Постанова

Іменем України

13 лютого 2019 року

м. Київ

справа № 520/840/15-ц

провадження № 61-28322св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Мартєва С. Ю., Пророка В. В., Штелик С. П. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - компанії «Gorenje d.d.» через представництво «Горєніє д.д.»,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Одеси в складі судді Огренич І. В. від 18 лютого 2016 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області в складі суддів: Плавич Н. Д., Ващенко Л. Г., Колеснікова Г. Я., від 27 червня 2017 року,

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України (далі - Цивільний процесуальний кодекс України), у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Описова частина

ОСОБА_1 зміст позовних вимог

У січні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до компанії «Gorenje d.d.» через представництво «Горєніє д.д.» в Україні про визнання незаконними та скасування наказів про притягнення до дисциплінарної відповідальності та звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди.

Позов з урахуванням уточнень обґрунтовано тим, що з 04 січня 2010 року по 21 січня 2015 року він працював на посаді технічного і торгового представника компанії «Gorenje d.d.» в Україні.

Наказом від 17 грудня 2014 року «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності» йому оголошено догану за порушення правил підпункту 1.2.1 пункту 1.2 та розділу 6 трудового договору від 04 січня 2010 року (далі - договір), а саме: правил ділового етикету та конфіденційності.

Наказом від 21 січня 2015 року позивач звільнений з посади технічного і торгового представника компанії «Gorenje d.d.» в Україні з підстав пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України у зв'язку з відсутністю на роботі, а саме: з 15 січня 2015 року по 20 січня 2015 року, без повідомлення причин відсутності протягом 4-х робочих днів.

Посилаючись на те, що наказ про оголошення догани є незаконним, а підстави його звільнення є необґрунтованими, оскільки у нього немає постійного робочого місця в офісному приміщенні роботодавця, його робота полягає у постійному переміщенні по території Одеської, Миколаївської та Херсонської областей на службовому транспорті, з гнучким графіком роботи відповідно до умов трудового договору, просив суд: - визнати незаконним та скасувати наказ від 17 грудня 2014 року про оголошення догани, - визнати незаконним та скасувати наказ від 21 січня 2015 року про звільнення, - поновити його на роботі на посаді торгівельного та технічного представника, - стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу, - скасувати запис в трудовій книжці про звільнення, - стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду в розмірі 100 000 грн.

ОСОБА_1 зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 18 лютого 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції в частині вимог позивача щодо оскарження догани мотивовано тим, що у відповідача відповідно до статті 147 КЗпП України була підстава для притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності - оголошення догани, за порушення правил конфіденційності, що передбачено п.п.1.2.1 пункту 1.2 та розділу 6 трудового договору від 04 січня 2010 року, оскільки 01 грудня 2014 року всім працівникам фірми «Gorenje d.d.» в Україні на електронну пошту надійшло нагадування про дотримання правил ділової (корпоративної) етики, які зокрема зводились до неможливості використання працівниками у роботі особистих адрес електронних скриньок та особистої техніки, однак 16 грудня 2014 року позивач ОСОБА_1, використавши власну електронну адресу, з особистого планшету направив відповідь на службову інформацію, що згодом підтвердив в листі, адресованому компанії.

Рішення суду першої інстанції в частині вимог позивача щодо оскарження звільнення мотивовано тим, що 16 січня 2014 року відповідач надіслав ОСОБА_1 на електронну адресу лист про необхідність прибуття його на робоче місце в головний офіс компанії в м. Києві. 19 січня 2014 року на його електронну адресу було надіслано повторний лист про необхідність присутності ОСОБА_1 в офісі компанії для виконання завдань. До 21 січня 2015 року - день видання наказу про звільнення, ОСОБА_1 в головний офіс компанії в Києві не з'явився та пояснень з приводу відсутності на робочому місці з 15 січня 2015 року по 20 січня 2015 року не надав. Оскільки позивач без поважних причин не був присутній в головному офісі компанії у м. Києві і у ці дні не був належним чином відряджений у регіон безпосереднього виконання ним його службових обов'язків, суд указав на законність прийняття роботодавцем рішення про звільнення працівника з роботи на підставі пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України.

ОСОБА_1 зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 27 червня 2017 року Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено. Рішення Київського районного суду м. Одеса від 18 лютого 2016 року залишено без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону, обставини справи встановлені повно, а доводи апеляційної скарги не підтверджені належними та допустимими доказами і не спростовують висновків суду першої інстанції.

ОСОБА_1 зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у серпні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржені судові рішення та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити повністю.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій, на думку скаржника, не повно дослідили зібрані у справі докази та дійшли помилкових висновків про відмову у задоволенні його позовних вимог. Так, скаржник зазначав, що він не порушив правила конфіденційності, оскільки не розголошував інформацію, отриману від роботодавця, дотримуючись вимог трудового договору від 04 січня 2014 року щодо конфіденційності, тому неправомірно притягнутий до дисциплінарної відповідальності за наказом від 17 грудня 2014 року про оголошення догани. Крім того, зазначає необґрунтованим і підстави його звільнення, через те, що його робота полягала у виконанні необхідних завдань у визначеному регіоні: Одеська, Миколаївська, Херсонська та Кіровоградська області, з гнучким режимом робочого часу та саморегулюванням початку, кінця і тривалості робочого часу відповідно до умов трудового договору. З 15 січня 2015 року по 20 січня 2015 року скаржник виконував свої трудові обов'язки в указаному регіоні і прогул не вчиняв.

Обставини справи, встановлені судами

Судами встановлено, що ОСОБА_1 з 04 січня 2010 року по 21 січня 2015 року працював в організації відповідача на посаді технічного і торгового представника компанії «Gorenje d.d.» в Україні.

11 грудня 2014 року о 16 годині 50 хвилин відповідач надіслав електронною поштою всім працівникам фірми «Gorenje d.d.» в Україні нагадування про дотримання правил ділової (корпоративної) етики. Зокрема, указувалось на те, що використання працівниками у роботі особистих адрес електронних скриньок та особистої техніки є порушенням правил щодо конфіденційності.

15 грудня 2014 року ОСОБА_1, використавши власний e-mail з власного планшету, направив відповідь на службову інформацію, що згодом підтвердив в листі, адресованому компанії.

17 грудня 2014 року наказом «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності» ОСОБА_1 оголошено догану за порушення правил п.п.1.2.1 пункту 1.2 та розділу 6 трудового договору від 04 січня 2010 року, а саме: правил ділового етикету та конфіденційності.

З 05 січня 2015 року по 14 січня 2015 року ОСОБА_1 був тимчасово непрацездатний.

16 січня 2015 року відповідач надіслав ОСОБА_1 на електронну адресу лист про необхідність прибуття його на робоче місце в головний офіс компанії в Києві.

19 січня 2015 року на електронну адресу позивача було надіслано повторний лист про необхідність його присутності в офісі компанії для виконання завдань. Крім того, позивача повідомлено, що накази про його відрядження у регіон безпосереднього здійснення посадових обов'язків не приймались.

До 21 січня 2015 року - день видання наказу про звільнення, ОСОБА_1 в головний офіс компанії в Києві не з'явився та пояснень з приводу відсутності на робочому місці з 15 січня 2015 року по 20 січня 2015 року не надав.

Указані обставини своєї відсутності в офісі компанії за вимогою керівництва позивач не оспорював.

21 січня 2015 року позивач звільнений з посади технічного і торгового представника компанії «Gorenje d.d.» в Україні з підстав пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України - у зв'язку з відсутністю на роботі з 15 січня 2015 року по 20 січня 2015 року без повідомлення причин відсутності.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

За частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд та застосовані норми права

Відповідно до частини першої статті 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Згідно зі статтею 139 КЗпП України працівники зобов'язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержуватися трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.

Відповідно до статті 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки одне з таких заходів стягнення: догана та звільнення.

При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку (стаття 149 КЗпП України).

Відповідно до вимог пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Пунктом 24 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз'яснено, що при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктом 4 статті 40 КЗпП, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин.

Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв'язку, установивши, що завчасно попереджений про неможливість використання в роботі власної електронної скриньки та власної техніки позивач ОСОБА_1 15 грудня 2014 року направив відповідь на службову інформацію,використавши власний e-mail з власного планшету, що давало роботодавцю право застосувати до позивача такий вид дисциплінарного стягнення як догана, а також врахувавши, що позивач не відреагував на відповідні вимоги керівництва та без поважних причин був відсутній в офісі компанії протягом чотирьох робочих днів та визнавав указані обставини, що свідчить про наявність підстав для його звільнення на підставі положень пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України, суди дійшли обґрунтованого висновку про необґрунтованість вимог позову ОСОБА_1 про скасування догани та звільнення, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, і відсутність підстав для задоволення таких вимог.

Доводи касаційної скарги щодо невірного вирішення спору судами попередніх інстанцій спростовуються змістом листів працівника та роботодавця, обставинами, які визнані позивачем, а саме щодо невиконання вимог керівництва та відсутності в головному офісі компанії протягом установлених чотирьох робочих днів, іншими матеріалами справи та обґрунтованими висновками судів першої та апеляційної інстанції.

Доводи касаційної скарги неодноразово оцінювались судами попередніх інстанцій.

Доводи касаційної скарги в їх сукупності зводяться до незгоди із висновками судів, невірного розуміння скаржником вимог чинного законодавства та власного тлумачення характеру спірних правовідносин. Такі доводи оцінені судом першої інстанції, були предметом перегляду судом апеляційної інстанції та не знайшли свого підтвердження.

Згідно вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.

Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня

2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах «Пономарьов проти України» та «Рябих проти Російської Федерації», у справі «Нєлюбін проти Російської Федерації») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені судові рішення постановлено без додержанням норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

Рішення судів містить вичерпні висновки, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи, та обґрунтування щодо доводів сторін по суті позову, що є складовою вимогою частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У зв'язку з наведеним колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувані рішення - без змін.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З урахуванням викладеного та керуючись статтями 400, 409, 410, 415 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 18 лютого 2016 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 27 червня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді: А. О. Лесько

С. Ю. Мартєв

В. В. Пророк

С.П. Штелик