Справа № 203/4065/15-ц
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 лютого 2019 року Кіровський районний суд м.Дніпропетровська, в складі:

головуючого-судді - Казака С.Ю.

при секретарі - Дикаленко А.В.

за участю представника заявника - ОСОБА_1

представників заінтересованих осіб - Романюк М.М., ОСОБА_3, Русецької О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпрі клопотання ОСОБА_5 заінтересовані особи - ОСОБА_6, головний державний виконавець відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області Русецька Оксана Олександрівна, про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України,-

області ОСОБА_7, про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України,-

ВСТАНОВИВ:

До Кіровського районного суду м.Дніпропетровська надійшла заява ОСОБА_5, в обґрунтування якої зазначено, що ухвалою Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 23.08.2018 року було задоволено подання головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області про тимчасове обмеження боржника ОСОБА_5 у праві виїзду за межі України до виконання в повному обсязі виконавчого листа №203/4065/15-ц, виданого 02.03.2016 року Кіровським районним судом м.Дніпропетровська. Посилаючись на те, що він не підпадає під категорію осіб, визначених ст.12 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», яким може бути обмежено свободу пересування, що його дії не несуть суспільно-небезпечний характер, не порушують законні інтереси держави, не створюють загрозу національній та громадській безпеці, чи підтриманню публічного порядку; застосовані обмеження порушують його законні права, створюють перешкоди для повноцінної професійної діяльності, чим лише ускладнюють виконання вимог виконавчого листа, заявник просив скасувати тимчасове обмеження його у праві виїзду за межі України.

В судовому засіданні представник ОСОБА_5 підтримав подану останнім заяву та просив її задовольнити.

Представники стягувача ОСОБА_6 та державний виконавець під час розгляду справи в суді проти задоволення заяви заперечували. В обґрунтування заперечень посилалась на безпідставність посилань заявника на норми Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», оскільки ОСОБА_5 не обмежувався у свободі пересування та вільному виборі місця проживання на території України. Останній має боргові зобов'язання перед ОСОБА_6 в розмірі 6124853 грн. 06 коп., яка є значною та протягом тривалого часу перебування виконавчого листа на виконанні не сплачена боржником навіть частко. ОСОБА_5 ухиляється від виконання своїх зобов'язань, навмисно позбавився всього належного йому майна та фактично переїхав проживати до іншої країни, де займається бізнесом, отримує прибутки. Також посилалась, що ухвала Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 23.08.2018 року боржником не оскаржувалась.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ч.ч.1-3 ст.441 ЦПК України тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення або рішення інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом.

Тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України застосовується в порядку, визначеному цим Кодексом для забезпечення позову, із особливостями, визначеними цією статтею.

Суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), якщо така особа ухиляється від виконання зобов'язань, покладених на неї відповідним рішенням, на строк до виконання зобов'язань за рішенням, що виконується у виконавчому провадженні.

Згідно п.5 ч.1 ст.6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну» право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено у випадках, коли він ухиляється від виконання зобов'язань, покладених на нього судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом, - до виконання зобов'язань або сплати заборгованості зі сплати аліментів.

Законом №2475-VIII від 03.07.2018 року було внесено зміни до ст.441 ЦПК України, яку доповнено частиною п'ятою, що встановлює право суду скасувати тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України за вмотивованою заявою боржника.

Відповідно до ст.33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Згідно ч.ч.2,3 ст.2 Протоколу №4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен є вільним залишати будь-яку країну, включаючи свою власну. На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров'я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Статтею 12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права передбачено, що кожна людина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну. Згадані вище права не можуть бути об'єктом ніяких обмежень, крім тих, які передбачено законом, які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров'я чи моральності населення або прав і свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними в цьому Пакті.

У справі «Гочев проти Болгарії» («Gochev v. Bulgaria» від 26.11.2009 року) Європейський суд з прав людини сформулював загальні стандарти щодо права на свободу пересування, зазначивши, що таке обмеження має відповідати трьом критеріям: по-перше, має ґрунтуватися на законі, по-друге, переслідувати одну з легітимних цілей, передбачених у ч.3 ст.2 Протоколу №4 до Конвенції, і по-третє, знаходитися в справедливому балансі між правами людини та публічним інтересом (тобто бути пропорційним меті його застосування). При цьому при вирішенні питання про пропорційність обмеження даного права з метою стягнення неоплачених боргів слід пам'ятати, що таке обмеження може бути виправдано лише тоді, коли воно дійсно сприятиме погашенню заборгованості; проте навіть якщо зазначене обмеження свободи пересування було виправданим на самому початку, воно може стати непропорційним і таким, що порушує права людини, якщо воно автоматично продовжуватиметься протягом тривалого періоду. Тому застосування такого обмеження має періодично переглядатися судом (принаймні в останній інстанції) з метою з'ясування доцільності його подальшого застосування, причому обсяг судового розгляду повинен дозволити суду взяти до уваги всі фактори, й у тому числі ті, що стосуються пропорційності такого обмеження.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, у відділі примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області на примусовому виконанні перебуває виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа, виданого 02.03.2016 року Кіровським районним судом м.Дніпропетровська на підставі заочного рішення від 23.12.2015 року у справі №203/4065/15-ц про стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_6 заборгованості за договором позики в сумі 6124853 грн. 06 коп.

18.04.2016 року державним виконавцем за заявою стягувача було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження. 26.04.2016 року державним виконавцем було винесено постанову про накладення арешту на майно боржника та оголошення заборони його відчуження, на підставі якої до Державного реєстру заборон внесено відповідні обтяження.

У наданий боржнику строк для самостійного виконання рішення, останнім рішення не виконано, у відповідності до обов'язків, встановлених ч.5 ст.19 Закону України «Про виконавче провадження» декларацію про майно та доходи не надано, будь-яких дій, спрямованих на виконання судового рішення не здійснено.

Вжитими державним виконавцем заходами факт наявності доходів та майна у боржника, на які може бути звернуто стягнення, не встановлено.

Під час виконавчих дій виявлено наявність зареєстрованого за боржником транспортного засобу. Однак, про місцезнаходження останнього боржником державного виконавця не повідомлено та, в зв'язку із цим, транспортний засіб було оголошено у розшук.

Крім того, з оглянутих під час розгляду справи матеріалів виконавчого провадження встановлено, що боржник ОСОБА_5 отримував постанову державного виконавця про відкриття виконавчого провадження, вимогу про необхідність явки до останнього. Крім того, згідно заяви представника ОСОБА_5 за довіреністю - ОСОБА_8 про ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження №50873917 вбачається, що остання згідно розписки ознайомилась із зазначеними матеріалами 01.09.2016 року.

Таким чином, судом встановлено, що боржнику на протязі тривалого часу було відомо про існування виконавчого провадження про стягнення з нього заборгованості за виконавчим листом.

Також згідно отриманої державним виконавцем інформації Державної прикордонної служби ОСОБА_5 перетинав кордон України 04.04.2018 року через пункт пропуску Бориспіль-D за документом FM 163124, в?їзд з м.Тель-Авів.

З врахуванням вказаних вище обставин, ухвалою Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 23.08.2018 року у справі №203/4065/15-ц, провадження №6/0203/99/2018, було задоволено подання головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області Русецької О.О. про тимчасове обмеження боржника ОСОБА_5 у праві виїзду за межі України до моменту фактичного виконання в повному обсязі вимог виконавчого листа №203/4065/15-ц, виданого 02.03.2016 року Кіровським районним судом м.Дніпропетровська, про стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_6 заборгованості за договором позики від 14.02.2013 року в сумі 6124853 грн. 06 коп.

Звертаючись до суду з заявою про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України, боржник не навів будь-яких належних доводів та обґрунтувань, які б спростовували обставини та мотиви, якими керувався суд при винесенні ухвали від 23.08.2018 року.

Крім того, вказана ухвала ОСОБА_5 в апеляційному порядку не оскаржувалась.

Встановлені судом обставини свідчать про те, що ОСОБА_5 був обізнаний про відкриття виконавчого провадження, отримавши копію відповідної постанови державного виконавця; через свого представника був ознайомлений із матеріалами виконавчого провадження; отримував вимогу державного виконавця про явку до виконавчої служби.

Проте, на протязі трьох років, тобто протягом тривалого часу, в добровільному порядку вимоги виконавчого документу боржником не виконано навіть частково, останній ухиляється від явки за викликом державного виконавця, не виконує обов'язків, визначених ч.5 ст.19 Закону України «Про виконавче провадження», приховує місцезнаходження зареєстрованого за ним транспортного засобу, не вживає будь-яких заходів щодо погашення заборгованості, розмір якої становить 6124853 грн. 06 коп. та є значним для стягувача.

За вказаних обставин, суд не вбачає підстав для скасування заходів, застосованих згідно ухвали суду від 23.08.2018 року та приходить до висновку про необхідність відмови в задоволенні заяви боржника ОСОБА_5 за необґрунтованістю.

В зв'язку із відмовою в задоволенні заяви, понесені ОСОБА_5 під час її розгляду судові витрати у вигляді сплаченого судового збору, слід покласти на останнього.

Під час розгляду справи стягувачем ОСОБА_6 було подано клопотання про стягнення з заявника ОСОБА_5 понесених витрат на правову допомогу в сумі 3250 грн.

Представник заявника проти задоволення вказаного клопотання заперечував, посилаючись на ненадання ОСОБА_6 належних доказів щодо понесення вказаних судових витрат.

Згідно ч.1 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Відповідно до п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України до витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч.ч.1-6 ст.137 ЦПК України витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов'язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно ч.ч.1-3 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов'язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Частиною 8 ст.141 ЦПК України встановлено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв'язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п'яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

З матеріалів справи вбачається, що під час розгляду заяви інтереси стягувача ОСОБА_6 представляла адвокат Романюк М.М. на підставі договору про надання правової допомоги від 31.01.2018 року та виданого на його підставі ордеру від 08.01.2019 року.

Згідно розрахунку судових витрат та актів приймання-передачі наданих послуг, квитанцій про оплату вбачається, що в рамках розгляду заяви ОСОБА_6 адвокатом було надано наступні юридичні послуги: підготовка клопотання про розгляд заяви за участю ОСОБА_6 або його представника (витрачено 0,5 г., вартість послуг и 250 грн.); підготовка письмових пояснень на заяву (витрачено 2 г., вартість послуги 1000 грн.), участь в судовому засіданні 23.01.2019 року (вартість 500 грн.), участь в судовому засіданні 28.01.2019 року (вартість 500 грн.), підготовка письмових пояснень на уточнену заяву (витрачено 1 г., вартість послуги 500 грн.), участь в судовому засіданні 14.02.2019 року (вартість 500 грн.).

Таким чином, суд вважає доведеним належними доказами факт понесення ОСОБА_6 витрат на правову допомогу, які підлягають стягненню на його користь з заявника ОСОБА_5 в зв'язку з відмовою в задоволенні заяви останнього, а саме: понесені витрати на участь представника стягувача в судових засіданнях по справі 23.01.2019 року, 28.01.2019 року та 14.02.2019 року, тобто в сумі 1500 грн.; а також витрати на складання письмових пояснень з запереченнями проти поданої заяви, поданих 23.01.2019 року, в сумі 1000 грн.

Вирішуючи питання щодо стягнення витрат на правову допомогу в сумі 500 грн., понесених за подачу клопотання про розгляд справи за участю ОСОБА_6, суд враховує, що останній, як позивач у справі та стягувач у виконавчому провадженні є заінтересованою особою, повідомлявся судом про призначення до розгляду справи за заявою боржника ОСОБА_5 та мав право на участь у розгляді останньою незалежно від подачі відповідної письмової заяви (клопотання).

А тому, суд не визнає вказані витрати вимушеними та обґрунтованими.

Також суд не визнає такими витрати ОСОБА_6 на правову допомогу в сумі 500 грн. за складання додаткових письмових пояснень, поданих 14.02.2019 року, оскільки всі свої доводи та заперечення він мав можливість зазначити в поданій письмовій заяві 23.01.2019 року. Крім того, подача письмових заінтересованою особою у справі не є обов'язковою та останні могли надаватись суду усно під час розгляду справи.

З огляду на це, в стягненні зазначених вище витрат на правову допомогу ОСОБА_6 слід відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.2,3,5,12,13,76-81,133,137,141,223,441 ЦПК суд, -

УХВАЛИВ:

В задоволенні клопотання ОСОБА_5 заінтересовані особи - ОСОБА_6, головний державний виконавець відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області Русецька Оксана Олександрівна, про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України - відмовити.

Понесені ОСОБА_5 судові витрати по справі у вигляді сплаченого судового збору покласти на останнього.

Стягнути з ОСОБА_5 (АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_1) на користь ОСОБА_6 (АДРЕСА_2 РНОКПП НОМЕР_2) витрати на правову допомогу в сумі 2500 грн.

Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення, якщо інше не передбачено ЦПК України та може бути оскарження учасниками справи шляхом подачі апеляційної скарги до Дніпровського апеляційного суду протягом п'ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст ухвали складено 18 лютого 2019 року.

Суддя С.Ю.Казак