Постанова

Іменем України

13 лютого 2019 року

м. Київ

справа № 650/143/15-ц

провадження № 61-22694св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

судді-доповідача-Пророка В. В.,
суддів: Висоцької В. С., Лесько А. О., Мартєва С. Ю., Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач-ОСОБА_6,
відповідачі: ОСОБА_7,
ОСОБА_8,

розглянув у порядку письмового провадження справу, відкриту за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_8 про стягнення суми боргу за договором позики, за касаційними скаргами ОСОБА_6 та ОСОБА_8 на рішення Апеляційного суду Херсонської області від 07 листопада 2017 року, постановлене колегією суддів у складі: Склярської І.В., Пузанової Л. В., Чорної Т. Г.,

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

1. У лютому 2015 року ОСОБА_6 звернулась до Великоолександрівського районного суду Херсонської області з позовом до ОСОБА_7, ОСОБА_8 про стягнення суми боргу за договором позики.

2. Позовна заява мотивована тим, що 16 жовтня 2011 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_7, ОСОБА_8 було укладено договір позики, згідно з умовами якого вона надала відповідачам у позику 14 000,00 грн строком на один рік. 25 грудня 2012 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_7, ОСОБА_8 було укладено договір позики на суму 20 000,00 грн, які відповідачі зобов'язались повернути до грудня 2013 року. На підтвердження вказаних фактів відповідачами складено розписки (далі - розписка від 16 жовтня 2011 року та розписка від 25 грудня 2012 року). Відповідачі прийняті на себе зобов'язання не виконали, грошові кошти в обумовлений строк не повернули.

3. З урахуванням зазначеного, ОСОБА_6 просила стягнути з відповідачів на її користь суму позики за договором від 16 жовтня 2011 року з урахуванням індексу інфляції у розмірі 17 591,00 грн та 3 % річних у розмірі 945,00 грн, а також за договором від 25 грудня 2012 року з урахуванням індексу інфляції у сумі 25 104,00 грн та 3 % річних у розмірі 701,00 грн, а всього 44 341,00 грн.

4. Справа розглядалася судами неодноразово.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

5. Рішенням Великоолександрівського районного суду Херсонської області від 31 липня 2017 року позов ОСОБА_6 задоволеночастково:

- вирішено стягнути з ОСОБА_7 та ОСОБА_8 на користь ОСОБА_6 за договором позики від 25 грудня 2012 року борг з урахуванням індексу інфляції в сумі 25 104,00 грн та 3 % річних в сумі 701,00 грн;

- вирішено стягнути з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_6 за договором позики від 16 жовтня 2011 року борг з урахуванням індексу інфляції в сумі 17 591,00 грн та 3 % річних в сумі 945,00 грн;

- вирішено відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про стягнення суми боргу за договором позики від 16 жовтня 2011 року з урахуванням індексу інфляції та 3 % відсотків річних;

- вирішено стягнути з ОСОБА_7 та ОСОБА_8 на користь ОСОБА_6 судові витрати в сумі 443,42 грн.

6. Судом першої інстанції були вислухані свідчення ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15 та ОСОБА_16 по справі.

7. Судове рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що суд встановив - 16 жовтня 2011 року відповідач ОСОБА_8 взяла в борг у позивача грошові кошти в сумі 14 000,00 грн, що підтверджується власноручно написаною розпискою. ОСОБА_7 не підписував розписку і як пояснив свідок ОСОБА_16 вважав, що отримує наперед заробітну плату, оскільки працював у позивача. Позивач підтвердив ту обставину, що ОСОБА_7 працював до вересня 2014 року у її будинку, виконуючи для нього певні роботи. Враховуючи встановлені обставини справи, суд першої інстанції дійшов висновку, що у 2011 році у ОСОБА_7 не виникли боргові зобов'язання перед ОСОБА_6

8. Суд також встановив, що 25 грудня 2012 року подружжя ОСОБА_8 та ОСОБА_7 отримали у ОСОБА_6 в борг 20 000,00 грн для вирішення фінансових проблем. Ця обставина у судовому засіданні підтверджена показами свідків ОСОБА_16, який був присутній при передачі грошових коштів, та ОСОБА_15, якому ОСОБА_7 у телефонній розмові підтвердив існування цього боргу. Покази зазначених свідків суд взяв до уваги як доказ та оцінив їх відповідно до статті 212 Цивільногопроцесуального кодексу України від 18 березня 2004 року № 1618-IV (далі позначення цього документа у редакції, чинній на момент здійснення процесуальних дій судом першої інстанції та апеляційним судом, за умови однаковості положень такої редакції, - ЦПК України 2004).

9. Покази свідків ОСОБА_13, ОСОБА_12, ОСОБА_14 суд не взяв до уваги як доказ на підтвердження виникнення у ОСОБА_7 боргових зобов'язань перед ОСОБА_6 в сумі 14 000,00 грн, оскільки вони не були присутні підчас отримання зазначених коштів та написанні розписки щодо їх отримання.

10. Керуючись статтями 540, 543, 1046 та 1047 Цивільного кодексу України від 16 січня 2003 року № 435-IV (далі позначення цього документа у редакції, чинній на момент вчинення відповідних правочинів або виникнення відповідних прав та обов'язків, - ЦК України) суд ухвалив відповідне своє рішення.

Короткий зміст судового рішення апеляційної інстанції

11. Рішенням Апеляційного суду Херсонської області від 07 листопада 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_7 задоволено:

- вирішено скасувати рішення Великоолександрівського районного суду Херсонської області від 31 липня 2017 року в частині стягнення з ОСОБА_7 боргу з урахуванням індексу інфляції в сумі 25 104,00 грн та 3 % річних в сумі 701,00 грн на користь ОСОБА_6 за договором позики від 25 грудня 2012 року;

- вирішено відмовити ОСОБА_6 в задоволенні позовних вимог про стягнення грошових коштів за договором позики від 25 грудня 2012 року.

12. Судове рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що під час шлюбу ОСОБА_7 та ОСОБА_8, остання, 25 грудня 2012 року написала боргову розписку, якою засвідчила факт отримання ОСОБА_7 та ОСОБА_8 від ОСОБА_6 позики у сумі 20 000,00 грн на строк до грудня 2013 року (а.с. 3, том 1). В обумовлений в цій розписці строк грошові кошти відповідачами не повернено.

13. Рішенням Великоолександрівського районного суду Херсонської області від 07 грудня 2015 року про розірвання шлюбу підтверджується, що ОСОБА_7 та ОСОБА_8 перебували у шлюбі з 20 вересня 2005 року, сімейні стосунки припинені з 24 листопада 2014 року (а.с. 136, том 1).

14. Рішенням Великоолександрівського районного суду Херсонської області від 12 січня 2016 року про поділ майна подружжя (за позовом ОСОБА_8) підтверджується, що ОСОБА_8 не включала боргові зобов'язання подружжя, якими вона вважає договір позики від 25 грудня 2012 року, до поділу відповідного майна (а.с. 287-289, том 1).

15. Договір позики, який підтверджено борговою розпискою від 25 грудня 2012 року на суму 20 000,00 грн, ОСОБА_7 не підписаний, його згода на укладення цього договору, в порядку, встановленому цивільним законодавством, не отримана, а отже, суд апеляційної інстанції не може погодитися з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення заборгованості за вказаною борговою розпискою з ОСОБА_7

16. Апеляційний суд не взяв до уваги докази отримання зазначених коштів безпосередньо ОСОБА_7, якими є покази свідка ОСОБА_17, оскільки передача грошових коштів показами свідка за нормами процесуального та матеріального права не може доводитися, в той час як згода на укладення зазначеного договору позики не висловлена ОСОБА_7 в письмовій формі, чого не заперечує позивач. Позивач зазначала про наявність довіри ОСОБА_7 в цьому питанні протягом тривалого часу, чим пояснено відсутність вимоги від позивача до ОСОБА_7 щодо його особистого підпису на відповідній борговій розписці та письмової згоди на її зміст.

17. Враховуючи, що зазначені боргові зобов'язання ОСОБА_8 не зазначала при поділі майна подружжя, ОСОБА_7 зазначений договір позики не підписував, письмову згоду на його укладення не надавав, ОСОБА_7 не є стороною у договорі позики від 25 грудня 2012 року, а тому результати витрачання цих коштів в інтересах сім'ї, встановлені судом першої інстанції, правового значення не мають.

18. В іншій частині Великоолександрівського районного суду Херсонської області від 31 липня 2017 року не оскаржувалось, а тому в силу принципу диспозитивності, апеляційний суд йому юридичної оцінки не надав.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

19. У листопаді 2017 року ОСОБА_6 подала касаційну скаргу до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ (далі - ВССУ), вважаючи, що суд апеляційної інстанції прийняв судове рішення, неправильно застосувавши норми матеріального права та порушивши норми процесуального права.

20. У касаційній скарзі ОСОБА_6 просить скасувати рішення Апеляційного суду Херсонської області від 07 листопада 2017 року та залишити рішення Великоолександрівського районного суду Херсонської області від 31 липня 2017 року без змін, стягнути судові витрати з відповідачів.

21. У листопаді 2017 року ОСОБА_8 подала касаційну скаргу до ВССУ, вважаючи, що суд апеляційної інстанції прийняв судове рішення, неправильно застосувавши норми матеріального права та порушивши норми процесуального права.

22. У касаційній скарзі ОСОБА_8 просить скасувати рішення Апеляційного суду Херсонської області від 07 листопада 2017 року та змінити рішення Великоолександрівського районного суду Херсонської області від 31 липня 2017 року (в оскарженій в апеляційному порядку частині), поклавши задоволення позовних вимог ОСОБА_6 в частині повернення боргу за договором позики від 25 грудня 2012 року виключно на ОСОБА_7

23. Інші вимоги касаційних скарг, вирішення яких касаційним судом не передбачено відповідно до Цивільного процесуального кодексу України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - ЦПК України), не розглядаються. Зокрема, статтею 262 ЦПК України не передбачено постановлення судом касаційної інстанції окремих ухвал за клопотанням учасників справи.

Рух справи в суді касаційної інстанції

24. Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією ЦПК України, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією ЦПК України.

25. Згідно з частиною першою статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

26. Ухвалами судді ВССУ від 05 грудня 2017 року відкрите касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_6 та від 07 грудня 2017 року відкрите касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_8, витребувано матеріали справи з суду першої інстанції.

27. 04 травня 2018 року справа передана на розгляд Верховного Суду.

28. Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

29. Відповідно до частини тринадцятоїстатті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

30. Ухвалою Верховного Суду від 23 січня 2019 року справа призначена до судового розгляду колегією у складі п'яти суддів у порядку письмового провадження без повідомлення та виклику учасників справи за наявними у справі матеріалами.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

(1) Доводи касаційної скарги ОСОБА_6

31. ОСОБА_6 вважає, що відповідно до статті 65 Сімейного кодексу України від 10 січня 2002 року № 2947-III (в редакції, чинній на момент виникнення відповідних правовідносин, далі - СК України) договір позики від 25 грудня 2012 року породжує зобов'язання для ОСОБА_8 та ОСОБА_7 як подружжя, а покази свідка, ОСОБА_17, доводять обізнаність та згоду ОСОБА_7 на цей договір.

32. Крім того, апеляційний суд своїм судовим рішенням від 07 листопада 2017 року взагалі вирішив відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 щодо повернення боргу за договором позики від 25 грудня 2012 року, що не відповідає вимогам закону, навіть з урахуванням зроблених апеляційним судом висновків по справі, оскільки апеляційний суд прийняв рішення також про зобов'язання ОСОБА_8, які в апеляційному порядку навіть не оскаржувались.

33. Інші доводи ОСОБА_6, в тому числі ті, що вимагають переоцінки доказів та встановлення обставин справи, суд касаційної інстанції не бере до уваги відповідно до статей 76, 77, 80 та 400 ЦПК України.

(2) Доводи касаційної скарги ОСОБА_8

34. ОСОБА_8 вважає, що суд апеляційної інстанції безпідставно не врахував той факт, що кошти отримані нею та її чоловіком за договором позики від 25 грудня 2012 року були витрачені в інтересах їх існуючої на той час сім'ї, що було встановлено судами при попередньому судовому розгляді справи. Достатньо було усної згоди ОСОБА_7, оскільки договір позики від 25 грудня 2012 року не вимагав нотаріального посвідчення та/або державної реєстрації.

35. Апеляційний суд безпідставно не взяв до уваги покази свідка, ОСОБА_17, оскільки вони доводять обізнаність ОСОБА_7 про укладення договору позики від 25 грудня 2012 року, а не передачу грошових коштів за цим договором.

36. Інші доводи ОСОБА_8, в тому числі ті, що вимагають переоцінки доказів та встановлення обставин справи, суд касаційної інстанції не бере до уваги відповідно до статей 76, 77, 80 та 400 ЦПК України. Рішення суду першої інстанції ОСОБА_8 в апеляційному порядку не оскаржувала.

(3) Позиція інших учасників справи

37. 23 грудня 2017 року представник ОСОБА_7, ОСОБА_18, направив до ВССУ заперечення на обидві зазначені касаційні скарги. ОСОБА_7 вважає, що касаційні скарги мають бути відхилені, а судове рішення суду апеляційної інстанції від 07 листопада 2017 року у цій справі залишене без змін.

38. ОСОБА_7 вважає, що суд апеляційної інстанції правильно встановив, що він не давав згоди на отримання відповідних грошових коштів у борг, жодної розписки не підписував, а тому не несе відповідальності щодо виконання боргових зобов'язань за розпискою від 25 грудня 2012 року. Це ж саме стосується й відповідної розписки від 16 жовтня 2011 року.

39. Інші доводи та клопотання ОСОБА_7, в тому числі ті, що вимагають переоцінки доказів та встановлення обставин справи, суд касаційної інстанції не бере до уваги відповідно до статей 76, 77, 80, 262 та 400 ЦПК України.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

(1) Оцінка аргументів учасників справи і висновків судів першої та апеляційної інстанцій

40. Згідно з частиною першою статті 25 ЦПК України Верховний Суд переглядає у касаційному порядку судові рішення, ухвалені судами першої та апеляційної інстанцій.

41. Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

42. Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Частина друга цієї статті передбачає, що суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

43. Частина третя статті 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

44. Стаття 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості (пункт 3 частини першої).

(1.1) Щодо наявності солідарних зобов'язань чоловіка за розпискою

45. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості (частина друга статті 10 ЦПК України 2004).

46. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України 2004 (частина 3 статті 10 ЦПК України 2004).

47. Статті 57, 58, 60 ЦПК України 2004 визначають що є доказами в рамках судового розгляду справи, які вимоги до них висуваються. Предмет доказування під час судового розгляду визначений статтею 179 ЦПК України 2004.

48. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті (стаття 212 ЦПК України 2004).

49. Стаття 213 ЦПК України 2004 визначає суть законності та обґрунтованості судового рішення, а стаття 214 ЦПК України 2004 -питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення.

50. Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами (частина друга статті 303 ЦПК України 2004).

51. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України). Цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства (частини перша статті 14 ЦК України).

52. За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (стаття 1046 ЦК України).

53. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (частина друга статті 1047 ЦК України).

54. Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором (частина перша статті 1049 ЦК України).

55. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (частина перша статті 526 ЦК України).

56. Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 ЦК України (частина перша статті 1050 ЦК України).

57. Солідарний обов'язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом (частина перша статті 541 ЦК України). У разі солідарного обов'язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо (частина перша статті 543 ЦК України).

58. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (частина друга статті 625 ЦК України).

59. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України).

60. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (частина друга статті 65 СК України).

61. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово (частина третя статті 65 СК України).

62. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї (частина четверта статті 65 СК України).

63. Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу (частина перша статті 68 СК України). Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України).

64. Як підтверджується матеріалами справи, суд апеляційної інстанції вирішив за відсутності заперечень з боку представника ОСОБА_7 вислухати свідчення ОСОБА_17 Відповідно до заявленого позивачем клопотання ОСОБА_17 викликалась для підтвердження обізнаності ОСОБА_7 в написанні його дружиною від імені відповідачів розписки від 25 грудня 2012 року (а.с. 290, том 1). Отже, її свідчення не стосувались підтвердження факту передачі коштів, а стосувались зазначеного, а тому не можуть не братись апеляційним судом до уваги з підстав того, що вони спрямовані на підтвердження передачі грошових коштів за розпискою від 25 грудня 2012 року. Крім того, апеляційний суд не надав належної оцінки свідченням інших свідків у справі, яким надав оцінку суд першої інстанції, не вказав в чому саме полягає недопустимість саме цих доказів у справі, або чому прийняття їх до уваги у спосіб, який здійснив суд першої інстанції, призвело до неправильних висновків.

65. На момент прийняття рішення Великоолександрівського районного суду Херсонської області від 12 січня 2016 року про поділ майна подружжя існувало не скасоване, в тому числі, апеляційною інстанцією рішення Великоолександрівського районного суду Херсонської області від 02 квітня 2015 року про задоволення позовних вимог позивача до відповідачів. Цим рішенням, зокрема було покладено солідарну відповідальність на відповідачів за їх борговими зобов'язаннями, передбаченими зазначеними розписками, перед позивачем. Тому той факт, що ОСОБА_8 не зазначила відповідні боргові зобов'язання при зазначеному поділі майна подружжя не може доводити визнання ОСОБА_8 відсутності цих боргових зобов'язань у її колишнього чоловіка, ОСОБА_7 Рішення Великоолександрівського районного суду Херсонської області від 12 січня 2016 року про поділ майна подружжя не може скасовувати та не може змінювати рішення Великоолександрівського районного суду Херсонської області від 02 квітня 2015 року - не позбавляє відповідачів встановленого статусу солідарних боржників, зокрема за розпискою від 25 грудня 2012 року, а також не обмежує обсяг спільного майна подружжя. Зокрема, як підтверджується цим судовим рішенням, ОСОБА_7 сам зазначав, що заявлений у суді перелік майна подружжя не є вичерпним.

66. Судом першої інстанції було встановлено, що ОСОБА_7 був присутній при видачі розписки від 25 грудня 2012 року та знав про її зміст, отже, був згоден з нею, оскільки не оскаржував та не заперечував проти її підписання його дружиною, ОСОБА_8 Також судом першої інстанції встановлено, що грошові кошти, отримані за цією розпискою, були використані в інтересах сім'ї, що не спростовано в суді апеляційної інстанції належним чином.

67. Суд апеляційної інстанції, дійшовши висновку про необхідність скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволення вимог позивача до ОСОБА_7 за розпискою від 25 грудня 2012 року, в своїй резолютивній частині взагалі відмовив позивачу в задоволенні позовних вимог щодо зобов'язань за цією розпискою, що не передбачено законодавством та не відповідає вимогам статті 213 ЦПК України 2004.

68. Враховуючи зазначене, суд апеляційної інстанції помилково з недотриманням вимог статей 212-214 ЦПК України 2004 не взяв до уваги докази у справі, досліджені судом першої інстанції, зокрема результати витрачання отриманих за розпискою від 25 грудня 2012 року грошових коштів, що призвело до неправильного застосування норм матеріального права, зокрема статті 65 СК України. Отже, судове рішення апеляційної інстанції підлягає скасуванню, а рішення суду першої інстанції залишенню в силі.

(2) Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

(2.1) Щодо суті касаційної скарги

69. Суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону (стаття 413 ЦПК України).

70. На підставі здійсненої вище оцінки аргументів учасників справи Верховний Суд дійшов висновку про необхідність задовольнити касаційну скаргу ОСОБА_6 та частково задовольнити касаційну скаргу ОСОБА_8: скасувати рішення Апеляційного суду Херсонської області від 07 листопада 2017 року та залишити в силі рішення Великоолександрівського районного суду Херсонської області від 31 липня 2017 року.

(2.2) Щодо судових витрат

71. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша статті 141 ЦПК України).

72. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв'язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо) (частина восьма статті 141 ЦПК України).

73. Позивач заявив вимогу про відшкодування судових витрат за рахунок відповідачів. ОСОБА_8 заявила вимогу про відшкодування судових витрат за рахунок ОСОБА_7 В свою чергу, ОСОБА_7 не заявляв до відшкодування судові витрати, понесені у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

74. Згідно із підпунктом 2 частини третьої статті 141 ЦПК України суд враховує, в тому числі, значення справи для сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат. Підставою звернення ОСОБА_6 з відповідною касаційною скаргою є незгода з результатом апеляційного перегляду справи, ініційованого ОСОБА_7 Стаття 141 ЦПК України не передбачає стягнення з співвідповідача по справі іншим співвідповідачем відшкодування судового збору за подання касаційної скарги останнім.

75. Відповідно до квитанції від 27 листопада 2017 року № 1061-4371-4003-0348 ОСОБА_6 сплатила судовий збір у сумі 768,00 грн за подання касаційної скарги, ОСОБА_6 не надала інших розрахунків документально підтверджених судових витрат.

76. За результатом касаційного розгляду вимоги позивача підлягають задоволенню. Отже, враховуючи зазначене, ОСОБА_6має право на відшкодування їй ОСОБА_7 судового збору в сумі 768,00 грн за подання касаційної скарги. Витрати по сплаті судового збору за подання ОСОБА_8 касаційної скарги необхідно покласти на ОСОБА_8

Керуючись статтями 141, 400, 409, 413, 416, 419 та підпунктом 4 пункту 1 розділу ХIII «Перехідні положення» ЦПК України,

Постановив:

1. Задовольнити касаційну скаргу ОСОБА_6.

2. Частково задовольнити касаційну скаргу ОСОБА_8.

3. Скасувати рішення Апеляційного суду Херсонської області від 07 листопада 2017 року.

4. Залишити в силі рішення Великоолександрівського районного суду Херсонської області від 31 липня 2017 року.

5. Стягнути з ОСОБА_7на користь ОСОБА_6витрати на сплату судового збору за подання касаційної скарги у сумі 768,00 грн.

6. Покласти на ОСОБА_8 витрати на сплату судового збору за подання нею касаційної скарги.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. С. Висоцька

А. О.Лесько

С. Ю. Мартєв

В. В.Пророк

І.М. Фаловська