СОЛОМ`ЯНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА КИЄВА
_______________________________________________________________________________
№2/760/554/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

І . Вступна частина

14 червня 2019 року в місті Києві

Солом`янський районний суд м. Києва

у складі головуючого судді Коробенка С.В.

за участю секретаря Семененко А.Д.

розглянув у судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Російської Федерації, про відшкодування збитків.

ІІ. Описова частина

У вересні 2018 року ОСОБА_1 звернулась із позовом до суду про відшкодування шкоди, завданої внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та просила:

-стягнути з Російської Федерації на свою користь компенсацію за спричинену моральну шкоду в розмірі 153950,00 гривень (еквівалент 35000 Євро);

-стягнути з Російської Федерації на свою користь компенсацію за спричинену матеріальну шкоду в розмірі 55250,00 гривень (еквівалент 1675 Євро).

В обґрунтування позову ОСОБА_1 вказувала, що вона є уродженкою с. Петрівка Красногвардійського району АР Крим. Була зареєстрована та проживала за адресою АДРЕСА_1 , що підтверджується відомостями паспорту громадянина України. Позивачка, як вона зазначає, є власником ј частини зазначеного будинку.

Негативні наслідки збройної агресії Російської Федерації проти України, тимчасова окупація, та повсюдні прояви насильства на тимчасово окупованій території України, порушення прав людини, призвели, як зазначає Позивачка, до неможливості її проживання за адресою реєстрації та вимушеного переселення до підконтрольної Україні території - міста Херсона.

Рішенням Суворовського районного суду м. Херсона від 04.09.2015 року у справі №668/6448/15-ц з урахуванням рішення Апеляційного суду Херсонської області від 17.12.2015, встановлено факт вимушеного її переселення з окупованої території Автономної Республіки Крим внаслідок збройної агресії Російської Федерації.

Посилаючись на норми Цивільного кодексу України, практику Європейського суду рішення ЄСПЛ у справі Лоізіду проти Турецької Республіки, Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод, позивач ставить питання про відшкодування моральної шкоди у розмірі, що в еквіваленті складає 35 000 Євро як відшкодування завданих збитків.

Внаслідок вимушеного переїзду, як зазначає ОСОБА_1 , вона була позбавлена роботи, рідного дому, матеріального забезпечення, звичного середовища існування, вільного спілкування з батьками, рідними, друзями, оскільки все це залишилося на території АР Крим. Умови, в який Позивачка проживає, як вона стверджує, не дають їй можливості налагодити звичний для неї спосіб життя. Всі ці чинники негативно позначаються на її моральному та фізичному стані.

Крім того, Позивачка посилається на те, що внаслідок збройної агресії Російської Федерації їй було завдано і матеріальної шкоди.

ОСОБА_1 стверджує, що внаслідок вимушеного переселення вона позбавлена можливості користуватися належним їй майном та вилучати корисні властивості належного їй майна для задоволення власних потреб, зокрема, шляхом передачі іншим особам в оренду належного їй житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Розмір упущеної вигоди Позивачка розраховує на підставі розміру середньої місячної вартості оренди житлового будинку в своєму населеному пункті (4250 гривень). За розрахунком ОСОБА_1 розмір завданих їй матеріальних збитків у формі упущеної вигоди за період з квітня 2014 року по серпень 2018 року (52 місяці) становить 55250,00 гривень (52 х 4250 грн).

В судовому засіданні представник Позивача позовні вимоги підтримав, просив суд їх задовольнити. На уточнююче запитання суду зазначив, що у випадку відсутності збройної агресії Російської Федерації ОСОБА_1 продовжувала б проживати у своєму будинку в с. Петрівське, і наміру здавати свій будинок в оренду вона не мала. В той же час, як стверджує представник Позивачки , вона немає можливості потрапити на територію Криму сьогодні, оскільки є патріотично налаштованою, активною громадянкою України, працювала на території Криму журналісткою і не приховували своїх поглядів, у зв`язку з чим остерігається переслідувань з боку окупаційної влади сьогодні.

Відповідач - представник Російської Федерації, в судове засідання не з`явився, хоча своєчасно і належним чином повідомлявся про день, час та місце розгляду справи.

При відсутності заперечень з боку представника позивача по справі, уповноваженого представника, суд вважає за можливе розглянути справу на підставі наявних матеріалів.

ІІІ. Мотивувальна частина

Заслухавши пояснення представника Позивача, дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до висновку, що позовна заява підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_1 є громадянкою України, яка народилися в с. Петрівка Красногвардійського району АР Крим, що підтверджується відомостями паспорту громадянина України.

Рішенням Суворовського районного суду м. Херсона від 04 вересня 2015 року у справі №668/6448/15-ц, з урахуванням рішення Апеляційного суду Херсонської області від 17 грудня 2015 року, встановлено факт вимушеного переселення у квітні 2014 року ОСОБА_1 з окупованої території Автономної республіки Крим внаслідок тимчасової окупації та анексії території Автономної республіки Крим. (а.с. 18-31)

За правилом ст. 82 ЦПК обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Отже, суд, виходячи з встановленого рішеннями судів у справі №668/6448/15-ц юридичного факту, робить висновок, що безпосереднім суб`єктом, внаслідок дій якого позивачу завдано шкоди, є Російська Федерація.

Згідно з ч. 2 ст. 2 ЦК України учасниками цивільних відносин є, зокрема: іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

Законом України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15.04.2014, визнано тимчасово окупованою територією всю сухопутну територія Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, внутрішні води України цих територій.

Частиною 6 ст. 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» передбачено, що відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на Російську Федерацію як на державу, що здійснює окупацію.

З матеріалів справи вбачається та встановлено судом, що внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України, анексії та окупації Російською Федерацією території Автономної Республіки Крим Позивачка вимушена була покинути місце проживання в с.Петрівське Красногвардійського району АР Крим.

Відповідно до ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. За ст.16 ЦК України передбачено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути в тому числі відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Відповідно до частин першої та другої статті 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Згідно з положенням частини першої статті 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи (стаття 1174 ЦК України).

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Аналогічні роз`яснення містяться у постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди».

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Кузнєцов та інші проти Російської Федерації» зазначено, що одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції. Така позиція є усталеною у практиці Європейського суду з прав людини (справи «Серявін та інші проти України», «Проніна проти України») і з неї випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Право на захист може вважатися ефективним тільки тоді, якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином судом вивчені усі їх доводи, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (справи «Мала проти України»; «Серявін та інші проти України»; «Проніна проти України», «Суомінен проти Фінляндії»).

Що стосується розрахунку компенсації за завдану Позивачці моральної шкоди то суд виходить з такого.

Частиною 6 ст. 5 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" передбачено, що відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на Російську Федерацію як на державу, що здійснює окупацію.

Як встановлено рішенням Суворовського районного суду м. Херсона від 04.09.2015 року, з урахуванням рішення Апеляційного суду Херсонської області від 17 грудня 2015 року, порушено низку конституційних прав заявника,

Так, мотивуючи своє рішення Апеляційний суду Херсонської області дав оцінку поясненням Заявниці, з яких слідує, що у неї, як у місцевої мешканки території Автономної Республіки Криму, є проблеми з розпорядженням своєю нерухомістю, зокрема виникла занепокоєність за збереження прав власності на належне їй нерухоме майно.

Такі пояснення заявниці суд вважав достовірними, оскільки вони описують створені Російською Федерацією умови життя для мешканців АР Крим, що виникли після прийняття законодавчими органами АР Крим ряду нормативно-правових актів. Так, постановою Державної ради АР Крим "О вопросах управления собственностью Республики Крым" від 30.04.2014 року за №2085-6/14 затверджено перелік майна юридичних і фізичних осіб, яке обліковується як власність Республіки Крим, тобто фактично була проведена націоналізація частини нерухомого майна, що належала на праві приватної власності як юридичним так і фізичним особам.

Крім цього, проведений судом аналіз п. п. 5 п. 1 ст. 208 Податкового Кодексу РФ та роз`яснень Управління Федеральної податкової Служби по Республіці Крим підтверджує, на думку Апеляційного суду, факт погіршення права фізичних осіб розпоряджатись своїм нерухомим майном на території Автономної Республіки Крим, оскільки даними нормами законодавства Російської Федерації закріплено, що фізична особа, яка не являється громадянином РФ, при відчуженні нерухомого майна сплачується додатково податок в розмірі 30 % від отриманого прибутку.

Росія занесла на територію Автономної Республіки Крим цензуру, нетерпимість до національних, релігійних та інших меншин, обмеження свободи слова, несправедливе правосуддя, адміністративний тиск та залякування інакодумців.

На підтвердження цього колегією суддів було проаналізовано ст. 280.1 Кримінального кодексу Російської Федерації, яку 28 червня 2014 року було доповнено п.2 згідно з якими "Публичные призывы к осуществлению экстремистской деятельности, совершенные с использованием средств массовой информации либо электронных или информационно-телекоммуникационных сетей (включая сеть "Интернет"), - наказываются обязательными работами на срок до четырехсот восьмидесяти часов с лишением права занимать определенные должности или заниматься определенной деятельностью на срок до трех лет либо лишением свободы на срок до пяти лет с лишением права занимать определенные должности или заниматься определенной деятельностью на срок до трех лет".

Дану статтю кримінального кодексу РФ використовують для залякування та обмеження свободи слова саме громадян України, що проживають на території Автономної Республіки Крим.

Як вбачається з рішення суду, через активну проукраїнську позицію ОСОБА_1 , в її помешканні слідчими, з залученням батьків заявниці, а саме ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з посиланням на порушення кримінальної справи відносно заявниці проводились обшуки. Однак будь-яких процесуальних документів, які б свідчили про підставність такого обшуку ні заявниці, ні її батькам не надано, зокрема не повідомлено в чому саме вона підозрюється та з яких мотивів слідчі прийшли до висновку про необхідність проведення в неї обшуку. В результаті обшуку було вилучено ноутбук, носії інформації та її власні нотатки, проте на момент розгляду справи в суді їм не надано будь-якого юридичного статусу як речових доказів в рамках кримінального провадження. Таке можливо розцінювати лише як психологічний тиск на ОСОБА_1 та її рідних через її професійну діяльність та проукраїнську позицію.

З огляду на наведені обставини у квітні 2014 року ОСОБА_1 , не бажаючи приймати російське громадянство, вимушена була звільнитися з роботи, залишити власне помешкання в результаті чого вона переїхала до м. Києва, а в подальшому до м. Херсон, де їй запропонували роботу, яка дозволяє винаймати житло та забезпечити мінімально необхідні умови для життя.

Позивач обґрунтувала завдану моральну шкоду душевними переживаннями, перебуванням у пригніченому стані, неможливістю повернутись до рідного міста, за яким безмежно сумує; порушенням її права на безпеку існування.

Згідно з ч. ч. 2, 3, 4 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до вимог «Правила суду - компенсація шкоди», які використовуються Європейським судом з прав людини при розгляді справ із компенсації шкоди, зокрема, п. п. 15 п. 3 цих Правил, встановлено, що заявники, які бажають отримати компенсацію за нематеріальну шкоду, мають право вказати суму, яка на їхню думку, була б справедливою. Заявник, який вважає себе жертвою більш одного порушення Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950, може вимагати або одну одноразову суму, яка покриває всі передбачувані порушення, або окрему суму щодо кожного передбаченого Європейською конвенцією порушення.

В ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» вказано, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

При вирішенні вимоги Позивачки про компенсацію моральної шкоди суд застосовує практику Європейського суду з прав людини, зокрема рішення Європейського суду з прав людини у справі Луізідоу проти Турецької Республіки (CASE OF LOIZIDOU v. TURKEY (Article 50), (40/1993/435/514), 28 July 1998), відповідно до якого Турецька Республіка зобов`язана сплатити позивачу компенсацію, зокрема, й за моральні страждання через незаконну окупацію північної частини Кіпру, де народилась та проживала позивач, турецькими Збройними Силами.

В рішенні Європейського суду з прав людини зазначено, що внаслідок окупації північної частини території Кіпру позивач зазнала моральних страждань, які полягали в психологічному стражданні через неможливість проживати на території, де вона народилась та законно мешкала, відчутті страху та безпорадності. Крім того суд також врахував моральні страждання позивача через змушене переселення із північної території Кіпру, де вона народилась та законно мешкала до моменту окупації цієї частини Кіпру турецьким Збройними Силами.

Враховуючи особу Позивача, її тісний зв`язок зі своїм місцем проживання, виходячи із норм, закріплених у Європейській Конвенції, практику ЄСПЛ, суд вважає законним обраний Позивачкою спосіб стягнення компенсації за завдану моральну шкоду у виді одноразової суми, яка покриває всі передбачувані порушення, що були допущені Російською Федерацією відносно неї в розмірі 1 043 778,47 грн, що еквівалентно 35 000 Євро за офіційним курсом валют, встановленим НБУ на день ухвалення рішення.

Що ж стосується вимог про стягнення з Відповідача матеріальної шкоди у вигляді упущеної вигоди, яку Позивачка могла отримати, здаючи в оренду належний їй на праві власності будинок в с. Петрівському АР Крим, протягом 52 місяців, то суд керується наступним.

Відповідно до ч. 2 ст. 22 Цивільного кодексу України збитками є, в тому числі, доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Представник Позивача визнав у судовому засіданні, що ОСОБА_1 не мала б наміру здавати в оренду своє помешкання в АР Крим, якщо б анексія не відбулася.

Крім того, Позивачем не обгрунтовано, які саме перешкоди у неї є для передачі в оренду належного їй нерухомого майна в с. Петрівське АР Крим, в тому числі, через представника.

З огляду на викладене суд не вбачає достатніх доказів для висновку про наявність у Позивачки збитків у формі упущеної вигоди, яка була заподіяна з вини Відповідача.

Крім цього, слід також зазначити, що Російська Федерація, здійснивши збройну агресію відносно України, та відповідно окупувавши частину території України, а саме АР Крим, м. Севастополь, та частину Донецької та Луганської областей, порушила норми та принципи Статуту ООН, Загальної декларації прав людини, Будапештського меморандуму, Гельсінського заключного акту наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 01.08.1975 та Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією.

Зокрема, п. 1 Будапештського меморандуму передбачено, що Російська Федерація, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтверджують Україні їх зобов`язання згідно з принципами Гельсінського заключного акту Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01.08.1975 поважати незалежність і суверенітет та існуючі кордони України.

Пункт 2 Будапештського меморандуму говорить, що Російська Федерація, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтверджують їх зобов`язання утримуватися від загрози силою чи її використання проти територіальної цілісності чи політичної незалежності України, і що ніяка їхня зброя ніколи не буде використовуватися проти України, крім цілей самооборони або будь-яким іншим чином згідно зі Статутом Організації Об`єднаних Націй.

Згідно із Гельсінським заключним актом Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01.08.1975 суверенні права держави мають узгоджуватись із міжнародним правом, зокрема Статутом ООН, Загальною декларації прав людини та Гельсінським заключним актом Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01.08.1975 р., які визначають права та законні інтереси людини як найвищу суспільну цінність, гарантують людині право жити в мирі та безпеці. Виходячи із викладеного держава, яка грубо порушує гарантовані нормами міжнародного права основні свободи та права людини, не може використовувати імунітет від судового переслідування іноземним судами як гарантію уникнення відповідальності за вчинені злочини проти життя та здоров`я людини, а також нанесення шкоди її майну.

Порушивши Статут ООН, Загальну декларацію прав людини, Будапештський меморандум, Гельсінський заключний акт наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 01.08.1975, Договір про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією, Договір між Україною і Російською Федерацією про українсько-російський державний кордон Російська Федерація вийшла за межі своїх суверенних прав, гарантованих ст. 2 Статуту ООН, а тому, на думку суду є державою-агресором, що в свою чергу свідчить про відсутність у неї судового імунітету.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та ст. 8 Конституції України гарантовано кожному право звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина.

IV. Резолютивна частина

Керуючись ст. ст. 16, 22, 23, 1166, 1167 Цивільного кодексу України, ст. ст. 4, 5, 12, 13, 76-81, 223, 259, 263-265, 268, 273 ЦПК України, суд вирішив:

1.Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

2.Стягнути з держави Російська Федерація на користь ОСОБА_1 компенсацію за спричинену моральну шкоду у розмірі 1 043 778,47 грн (один мільйон сорок три тисячі сімсот сімдесят вісім грн 47 копійок).

У задоволенні іншої частини вимог відмовити.

3.Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 30 днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

4.Позивач: ОСОБА_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ; паспорт громадянина України серії НОМЕР_1 ;

Відповідач: Російська Федерація, адреса Посольства Російської Федерації в Україні: м. Київ, пр. Повітрофлотський, 27.

Суддя: