. THE UNITED KINGDOM, № 20166/92, § 36, ЄСПЛ, від 22 листопада 1995 року).

Надана судам роль в ухваленні судових рішень якраз і полягає в розвіюванні тих сумнівів щодо тлумачення, які існують. Оскільки завжди існуватиме потреба в з'ясуванні неоднозначних моментів і адаптації до обставин, які змінюються (VYERENTSOV v. UKRAINE, № 20372/11, § 65, ЄСПЛ, від 11 квітня 2013 року; DEL RНO PRADA v. SPAIN, № 42750/09, § 93, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2013 року).

Тому колегія суддів вважає, що очевидна необхідність формування єдиної правозастосовчої практики щодо застосування статті 40 Закону України «Про іпотеку», статті 109 ЖК, для забезпечення розумної передбачуваності судових рішень, а тому справа містить виключну правову проблему і її вирішення необхідне для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.

Керуючись статтями 260, 403, 404, підпунктом 7 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Передати на розгляд Великої Палати Верховного Суду справу № 643/18788/15-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті особи: Московський районний відділ у м. Харкові Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області, Управління служб у справах дітей департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради про усунення перешкод у користування нерухомим майном шляхом виселення та зняття з реєстраційного обліку.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська

СуддіН. О. Антоненко В. І. Журавель

В. І. Крат

В. П. Курило