Постанова

Іменем України

30 січня 2019 року

м. Київ

справа № 350/1969/14-ц

провадження № 61-18461св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф. (суддя-доповідач), Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2,

відповідачі: ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5,

треті особи: Сваричівська сільська рада Рожнятівського району

Івано-Франківської області, відділ Держгеокадастру у Рожнятівському районі Івано-Франківської області, відділ містобудування та архітектури Рожнятівської районної державної адміністрації Івано-Франківської області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 20 грудня 2016 року у складі судді

ОСОБА_6 та ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області

від 09 лютого 2017 року у складі колегії суддів: Горейко М. Д., Проскурніцького П. І., Ясеновенко Л. В.,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2014 року ОСОБА_2 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_7 та ОСОБА_5, треті особи: Сваричівська сільська рада Рожнятівського району Івано-Франківської області, відділ Держземагенства у Рожнятівському районі Івано-Франківської області, відділ містобудування та архітектури Рожнятівської районної державної адміністрації Івано-Франківської області (далі - відділ містобудування та архітектури Рожнятівської РДА Івано-Франківської області), про усунення перешкод в користуванні дорогою загального призначення.

Позовна заява мотивована тим, що їй на праві власності належить земельна ділянка розміром 0,1207 га, яка знаходиться за адресою

АДРЕСА_1, цільове призначення якої визначено для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка). Від центральної дороги села до її будинку проходить дорога загального призначення. Відповідачі самовільно забудували частину вказаної дороги, встановивши свої огорожі так, що ширина АДРЕСА_1 Івано-Франківської області зменшилася до 3,5 м, при тому що згідно генерального плану забудови с. Сваричів ширина вказаної вулиці повинна становити 8 м. Такі неправомірні дії відповідачів призвели до того, що вона не може безперешкодно користуватися дорогою, проїхати автомобілем до свого будинку, завести будівельні матеріали на своє подвір'я, взимку почистити транспортом дорогу від снігу, за необхідності викликати швидку чи пожежну машину.

У зв'язку з наведеним та з урахуванням уточнених позовних вимог

ОСОБА_2 просила усунути їй перешкоди в користуванні АДРЕСА_1 шляхом демонтажу відповідачами самовільно встановлених огорож на проїзній частині вулиці.

Ухвалою Рожнятівського районного суду від 22 червня 2016 року замінено відповідача ОСОБА_7 на ОСОБА_4 та третю особу відділ Держземагенства у Рожнятівському районі Івано-Франківської області на відділ Держгеокадастру у Рожнятівському районі Івано-Франківської області.

Справа судами розглядалась неодноразово.

Останнім рішенням Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 20 грудня 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_2 не довела порушення її права на здійснення володіння, розпорядження та користування її земельною ділянкою внаслідок встановлених відповідачами огорож, а також що у неї існують перешкоди щодо користування дорогою по АДРЕСА_1 через встановлені огорожі, і вона не є суб'єктом права вимоги про знесення самочинного будівництва, а саме огорожі відповідачів.

Ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 09 лютого

2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилено. Рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Судове рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що висновки суду першої інстанції щодо того, що ОСОБА_2 не навела підстав, і не надала достатніх доказів того, що порушено її право на здійснення володіння, розпорядження та користування її земельною ділянкою, внаслідок встановлених відповідачами огорож, а також що у неї існують перешкоди щодо користування дорогою по АДРЕСА_1 через встановлені огорожі є законними та обґрунтованими.

У касаційній скарзі, поданій у березні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_2, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просить скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким її позовні вимоги задовольнити.

Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржувані судові рішення є незаконними, необґрунтованими й такими, що ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального права. Судами не враховано, що з

1982 року ширина існуючої дороги по АДРЕСА_1 становила від 8 до 10 м (із врахуванням її розширення). Відповідачі самовільно встановлюючи свої нові огорожі не дотримались розмірів, які вказані у будівельних паспортах у зв'язку з чим відбулося звуження дороги.

У травні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшло заперечення ОСОБА_4 на касаційну скаргу ОСОБА_2, в якому вона просить касаційну скаргу відхилити, а оскаржувані рішення залишити без змін.

У травні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшло заперечення ОСОБА_5 на касаційну скаргу ОСОБА_2, в якому вона просить касаційну скаргу відхилити, а оскаржувані рішення залишити без змін.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У квітні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судами установлено, що ОСОБА_2 на праві власності належить земельна ділянка розміром 0,1207 га, яка знаходиться за адресою

АДРЕСА_1, цільове призначення якої визначено для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка) (а. с. 4, т. 1).

Відповідно до будівельного паспорта на забудову земельної ділянки, виділеної індивідуальному забудовнику ОСОБА_8, останньому виділена земельна ділянка площею 0,08 га по АДРЕСА_1 (а. с. 72-77,

т. 1).

Відповідачу ОСОБА_5 належить земельна ділянка площею 0,1446 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 цільове призначення якої визначено для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка) (а. с. 24, т. 1).

ОСОБА_4 на праві приватної власності належить будинок за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 42-49, т. 2).

Згідно відповіді відділу містобудування та архітектури Рожнятівської РДА Івано-Франківської області від 13 вересня 2013 року № 16/01-15 підтверджено, що спірна ділянка дороги, згідно проведених обмірів становить в різних місцях від 3,30 м до 4,40 м. У цьому листі зазначено, що комісія вважає за можливе передбачити розширення частини існуючої

АДРЕСА_1 до мінімальної нормативної ширини - 7 м при односторонній забудові (6 м - проїзна частина, 1 м - тротуар), або 8 м при двосторонній забудові (6 м - проїзна частина, 1 м - тротуар по обидві сторони) відповідно до табл. 7.3 пункт 7.36 ДБН 360-92** «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень» (а. с. 6, т. 1).

Витягом з рішення №69-6/2016 від 03 липня 2016 року Сваричівської сільської ради Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області підтверджено, що рішення сесії Сваричівської сільської ради Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 29 вересня 2013 року «Про визначення меж житлової частини АДРЕСА_1», яким запропоновано жителям АДРЕСА_1 привести свої огорожі в межах передбачених схемою відповідно до таблиці 7.3 пункт 7.36 ДБН 360-92** «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень» відмінене в цілому (а. с. 62, т. 2).

Фототаблицями підтверджено, що ширина АДРЕСА_1 дозволяє вільно пересуватись нею без перешкод. Крім того, на самій дорозі встановлені електричні опори (а. с. 37-43, 180-184, т. 1).

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

За змістом статті 91 ЗК України, власники земельних ділянок зобов'язані: забезпечувати використання їх за цільовим призначенням; додержуватися вимог законодавства про охорону довкілля; своєчасно сплачувати земельний податок; не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів; підвищувати родючість ґрунтів та зберігати інші корисні властивості землі; своєчасно надавати відповідним органам виконавчої влади та органам місцевого самоврядування дані про стан і використання земель та інших природних ресурсів у порядку, встановленому законом; дотримуватися правил добросусідства та обмежень, пов'язаних з встановленням земельних сервітутів та охоронних зон; зберігати геодезичні знаки, протиерозійні споруди, мережі зрошувальних і осушувальних систем; за свій рахунок привести земельну ділянку у попередній стан у разі незаконної зміни її рельєфу, за винятком здійснення такої зміни не власником земельної ділянки, коли приведення у попередній стан здійснюється за рахунок особи, яка незаконно змінила рельєф.

Згідно зі статтею 103 ЗК України, власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо). Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов'язані не використовувати земельні ділянки способами, які не дозволяють власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок використовувати їх за цільовим призначенням (неприпустимий вплив). Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов'язані співпрацювати при вчиненні дій, спрямованих на забезпечення прав на землю кожного з них та використання цих ділянок із запровадженням і додержанням прогресивних технологій вирощування сільськогосподарських культур та охорони земель (обмін земельних ділянок, раціональна організація територій, дотримання сівозмін, встановлення, зберігання межових знаків тощо).

У разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним (стаття 155 ЗК України).

Статтею 152 ЗК України передбачено, що держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

Згідно з частиною другою, третьою статті 158 ЗК України виключно судом вирішується земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей.

Органи місцевого самоврядування вирішують земельні спори у межах населених пунктів щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, та додержання громадянами правил добросусідства, а також спори щодо розмежування меж районів у містах.

У разі незгоди власників землі або землекористувачів з рішенням органів місцевого самоврядування, органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів спір вирішується судом.

Суд апеляційної інстанції у порушення вимог статей 212-214, 303, 316 ЦПК України 2004 року зазначених норм законодавства не врахував, не перевірив доводів та не дав належної оцінки в сукупності з іншими доказами, на які посилалась ОСОБА_2, про те, що актом комісії Сваричівської сільської ради Рожнятівського району Івано-Франківської області від 01 липня 2013 року підтверджено факт самовільного встановлення своїх огорож відповідачами та недотримання при цьому розмірів, які вказані в будівельних паспортах їх будинковолодінь, у зв'язку із чим відбулося звуження дороги.

При цьому апеляційний суд не врахував, що згідно з частиною четвертою статті 376 ЦК України якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

Також апеляційний суд не дав належної оцінки доводам ОСОБА_2 про те, що ОСОБА_4 є спадкоємцем будинковолодіння після свого батька ОСОБА_7, а тому відповідно до статей 1216, 1218 ЦК України, йому перейшли всі права та обов'язки від спадкодавця щодо зазначеного майна.

У порушення вимог статті 338 ЦПК України 2004 року апеляційний суд не врахував висновків, викладених в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 лютого 2016 року, з урахуванням яких були скасовані попередні судові рішення.

Отже, передчасним є висновок апеляційного суду про те, що позивачка не є суб'єктом права вимоги про знесення відповідачами здійсненого ними самочинного будівництва й про недоведеність позовних вимог

ОСОБА_2 про порушення її прав користування дорогою загального користування, які ґрунтуються на припущеннях, що заборонено частиною четвертою статті 60 ЦПК України 2004 року.

Відповідно до пункту 1 частини третьої та четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом.

За таких обставин судове рішення апеляційного суду не відповідає вимогам статті 263 ЦПК України та ухвалено з порушенням норм процесуального права, що в силу пункту 1 частини третьої та четвертої статті 411 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 09 лютого

2017 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Є. В. Синельников

С.Ф. Хопта

Ю.В. Черняк