Провадження № 22-ц/801/1321/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції Павленко І. В.
Доповідач:Медвецький С. К.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 вересня 2019 рокуСправа № 127/25432/17м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Медвецького С.К. (суддя-доповідач),

суддів: Копаничук С. Г., Оніщука В. В.,

за участю секретаря судового засідання Богацької О. М.,

учасники справи:

позивач та відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_1 ,

відповідач та позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_3 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 127/25432/17 за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Калинівського районного суду Вінницької області від 25 березня 2019 року, ухвалене у складі судді Павленка І. В. у залі суду, повне судове рішення складено 03 квітня 2019 року,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 про поділ майна подружжя.

Позов мотивовано тим, що з 07 серпня 2001 року до 02 лютого 2015 року перебував у шлюбі зі ОСОБА_5 .

Під час спільного проживання вони придбали Ѕ квартири, що за адресою: АДРЕСА_1 , яку за спільною згодою оформили на відповідача.

Іншим співвласником квартири є ОСОБА_3 , якому належить Ѕ її частки.

Посилаючись на те, що відповідач не бажає у добровільному порядку поділити спільне майно, просив визнати за ним право приватної власності на ј частку спільної квартири, а також визнати за відповідачем право приватної власності на ј частку квартири.

У квітні 2018 року ОСОБА_5 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про поділ майна.

В обґрунтування позову зазначила, що до укладення шлюбу між нею та відповідачем був укладений шлюбний договір, за умовами якого відповідач, у разі розірвання шлюбу, не претендуватиме на майно, набуте нею під час шлюбу.

Спірна частина квартири придбана нею за особисті кошті, отримані від продажу квартири, яка належала їй на праві приватної власності.

Також нею було придбано дві земельні ділянки площею 0,0600 га та 0,0912 га, розташовані на території Якушинецької сільської ради Вінницького району Вінницької області.

Указані земельні ділянки за її дорученням були відчужені ОСОБА_1 , який не повідомив їй про ціну, за якою їх відчужено та не передав їй кошти за їхній продаж.

Крім того, за час шлюбу сторонами придбано також меблі та побутову техніку.

Посилаючись на те, що згоди про поділ майна між сторонами не досягнуто, з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог, просила визнати за нею право особистої приватної власності на Ѕ частку квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , поділити майно, яке належить їй та відповідачу за зустрічним позовом на праві спільної сумісної власності, стягнувши з останнього на її користь компенсацію Ѕ вартості меблів та побутової техніки в сумі 53 500 гривень.

Ухвалою Калинівського районного суду Вінницької області від 11 червня 2018 року справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_3 , про поділ майна об?єднано в одне провадження із зустрічними позовними вимогами ОСОБА_5 до ОСОБА_1 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_3 , про поділ майна.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Калинівського районного суду Вінницької області від 25 березня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Поділено майно, яке належить ОСОБА_6 та ОСОБА_1 на праві сумісної власності.

Визнано за ОСОБА_1 право приватної власності на 1/4 частку квартири АДРЕСА_2 .

Визнано за ОСОБА_7 право приватної власності на 1/4 частку квартири АДРЕСА_2 .

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_8 до ОСОБА_1 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_3 , про поділ майна подружжя відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_1 1 400 грн витрат по сплаті судового збору та 13 000 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Витрати за зустрічним позовом залишено за ОСОБА_9 .

Ухвалюючи рішення в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що частини квартири було придбано колишнім подружжям у період шлюбу, а тому вона є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, а відтак підлягає поділу між ними в рівних частках.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5 про поділ майна подружжя, суд першої інстанції виходив із недоведеності заявлених нею позовних вимог.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

У травні 2019 року ОСОБА_5 , яка у зв?язку з реєстрацією шлюбу змінила прізвище на « ОСОБА_10 », подала на апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_11 відмовити, а її зустрічні позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Рух справи в суді апеляційної інстанції

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддям Вінницького апеляційного суду від 24 травня 2019 року справу передано для розгляду колегії суддів: головуючий суддя Медвецький С. К., судді: Копаничук С. Г., Оніщук В. В.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 27 травня 2019 року поновлено ОСОБА_12 строк на апеляційне оскарження рішення Калинівського районного суду Вінницької області від 25 березня 2019 року та відкрито апеляційне провадження у справі.

Ухвалою цього ж суду від 19 червня 2019 року справу призначено до розгляду на 04 липня 2019 року з повідомленням учасників справи.

04 липня 2019 року у судовому засіданні оголошено перерву до 11 липня 2019 року.

У судовому засіданні 11 липня 2019 року оголошено перерву до 25 липня 2019 року.

Судове засідання, призначений на 25 липня 2019 року, не відбулося у зв?язку з перебуванням судді Копаничук С. Г., яка входить до складу колегії суддів, у відпустці, розгляд справи призначено на 05 вересня 2019 року.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

В апеляційній скарзі ОСОБА_12 посилається на те, що судом першої інстанції при розгляді справи було допущено порушення норм процесуального права, залишено поза увагою суду те, що частина спірної квартири була придбана нею за особисті кошти, а відтак є її приватною власністю та за наявності підтвердження ОСОБА_1 факту придбання сторонами у шлюбі за спільні кошти подружжя меблів та побутової техніки фактично не виріши в спір в частині поділу рухомого майна.

Доводи особи, яка подала відзив на апеляційну скаргу

У відзиві на апеляційну скаргу третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_3 указував на те, що рішення суду є законним і обґрунтованим, підстави для його скасування відсутні, оскільки суд правильно визначив характер спірних правовідносин та застосував норму матеріального права, як підлягала застосуванню.

Також указував на необґрунтованість мотивів заявника щодо належності їй на праві особистої власності частини квартири, оскільки частину коштів на її придбання було надано ним, а решту коштів було сплачено сторонами за рахунок їхніх спільних коштів.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

ОСОБА_11 та ОСОБА_5 з 07 серпня 2001 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано на підставі рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 02 лютого 2015 року.

Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 26 липня 2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Калинівського районного нотаріального округу Байлемою І. Д. та зареєстрованого в реєстрі за № 535, у власність ОСОБА_5 та ОСОБА_3 перейшло по 1/2 частці квартири під номером АДРЕСА_2 . Договір зареєстровано у державному реєстрі правочинів, про що свідчить витяг з державного реєстру правочинів № 10178182. Вартість указаної квартири становить 560 000 гривень.

Згідно з актовим записом про шлюб № 1663 від 18 липня 2018 року, наданого Вінницьким міським відділом реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області, ОСОБА_5 зареєструвала шлюб з ОСОБА_13 та після державної реєстрації шлюбу змінила прізвище на « ОСОБА_10 ».

Позиція суду апеляційної інстанції

Апеляційний суд у складі судової колегії, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За змістом частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції в повній мірі не відповідає.

Між сторонами виник спір щодо поділу майна подружжя.

Основним завданням суду при вирішенні спорів про поділ майна подружжя є вирішення конфлікту між подружжям, ухвалення судового рішення, яке безпосередньо припиняє спір, а не виводить його на новий рівень для сторін.

Основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України ).

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України ).

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України майном, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (статтю 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є:

1) час набуття такого майна;

2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття);

3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям.

За статтями 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

З роз`яснень, які містяться в пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто.

Відповідно до частини 7 статті 57 СК України якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.

Згідно з частиною 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Європейський суд з прав людини зауважує, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B.V.v. THE NETHERLANDS, № 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27 жовтня 1993 року).

Вирішуючи спір, суд першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, з урахуванням встановлених обставин, дійшов правильного й обґрунтованого висновку щодо задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , оскільки ОСОБА_14 не було доведено факту придбання Ѕ частини квартири АДРЕСА_2 за її особисті кошти, зокрема отримані від продажу квартири, що була подарована її бабусею.

Достовірно достатніх доказів того, що участь когось із подружжя у надбанні квартири була більшою або меншою, чи за кошти відповідача суду надано не було.

Також під час розгляду справи не знайшли свого підтвердження доводи ОСОБА_5 про наявність шлюбного договору, укладеного сторонами до реєстрації шлюбу, за умовами якого у разі розірвання шлюбу ОСОБА_5 не претендуватиме на майно придбане нею під час шлюбу, про що свідчить відповідь № 23 серпня 2019 року № 2837/01-18 завідувача Державного нотаріального архіву Вінницької області Слободяник О. І.

Тому в цій частині рішення суду є законним та обґрунтованим.

Разом з тим, переглядаючи справу в частині вирішення судом першої інстанції зустрічних позовних вимог ОСОБА_5 , колегія суддів виходить з наступного.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України, відповідно до частини четвертої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у статті 317 ЦК України.

Згідно з нормою статті 319 цього Кодексу власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії, які не повинні суперечити закону і не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 цього Кодексу кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У частині другій цієї статті визначається перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таке ж положення містить і норма статті 368 ЦК України.

Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплене у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначене домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

Звертаючись до суду із зустрічним позовом ОСОБА_5 просила стягнути зі ОСОБА_1 компенсацію вартості меблів та побутової техніки в сумі 53 500 гривень.

Проте, колегія суддів звертає увагу, що присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України.

Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (частини 4, 5 статті 71 СК України).

Звертаючись до суду з позовом про поділ рухомого майна, ОСОБА_12 зазначила, що за час шлюбу сторонами було придбано два шкіряних дивана, одне шкіряне крісло та один шкіряний пуфік жовтого кольору, двоспальне ліжко, комод, дві тумбочки італійського виробництва, обідній стіл зі скла і шість стільців фірми MERX, холодильник марки Whirlpool, пральна машина, кухонні меблі з газовою плитою та дві шафи й два ліжка дитячих.

Вказала, що вартість двох шкіряних диванів, двох шкіряних крісел та шкіряного пуфіка станом на сьогодні становить 40 000 грн, двоспального ліжка, комоду, двох тумбочок італійського виробництва 30 000 грн, обіднього столу зі скла і шести стільців фірми MERX - 7 000 грн, холодильника марки Whirlpool 8 000 грн, пральної машини 2 000 грн, кухонних меблів з газовою плитою - 10 000 грн, двох шаф та двох ліжок дитячих 10 000 грн, на загальну суму 107 000 гривень.

Однак ОСОБА_12 не надала доказів про вартість цього майна.

При розгляді справи ОСОБА_1 підтвердив, що сторонами під час шлюбу за спільні кошти придбавалися меблі та побутова техніка, зокрема: два шкіряних дивана, одне шкіряне крісло та один шкіряний пуфік, двоспальне ліжко та дві тумбочки, обідній стіл зі скла та чотири стільці, холодильник, пральна машина, кухонні меблі з газовою плитою, дві шафи та два дитячих ліжка.

При цьому не повністю погодився з вартістю рухомого майна, визначеною позивачем за зустрічним позовом з огляду на те, що воно вживане.

Зазначає, що вартість двох шкіряних диванів, двох шкіряних крісел та шкіряного пуфіка становить 10 000 грн, двоспального ліжка та двох тумбочок 10 000 грн, обіднього столу зі скла та чотирьох стільців 3 000 грн, холодильника 8 000 грн, пральної машини 2 000 грн, кухонних меблів з газовою плитою - 10 000 грн, двох шаф та двох ліжок дитячих 5 000 грн, загальною вартістю 48 000 гривень.

Ураховуючи, що сторони не дійшли згоди про його добровільний поділ, а відтак таке право підлягає захисту в судовому порядку.

Вирішуючи спір по суті суд виходить з того, що спірне рухоме майно в силу вимог статей 60, 61, 69-71 СК України є спільним сумісним майном подружжя, а тому право на нього має кожний з подружжя в рівних частках.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 СК України майно, що є об?єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Отже, поділу підлягає таке майно: два шкіряних дивана, одне шкіряне крісло та один шкіряний пуфік загальною вартістю 10 000 грн, двоспальне ліжко та дві тумбочки вартістю 10 000 грн, обідній стіл зі скла та 4 стільці загальною вартістю 3 000 грн, холодильник вартістю 8 000 грн, пральна машина вартістю 2 000 грн, кухонні меблі з газовою плитою вартістю 10 000 грн, дві шафи та два ліжка дитячих вартістю 5 000 грн, на загальну суму 48 000 гривень.

Зазначений обсяг та вартість рухомого майна визнано ОСОБА_1 , що відповідно до частини 1 статті 82 ЦПК не підлягає доказуванню.

Обґрунтовуючи варіанти поділу майна, ОСОБА_1 просив виділити йому кухонні меблі з газовою плитою вартістю 10 000 грн та дві шафи й два ліжка дитячих вартістю 5 000 грн, оскільки вони є вмонтованими, що значно ускладнить їх переміщення.

ОСОБА_12 не надала свого варіанту поділу спільного майна.

Зважаючи на те, що сторони не домовилися про порядок поділу майна, тому спір підлягає вирішенню судом.

Обираючи варіанти поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності, колегія суддів, виходячи з положень частини 1 статті 71 СК України, бере до уваги інтереси сторін та їхніх неповнолітніх дітей, а також виходить з необхідності забезпечення рівноцінного поділу майна.

В даному випадку суд враховує місце знаходження майна та можливість його переміщення без втрати його цільового призначення.

Таким чином, позивачу за зустрічним позовом підлягає виділенню обідній стіл зі скла та 4 стільці загальною вартістю 3 000 грн, двоспальне ліжко та дві тумбочки вартістю 10 000 грн, два шкіряних дивана, одне шкіряне крісло та один шкіряний пуфік загальною вартістю 10 000 грн, всього на суму 23 000 гривень.

Відповідачу за зустрічним позовом, підлягає виділенню дві шафи та два ліжка дитячих вартістю 5 000 грн, кухонні меблі з газовою плитою вартістю 10 000 грн, холодильник вартістю 8 000 грн та пральна машина вартістю 2 000 грн, всього на суму 25 000 гривень.

Також зі ОСОБА_1 на користь ОСОБА_12 підлягає стягненню грошова компенсація в сумі 1 000 грн, що становить різницю між вартістю часток у спільному майні.

Таким чином, зважаючи на те, що спір між сторонами в частині поділу майна подружжя судом першої інстанції не вирішено, рішення суду в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення зустрічних позовних вимог.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно зі статтею 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Оскільки при вирішенні справи в частині вирішення зустрічних позовних вимог суд допустив порушення норм матеріального та процесуального права, тому рішення суду в цій частині підлягає скасуванню.

У решті рішення суду слід залишити без змін.

Щодо доводів апеляційної скарги в частині розподілу витрати на правничу допомогу суд зазначає наступне.

Відповідно до частини 1 статті 137 ЦПК України витрати, пов?язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Згідно із зазначеною нормою склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою професійної правничої допомоги, входять до предмету доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правничої допомоги, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних з наданням такої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку.

З матеріалів справи слідує, що відповідно до договору про надання правової допомоги адвокат Дерун А. С., яка діє на підставі свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю взяла на себе зобов`язання представляти інтереси ОСОБА_1 у судах.

Згідно з додатком до договору про надання правової допомоги від 09 листопада 2017 року адвокат та клієнт дійшли згоди, що за надання юридичної допомоги клієнт зобов?язується виплатити адвокату гонорар за надання консультацій та підготовку позовної заяви в розмірі 4 000 грн, окрім того, участь адвоката у кожному судовому засіданні становить 1 000 гривень.

Відповідно до розрахунку виконаних робіт відповідно до договору від 11 лютого 2019 року, загальна сума виконаних робіт складає 13 000 гривень.

Апеляційний суд, зважаючи на положення п. 2 ч. 2 ст. 137 ЦПК України, виходить з того, що витрати на правничу допомогу мають бути документально підтверджені та доведені.

Відсутність документального підтвердження витрат на правничу допомогу є підставою для відмови у розподілі таких витрат.

Ураховуючи, що ОСОБА_1 не надано належних доказів на підтвердження понесених витрат на правничу допомогу, колегія суддів вважає, що такі витрати не підлягають стягненню з ОСОБА_12 .

Щодо судових витрат

Згідно з частиною 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Отже, стягненню зі ОСОБА_1 на користь ОСОБА_12 підлягає 1 744, 60 грн судового збору за подання апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 382, 384, 389 ЦПК України, Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Калинівського районного суду Вінницької області від 25 березня 2019 року в частині відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5 до ОСОБА_1 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_3 , про поділ майна скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.

Зустрічний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_3 , про поділ майна задовольнити частково.

Виділити ОСОБА_15 обідній стіл зі скла та 4 стільці загальною вартістю 3 000 грн, двоспальне ліжко та дві тумбочки вартістю 10 000 грн, два шкіряних дивана, одне шкіряне крісло та один шкіряний пуфік загальною вартістю 10 000 грн, всього на суму 23 000 гривень.

Виділити ОСОБА_1 дві шафи та два ліжка дитячих вартістю 5 000 грн, кухонні меблі з газовою плитою вартістю 10 000 грн, холодильник вартістю 8 000 грн та пральну машину вартістю 2 000 грн, всього на суму 25 000 гривень.

Стягнути зі ОСОБА_1 на користь ОСОБА_12 компенсацію різниці у вартості майна в сумі 1 000 (одна тисяча) гривень .

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Стягнути зі ОСОБА_1 на користь ОСОБА_12 1 744, 60 грн судового збору.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня її проголошення до Верховного Суду.

Головуючий Підпис С. К. Медвецький

Судді: Підпис С. Г. Копаничук

Підпис В. В. Оніщук

Згідно з оригіналом

Головуючий С. К. Медвецький