Постанова

Іменем України

27 грудня 2019 року

м. Київ

справа № 752/17640/16-ц

провадження № 61-32852св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - публічне акціонерне товариство «ОТП Банк»,

третя особа - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану його представником ОСОБА_3 , на рішення Голосіївського районного суду м. Києва у складі судді Плахотнюк К. Г. від 01 листопада 2017 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва у складі колегії суддів: Мараєвої Н. Є., Андрієнко А. М., Заришняк Г. М., від 14 березня 2018 року,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» (далі - ПАТ «ОТП Банк», банк) про визнання договору поруки припиненим.

Позовну заяву мотивовано тим, що 15 листопада 2007 року між відповідачем та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір, відповідно до якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 40 000 доларів США зі сплатою за користування кредитом процентів, що складаються із фіксованого відсотка у розмірі 3, 99 % річних + FIDR, строком до 15 листопада 2027 року. На забезпечення виконання ОСОБА_2 зобов`язань за кредитним договором, цього ж дня між банком та позивачем був укладений договір поруки. Вказував, що сторонами кредитного договору, без його, як поручителя, на те згоди, були укладені додаткові договори до основного договору, чим збільшився обсяг його відповідальність. Зокрема, додатковими договорами від 17 серпня 2009 року та від 31 березня 2015 року було встановлено фіксовану відсоткову ставку на період з 17 серпня 2009 року по 15 січня

2010 року у розмірі 7,95% річних та збільшено розмір фіксованого відсотку плаваючої процентної ставки з 3,99% до 4,49% річних; у період з 31 березня 2015 року по 14 квітня 2016 року встановлено фіксовану процентну ставку у розмірі 10% річних; з 15 квітня 2016 року по 14 квітня 2018 року передбачено збільшення процентної ставки за користування кредитом до 12,49%, а з

15 квітня 2018 року і до повного виконання боргових зобов`язань у розмірі

1% + UIRDта змінено валюту виконання боргових зобов`язань.

Посилаючись на вищевикладене, позивач просив визнати поруку припиненою на підставі частини першої статті 559 ЦК України.

Короткий зміст оскаржуваних судових рішень

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 01 листопада

2017 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду м. Києва

від 14 березня 2018 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Судові рішення мотивовані тим, що укладеною між банком та поручителем додатковою угодою до договору поруки, сторони передбачили можливість зміни умов основного зобов`язання без укладення додаткових угод з поручителем, а тому відсутні підстави для припинення поруки на підставі частини першої статті 559 ЦК України.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи

У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що він не надавав згоди на укладення додаткових угод до кредитного договору, а тому суди дійшли помилкового висновку про відсутність правових підстав для припинення поруки за частиною першою статті 559 ЦК України. Крім того, суди не звернули уваги на те, що додатковою угодою до кредитного договору від 10 січня 2014 року було переведено борг за основним договором на ОСОБА_5 , а тому порука є припиненою на підставі частини третьої статті 559 ЦК України. Також суди не звернули уваги на те, що прострочення сплати чергової частини кредиту мало місце 21 березня 2015 року і протягом шести місяців з цього моменту банк повинен був звернутися до нього із вимогами про стягнення заборгованості за кредитним договором, однак банк звернувся до суду лише 12 вересня 2016 року, а тому порука є припиненою на підставі частини четвертої статті 559 ЦК України. Крім того, суди у порушення вимог цивільного процесуального законодавства не залучили до участі у розгляді справи як третю особу ОСОБА_5 , яка є позичальником за кредитним договором.

Рух касаційної скарги в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 11 червня 2018 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

15 листопада 2007 року між закритим акціонерним товариством «ОТП Банк» (далі - ЗАТ «ОТП Банк»), правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір, відповідно до якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 40 000 доларів США під 3,99% річних + FIDR з кінцевим терміном повернення 15 листопада 2027 року.

15 листопада 2007 року на забезпечення виконання зобов`язань за вищевказаним договором між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», та ОСОБА_1 був укладений договір поруки.

17 серпня 2009 року між банком та ОСОБА_1 укладено додатковий договір до договору поруки, яким його доповнено пунктом 2.2.1., відповідно до якого у разі зміни розміру боргових зобов`язань після укладення цього договору, такі боргові зобов`язання забезпечуються в їх повному розмірі без укладання будь-яких додаткових договорів до цього договору.

17 серпня 2009 року між банком та ОСОБА_2 була укладена додаткова угода № 1 до кредитного договору, відповідно до якої сторонами встановлено фіксовану відсоткову ставку на період з 17 серпня 2009 року по 15 січня 2010 року у розмірі 7,95% річних та збільшено розмір фіксованого відсотку плаваючої процентної ставки з 3,99% до 4,49% річних.

10 січня 2014 року між ПАТ «ОТП Банк», ОСОБА_2 та ОСОБА_5 укладено додатковий договір № 3, відповідно до якого ОСОБА_5 прийняла всі зобов`язання за кредитним договором в повному обсязі, внаслідок чого стала солідарним боржником, а банк та ОСОБА_2 надали згоду на це.

31 березня 2015 року між ПАТ «ОТП Банк», ОСОБА_2 та ОСОБА_5 укладено додатковий договір № 4 до кредитного договору, відповідно до якого у період з 31 березня 2015 року по 14 квітня 2016 року встановлено фіксовану процентну ставку у розмірі 10% річних; з 15 квітня 2016 року

по 14 квітня 2018 року передбачено збільшення процентної ставки за користування кредитом до 12,49%, а з 15 квітня 2018 року і до повного виконання боргових зобов`язань у розмірі 1% + UIRDта змінено валюту виконання боргових зобов`язань з доларів США на гривні.

Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_1 посилався на те, що не надавав своєї згоди на збільшення процентної ставки за кредитним договором, внаслідок чого збільшився обсяг його відповідальності, а тому просив визнати поруку припиненою на підставі частини першої статті 559 ЦК України.

Позиція Верховного Суду

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України).

Статтею 546 ЦК України встановлено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, порукою.

За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 цього Кодексу).

У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя (частина перша статті 554 ЦК України).

Обсяг зобов`язань поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов`язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель (частини перша, друга статті 553 ЦК України).

Припинення поруки пов`язане, зокрема, у разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Відповідно до частини першої статті 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання, а також у разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

До припинення поруки призводять такі зміни умов основного зобов`язання без згоди поручителя, які призвели до збільшення обсягу відповідальності останнього. Збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов`язання виникає в разі: підвищення розміру процентів; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення розміру) неустойки; встановлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки в бік збільшення тощо.

За таких обставин, з огляду на положення частини першої статті 559 ЦК України необхідно дійти висновку про те, що внесення змін додатковими угодами до кредитного договору щодо збільшення процентної ставки без згоди поручителя на такі зміни призводять до збільшення обсягу відповідальності останнього.

Як на підставу для припинення поруки за частиною першою статті 559 ЦК України ОСОБА_1 посилається на те, що укладеними між сторонами кредитного договору додатковими угодами до нього від 17 серпня 2009 року та від 31 березня 2015 року було збільшено розмір процентної ставки без його згоди, чим було збільшено обсяг його відповідальності.

17 серпня 2009 року між банком та ОСОБА_1 укладено додатковий договір до договору поруки, яким його доповнено пунктом 2.2.1., відповідно до якого у разі зміни розміру боргових зобов`язань після укладення цього договору, такі боргові зобов`язання забезпечуються в їх повному розмірі без укладання будь-яких додаткових договорів до цього договору.

Таким чином, сторонами у договорі поруки передбачена можливість зміни умов основного зобов`язання, в тому числі й щодо підвищення процентної ставки, без додаткового повідомлення поручителя, отже поручитель надав згоду на можливе подальше збільшення обсягу його відповідальності, а тому посилання заявника на частину першу статті 559 ЦК України як на підставу для припинення поруки безпідставні, у зв`язку із чим суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову ОСОБА_1 .

Доводи касаційної скарги про наявність підстав для припинення поруки на підставі частин третьої, четвертої статті 559 ЦК України є необґрунтованими, оскільки на цій підставі позивач не заявляв вимоги. У позовній заяві

ОСОБА_1 посилався на те, що порука є припиненою на підставі частини першої статті 559 ЦК України, оскільки між банком та позичальником були укладені додаткові угоди до кредитного договору, якими змінено розмір процентної ставки в сторону підвищення без його як поручителя на те згоди, чим збільшився обсяг його відповідальності.

Відповідно до частини першої статті 11 ЦПК України 2004 року суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Таким чином, суд в силу принципу диспозитивності судового процесу

(стаття 11 ЦПК України 2004 року) не може вийти за межі позовних вимог.

При цьому особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета та підстав спору на власний розсуд, тому суди правильно вирішили спір на підставі частини першої статті 559 ЦК України.

Інші доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права, а зводяться лише до переоцінки доказів.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану його представником ОСОБА_3 , залишити без задоволення,

а рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 01 листопада 2017 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 14 березня 2018 року - без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Білоконь

О. М. Осіян

В. В. Яремко