Постанова

Іменем України

18 грудня 2019 року

м. Київ

справа № 308/10971/16-ц

провадження № 61-34072св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Ступак О. В.,

суддів: Олійник А. С., Погрібного С. О., Усика Г. І., Яремка В. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі - Управління культури Закарпатської обласної державної адміністрації в особі начальника управління ОСОБА_2,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Управління культури Закарпатської обласної державної адміністрації на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 29 грудня 2016 року у складі судді Монич О. В. та ухвалу Апеляційного суду Закарпатської області від 25 травня 2017 року у складі колегії суддів: Собослоя Г. Г., Фазикош Г. В., Готри Т. Ю.,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог та рішень судів

У жовтні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Управління культури Закарпатської обласної державної адміністрації (далі - Управління культури), про визнання бездіяльності посадової особи органу державної влади неправомірною, зобов`язання вчинити дії та відшкодування моральної шкоди.

Позов обґрунтовано тим, що з квітня 1988 року він працював безстроково на посаді керівника Закарпатського обласного краєзнавчого музею ім. Т. Легоцького, який є комунальним закладом культури. У зв`язку із внесенням на початку 2016 року змін до Закону України «Про культуру» від 14 грудня 2010 року № 2778-IV (далі - Закон № 2778-IV), безстроковий трудовий договір між сторонами було припинено та 11 червня 2016 року розпочато процедуру проведення конкурсу на посаду директора Закарпатського обласного краєзнавчого музею ім. Т. Легоцького. За результатами проведеного конкурсу 03 серпня 2016 року вирішено рекомендувати управлінню культури Закарпатської обласної державної адміністрації призначити ОСОБА_1 на посаду директора Закарпатського обласного краєзнавчого музею ім. Т. Легоцького як такого, який успішно пройшов конкурсний відбір. ОСОБА_2 як керівник органу управління Закарпатського обласного краєзнавчого музею ім. Т. Легоцького відповідно до частини п`ятнадцятою статті 21-5 Закону № 2778-IV зобов`язана була не пізніше двох місяців з дня оголошення конкурсу призначити його як переможця конкурсу керівником вказаного закладу та укласти з ним контракт. Проте всупереч зазначеним вимогам Закону № 2778-IV, наказом відповідача від 11 серпня 2016 року ОСОБА_1 призначено виконуючим обов`язки керівника мезую. Таке рішення ОСОБА_2 пояснювала тим, що призначення позивача на посаду має відбуватись шляхом затвердження його на посаді Закарпатською обласною радою, тому необхідно винести це питання на розгляд сесії обласної ради. Крім того, ОСОБА_2 переконувала депутатів не затверджувати його на зазначену посаду, так як за результатами проведених перевірок є недоліки в роботі очолюваного ним закладу та його публічно звинувачувала у тому, що він не справляється зі своїми прямими обов`язками, є людиною похилого віку, яка не володіє комп`ютерною технікою, піддала сумніву його професійні здібності, здібності як керівника та особисті якості як людини. Позивач вважав, що такі дії керівника управління завдали йому моральної шкоди.

З урахуванням наведеного позивач просив визнати бездіяльність відповідача щодо безпідставного та необґрунтованого зволікання у його призначенні на посаду директора Закарпатського обласного краєзнавчого музею ім. Т. Легоцького та укладенні контракту неправомірними, зобов`язати відповідача видати наказ про його призначення на вказаній посаді та укласти з ним контракт на п`ять років та на відшкодування моральної шкоди стягнути з відповідача 90 000 грн.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 29 грудня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано бездіяльність посадової особи органу державної влади начальника Управління культури ОСОБА_2 у питанні видачі наказу про призначення ОСОБА_1 на посаду директора Закарпатського обласного краєзнавчого музею ім. Т. Легоцького та в укладенні з ним контракту неправомірною. Стягнуто з Управління культури на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 20 000 грн та судові витрати. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відповідач як посадова особа органу виконавчої влади - суб`єкт владних повноважень, діяла не на підставі закону, а всупереч йому, не в межах повноважень, а за їх межами, і як керівник органу управління була зобов`язана до 11 серпня 2016 року укласти з позивачем контракт та видати наказ про призначення його на посаду керівника музею. Натомість призначила його тільки виконуючим обов`язків керівника та винесла вирішення вказаного питання на розгляд ради, що Законом № 2778-IV не передбачено. Бездіяльність відповідача у вирішенні питання призначення позивача на посаду керівника комунального закладу культури свідчить про умисне ігнорування нею вимог цього Закону та передбачених ним процедур, а також про порушення цим законних прав та інтересів позивача.

У частині позовних вимог про видачу наказу про призначення позивача на посаду директора Закарпатського обласного краєзнавчого музею ім. Т. Легоцького та укладення з ним контракту суд першої інстанції відмовив, оскільки спір у цій частині вирішений. Крім того, суд дійшов висновку, що безпідставне непризначення позивача на посаді директора музею та погодження такого призначення на сесії Закарпатської обласної ради на якій відповідач озвучувала грубі критичні зауваження відносно особи ОСОБА_1 завдали позивачу душевних страждань.

Ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 25 травня 2017 року рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 29 грудня 2016 року залишено без змін.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що бездіяльність відповідача у вирішенні питання призначення позивача на посаду керівника комунального закладу культури та винесення такого питання на вирішення сесії Закарпатської обласної ради, не передбачено вимогами Закону № 2778-IV та свідчить про порушення законних прав та інтересів позивача, а тому правильно визнана судом неправомірною. Визначена судом першої інстанції моральна шкода у розмірі 20 000 грн є співмірною з глибиною душевних страждань.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги та позиції інших учасників

У червні 2017 року Управління культури подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило оскаржувані судові рішення скасувати, ухвалити нове рішення, яким позовну заяву залишити без розгляду.

Касаційна скарга мотивована тим, що позов необхідно залишити без розгляду, оскільки позивач неправильно визначив предмет позову. Визнання бездіяльності ОСОБА_2 , яка повністю виконала всі етапи процедури призначення на посаду, передбачені законодавством, але самостійно не підписала контракт через неправомірне вирішення цього питання сесією Закарпатської обласної ради не свідчить про неправомірність її дій/бездіяльності. Крім того, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли помилкового висновку про факт завдання відповідачем позивачу моральної шкоди, його розміру.

Заперечення на касаційну скаргу не надходили.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05 вересня 2017 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою начальника Управління культури ОСОБА_2 на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 29 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Закарпатської області від 25 травня 2017 року.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У червні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 09 грудня 2019 року справу призначено до розгляду.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 213 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи у судах першої та апеляційної інстанцій, (далі - ЦПК України 2004 року) рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин (стаття 214 ЦПК України 2004 року).

Зазначеним вимогам рішення судів першої та апеляційної інстанцій в частині вирішення вимог позивача про відшкодування моральної шкоди не відповідають.

Суди встановили, що ОСОБА_1 працював безстроково на посаді керівника Закарпатського обласного краєзнавчого музею ім. Т. Легоцького, який є комунальним закладом культури. Наказом Управління культури від 10 лютого 2016 року за № 14-к ОСОБА_1 затверджено на вказаній посаді у зв`язку зі зміною назви закладу.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо запровадження контрактної форми роботи у сфері культури та конкурсної процедури призначення керівників державних та комунальних закладів культури» від 28 січня 2016 року за № 955-ІІІ, який набрав чинності 24 лютого 2016 року, внесено зміни до Закону № 2778-ІV у частині, що стосується процедури призначення керівників державних та комунальних закладів культури та запровадження контрактної форми роботи.

Відповідно до пункту 2 Прикінцевих положень Закону № 2778-ІV з позивачем припинено безстроковий трудовий договорів як з керівником закладу культури згідно з пунктом 9 частини першої статті 36 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України).

Згідно з пунктом 3 цих Прикінцевих положень, органи управління державних та комунальних закладів культури протягом шести місяців з дня набрання чинності цим Законом зобов`язані припинити безстрокові трудові договори з керівниками державних та комунальних закладів культури і провести конкурс на заміщення посад керівників таких закладів у порядку, визначеному цим законом.

На виконання вказаних вимог Закону № 2778-IV 11 червня 2016 року на офіційній сторінці відповідача Управління культури розмістило оголошення про конкурс на посади керівників ради установ, у тому числі на посаду директора Закарпатського обласного краєзнавчого музею.

ОСОБА_1 взяв участь у вказаному конкурсі та 03 серпня 2016 року комісією було рекомендовано Управлінню культури призначити позивача на посаду директора Закарпатського обласного краєзнавчого музею ім. Т. Легоцького як такого, який успішно пройшов конкурсний відбір.

Відповідно до частини третьої статті 21 КЗпП України контракт є особливою формою трудового договору, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.

Частиною першою статті 21 Закону № 2778-IV передбачено, що керівники державних та комунальних закладів культури призначаються на посаду шляхом укладення з ними контракту строком на п`ять років за результатами конкурсу. Частиною п`ятнадцятою статті 21-5 цього Закону передбачено, що керівник органу управління зобов`язаний призначити переможця конкурсу керівником державного чи комунального закладу культури не пізніше двох місяців з дня оголошення конкурсу. Підставою для визнання наказу про призначення керівника державного чи комунального закладу культури є підписання контракту. При цьому, у встановленій цим Законом процедурі призначення керівника комунального закладу культури необхідність будь-якого додаткового погодження з тим чи іншим органом чи посадовою особою не передбачена.

З урахуванням вказаних вимог закону та того, що конкурс було оголошено 11 червня 2016 року, наказ про призначення ОСОБА_1 на посаду директора Закарпатського обласного краєзнавчого музею ім. Т. Легоцького мав бути виданий відповідачем у термін до 11 серпня 2016 року.

Суди встановили, що наказом Управління культури від 11 серпня 2016 року за № 141-к позивача звільнено із займаної посади директора Закарпатського обласного краєзнавчого музею за пунктом 9 частини першої статті 36 КЗпП України, а наказом від 11 серпня 2016 року за № 142-к його призначено виконуючим обов`язків директора Закарпатського обласного краєзнавчого музею.

На час розгляду справи відповідач видала наказ про призначення ОСОБА_1 на посаду директора обласного краєзнавчого музею, а тому суд першої інстанції в частині позовних вимог про зобов`язання відповідача видати наказ про його призначення на вказаній посаді та укласти з ним контракт на п`ять років відмовив, оскільки спір в цій частині вирішено.

Стаття 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства.

Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес, саме вони є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Згідно статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (стаття 4 ЦПК України 2004 року).

Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55 та 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (статті 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема статтею 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Вказаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 12 червня 2013 року у справі №6-32цс13.

Під час розгляду справи у суді першої інстанції відповідач підписав наказ про призначення ОСОБА_1 на посаду директора Закарпатського обласного краєзнавчого музею ім. Т. Легоцького, у зв`язку з чим суд першої інстанції відмовив у задоволенні позову в частині зобов`язання відповідача видати наказ про призначення на вказаній посаді та укласти з ним контракт на п`ять років.

Рішення у цій частині позивач не оскаржував.

Установивши, що начальник Управління культури ОСОБА_2 допустила бездіяльність у питанні укладення з позивачем контракту та видання наказу про його призначення на посаду суди обґрунтовано визнали таку бездіяльність протиправною, оскільки разом з вимогою про зобов`язання відповідача видати наказ про його призначення на посаду та укласти з ним контракт є належним способом захисту порушеного права.

У зв`язку з наведеним колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги про відсутність у діях відповідача в особі ОСОБА_2 бездіяльності та про неправовий характер вимоги позивача.

Доводи заявника в цій частині також зводяться до непогодження із встановленими судами обставинами справи, оцінкою доказів, що відповідно до статті 400 ЦПК України не відноситься до компетенції суду касаційної інстанції.

Щодо вирішення вимоги про відшкодування моральної шкоди.

Відповідно до статті 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Цей порядок встановлений ЦК України, згідно зі статтею 1167 якого моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Обґрунтовуючи завдання моральної шкоди, позивач посилався на те, що начальник Управління культури ОСОБА_2 переконувала депутатів не затверджувати його на зазначену посаду, так як за результатами проведених перевірок є недоліки в роботі очолюваного ним закладу, публічно звинуватила його у тому, що він не справляється зі своїми прямими обов`язками, є людиною похилого віку, яка не володіє комп`ютерною технікою, піддала сумніву його професійні здібності, здібності як керівника та особисті якості як людини. Позивач вважав, що такими діями йому завдано моральної шкоди.

З цими доводами погодилися суди першої та апеляційної інстанцій, частково задовольняючи позов у цій частині.

Проте з такими висновками судів погодитися не можна, оскільки суди дійшли їх внаслідок неправильного застосування норм матеріального права.

Зазначені позивачем обставини, з якими він пов`язує завдання йому моральної шкоди, у спірному випадку не можуть бути підставою для відшкодування моральної шкоди.

Вказані висловлювання начальника Управління культури ОСОБА_2 по суті є оцінкою особи позивача як кандидата на посаду директора Закарпатського обласного краєзнавчого музею ім. Т. Легоцького, його ділових, моральних якостей тощо. Така оцінка як і висловлювання критичних зауважень не може вважатися діями, що спричиняють моральну шкоду кандидату на відповідну посаду у межах конкурсного відбору.

Отже, суди попередніх інстанцій усупереч нормам матеріального права помилково вважали відповідні висловлювання ОСОБА_2 як підставу для відшкодування моральної шкоди.

За нормою статті 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя

У справі не встановлено, що несвоєчасне затвердження позивача на посаді за результатом проведеного конкурсу призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків.

Як установлено у справі позивач практично безперервно перебував на посаді, на яку він надалі був призначений за результатом конкурсу, а тому відсутні шкідливі наслідки від несвоєчасного видання наказу про його призначення на посаду.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Отже, на часткове задоволення вимог касаційної скарги рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 29 грудня 2016 року та ухвала Апеляційного суду Закарпатської області від 25 травня 2017 року у частині вирішення вимог про відшкодування моральної шкоди підлягають скасуванню з ухваленням у цій частині нового рішення про відмову у позові.

У решті оскаржувані рішення підлягають залишенню без змін з наведених вище підстав.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Управління культури Закарпатської обласної державної адміністрації задовольнити частково.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 29 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Закарпатської області від 25 травня 2017 року у частині вирішення вимог про відшкодування моральної шкоди скасувати, ухвалити в цій частині нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Управління культури Закарпатської обласної державної адміністрації про відшкодування моральної шкоди відмовити.

У решті рішення судів першої та апеляційної інстанцій залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді: А. С. Олійник

С. О. Погрібний

Г. І. Усик

В. В. Яремко