Дата документу 11.02.2019 Справа № 332/4441/15-ц
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 332/4441/15 Головуючий у 1 інстанції: Марченко Н. В.
провадження № 22-ц/807/971/19 Суддя-доповідач: Маловічко С.В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2019 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого: Маловічко С.В.

суддів: Кочеткової І.В.

Бєлки В.Ю.

при секретарі: Путій Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 04 квітня 2016 року за позовною заявою ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «ПроКредитБанк», ОСОБА_4 про визнання поруки припиненою,

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2015 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ПАТ «ПроКредит Банк», ОСОБА_4 про визнання поруки припиненою.

В обґрунтування позовних вимог вона зазначила, що 15.08.2013 між ОСОБА_4 та ПАТ "ПроКредитБанк" було укладено рамкову угоду FW 1602.439, відповідно до якої банк зобов'язався здійснити кредитування ОСОБА_4 згідно ряду кредитних договорів. З метою забезпечення виконання зобов'язання ОСОБА_4 між ОСОБА_3 та ПАТ "ПроКредитБанк" було укладено договір поруки № 302773-ДП1 від 15.08.2013. Згодом ОСОБА_4 порушив умови кредитних договорів, не здійснюючи платежів з повернення кредиту та відсотків.

Вказує, що зобов'язання ОСОБА_4, яке виникло на підставі рамкової угоди № FW 1602.439 від 15.08.2013, потім змінювалося в бік збільшення обсягу відповідальності боржника та поручителя шляхом укладення чотирьох договорів про надання траншів № 1602.43802/FW 1602.439 від 15.08.2013, № 1602.43849/FW 1602.439 від 13.09.2013, № 1602.43904/FW 1602.439 від 22.102013, № 1602.43920/FW 1602.439 від 31.102013, не зважаючи на те, що договір поруки забезпечував виконання умов тільки одного договору про надання траншу № 1602.43802/ FW 1602.439 від 15.08.2013. Але таке збільшення обсягу відповідальності відбулось без її згоди як поручителя, та без укладання з нею відповідних додаткових угод до договору поруки.

Також в позові посилалась на те, що в договорі поруки не указано строк дії поруки, який має визначатись певною датою, а тому банк повинен був пред'явити вимогу до неї як поручителя протягом 6 місяців з дня нездійснення позичальником останнього платежу. Так останній платіж відбувся 31.10.13, та в подальшому позичальник припинив сплачувати кредит. Але банк не пред'являв вимог до неї як поручителя в шестимісячний строк, а тому на дату звернення з позовом до суду 21.03.2015 порука є припиненою. Посилаючись на вказані обставини, просила визнати припиненою поруку на підставах ч.ч. 1, 4 ст. 559 ЦК України.

Рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 04 квітня 2016 року відмовлено у задоволені позову.

Рішення мотивовано відсутністю збільшення відповідальності поручителя без його згоди як підстави визнання поруки припиненою, оскільки у пунктах 2.1, 2.2 договору поруки сторони погодили, що поручитель поручається перед кредитором ПАТ "ПроКредитБанк" за виконання усіх зобов'язань позичальника у їх повному обсязі як солідарний з позичальником боржник; розмір зобов'язань позичальника визначається відповідно до кредитних договорів з урахуванням усіх існуючих та майбутніх кредитів, виданих у межах лімітів кредитування; згідно з пунктом 2.3 договору поруки будь-які зміни до рамкової угоди можуть здійснюватись без будь-якого погодження з поручителем. Суд зазначав, що не є підставою припинення поруки непред»явлення банком до поручителя вимоги протягом шестимісячного строку з дня порушення позичальником зобов»язання зі сплати кредиту, оскільки пунктом 4.1 договору поруки передбачено, що непред'явлення кредитором вимоги про погашення поручителем заборгованості позичальника не тягне за собою припинення поруки (а. с. 49).

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_3 19.04.2016 року подала апеляційну скаргу.

Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 07 липня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилено. Рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Судом апеляційної інстанції підтримано висновки суду першої інстанції. Доводи стосовно припинення поруки з підстав непред'явлення банком вимоги до поручителя протягом шести місяців відхилено як такі, що не відповідають висновкам Верховного Суду України, викладеним у постанові від 17 вересня 2014 року у справі № 6-53цс14 щодо відповідальності поручителя перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник (частини перша, друга статті 554 ЦК України).

Апеляційний суд виходив із того, що, оскільки регламентним договором встановлено термін основного зобов»язання до 15 серпня 2023р., а позов банком до суду подано 21 березня 2015р., то порука не припинилась.

Не погоджуючись із вказаною ухвалою апеляційного суду, ОСОБА_3 подала касаційну скаргу.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2018 року касаційну скаргу задоволено частково, ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 07 липня 2016 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Скасовуючи ухвалу апеляційного суду, Верховний Суд зазначив, що апеляційний суд належним чином не дослідив умови договору поруки в частині її припинення, умови рамкової угоди та кредитних договорів щодо строків та порядку сплати кредитних платежів, підстав дострокового повернення кредитних коштів, не встановив обставини фактичного виконання позичальником зобов»язань за вказаними кредитними договорами, не з»ясував, чи пред»являв банк вимоги до поручителя про погашення заборгованості і відповідно настання термінів погашення чергових платежів.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 10 січня 2019р. справу прийнято до провадження та призначено до апеляційного розгляду на 11 лютого 2019р.

В судове засідання апеляційного суду 11.02.2019р. учасники справи не з»явились, своєчасно отримавши судові повістки, про що маються зворотні поштові повідомлення про вручення судових повісток: ПАТ «ПроКредитБанк» - 14.01.2019р., ОСОБА_3 -

15.01.2019р., ОСОБА_4 - 13.01.2019р.

Від жодного з цих учасників справи клопотань про відкладення її розгляду не надійшло, про причини неявки ними не було повідомлено, тому у відповідності до ч. 2 ст. 372 ЦПК України апеляційний розгляд відбувся у їх відсутності.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню за наступними підставами.

Судом встановлено, що 15 серпня 2013 року між АТ "ПроКредитБанк" і ОСОБА_4 укладено рамкову угоду № FW1602.439, відповідно до якої банком встановлено позичальнику ліміт суми кредитування 1 600 000,00 грн., ліміт строку кредитування 120 місяців, максимальний розмір процентів 40% річних.

15 серпня 2013 року на забезпечення виконання зобов'язань ОСОБА_4 за вказаною рамковою угодою між ОСОБА_3, АТ "ПроКредитБанк" і ОСОБА_4 укладено договір поруки № 302773-ДП1, згідно умов якого поручитель несе солідарну відповідальність перед кредитором нарівні з позичальником за повернення суми кредиту, нарахованих відсотків за користування кредитом та штрафних санкцій.

Відповідно до умов договору поруки (пункти 2.1, 2.2) поручитель поручається перед кредитором за виконання усіх зобов'язань позичальника у їх повному обсязі як солідарний із позичальником боржник. Розмір зобов'язань позичальника визначаються відповідно до кредитних договорів з врахуванням усіх існуючих та майбутніх кредитів, виданих в межах лімітів умов кредитування.

Згідно з пунктом 2.3 договору поруки будь-які зміни до рамкової угоди можуть здійснюватись без будь якого погодження з поручителем.

На підставі вказаної рамкової угоди банком і позичальником укладено такі кредитні договори:

- 15 серпня 2013 року про надання траншу № 1602.43802/FW1602.439 у розмірі 355 000,00 грн. на строк користування 36 місяців, позичальник зобов'язався сплачувати кредитні платежі у порядку та строки згідно з графіком повернення кредиту та сплати відсотків, який є невід'ємною частиною кредитного договору;

- 13 березня 2013 року про надання траншу № 1602.43849/FW1602.439 у розмірі 45 000,00 грн. на строк користування 36 місяців, позичальник зобов'язався сплачувати кредитні платежі у порядку та строки згідно з графіком повернення кредиту та сплати відсотків, який є невід'ємною частиною кредитного договору;

- 22 жовтня 2013 року про надання траншу № 1602.43904/FW1602.439 у розмірі 110 000,00 грн. на строк користування 36 місяців, позичальник зобов'язався сплачувати кредитні платежі у порядку та строки згідно з графіком повернення кредиту та сплати відсотків, який є невід'ємною частиною кредитного договору;

- 31 жовтня 2013 року про надання траншу № 1602.43920/FW1602.439 у розмірі 160 000,00 грн. строком на 36 місяців, позичальник зобов'язався сплачувати кредитні платежі у порядку та строки згідно з графіком повернення кредиту та сплати відсотків, який є невід'ємною частиною кредитного договору.

На підставі вказаних кредитних договорів ОСОБА_4 отримано 670 000,00 грн. кредитних коштів.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова

установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Статтею 543 ЦК України передбачено, що у разі солідарного обов'язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.

Відповідно до статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків (стаття 554 ЦК України). Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 ЦК України ). Договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 вказує на те, що суд першої інстанції безпідставно не застосував до спірних правовідносин ч. 1 статті 559 ЦК України, оскільки банком не було отримано її згоди на відповідальність за збільшеними зобов»язаннями позичальника, які були збільшені наступними чотирма угодами про надання траншів до рамкової угоди.

Між тим, в такому разі слід з»ясувати, чи дійсно було збільшено само зобов»язання позичальника, а відтак і відповідальність поручителя.

З рамкової угоди № FW1602.439 вбачається, що банком встановлено позичальнику ліміт суми кредитування 1 600 000,00 грн., ліміт строку кредитування 120 місяців, максимальний розмір процентів 40% річних.

Зі змісту вказаної рамкової угоди вбачається, що вона складається з цієї угоди та усіх кредитних договорів та договорів забезпечення, укладених до неї.

Отже, змістом рамкової угоди визначено ліміти суми та строку кредитування, а додатковими угодами про надання траншів визначено саме надання певних грошових коштів в межах цих лімітів.

Встановлено, що на підставі договорів про надання траншів в межах рамкової угоди позичальник загалом отримав суму кредитних коштів в розмірі 670 000,00 грн.

З договору поруки слідує, що рамкова угода складається як з неї самої, так і наступних договорів та майбутніх змін або доповнень до них: Рамкової угоди, договорів про надання траншів, овердрафту, кредитної лінії та усіх майбутніх договорів, які укладатимуться на підставі та в межах Рамкової угоди як її невід»ємна частина ( Т. 1 а.с. 48).

В п. 2.2 договору поруки визначено, що поручитель несе відповідальність в межах ліміту кредитування в сумі 3 200 000 грн., зі строком ліміту кредитування до 15.08.2023р. та максимальної процентної ставки у розмірі 40 %.

З цих умов договору поруки вбачається, що для поручителя ліміт суми кредитування визначено навіть більшим, ніж для самого позичальника.

Оскільки за усіма чотирма договорами про надання траншів позичальник отримав 670 000 грн., тобто в межах ліміту кредитування, визначеного Рамковою угодою та договором поруки, то не можна вважати, що розмір кредитних зобов»язань позичальника, а відтак і відповідальність поручителя збільшились.

З цього випливає, що висновки суду щодо відсутності обставин збільшення обсягу

відповідальності поручителя, є правильними.

Щодо припинення поруки у зв»язку із закінченням строку її чинності, апелянт зазначає в скарзі, що судом були неправильно встановлені обставини в цій частині. Вказує, що за кожним з чотирьох договорів про надання траншів позичальник припустився порушення строків платежів, та, звернувшись до суду з позовом про солідарне стягнення заборгованості з неї та позичальника 21 березня 2015р., банк за кожним з цих договорів пропустив шестимісячний строк для звернення до неї як поручителя, що є підставою для визнання поруки припиненої у відповідності до ч. 4 ст. 559 ЦК України.

Перевіривши вказані доводи, колегія вважає їх частково заслуговуючими на увагу з огляду на таке.

За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України у редакції, чинній на момент виникнення правовідносин та ухвалення оскаржуваного судового рішення, порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Порука - це строкове зобов'язання, і незалежно від того, встановлено договором чи законом строк її дії, його сплив припиняє суб'єктивне право кредитора.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України).

Разом з тим, з настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов'язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (статті 251, 252 ЦК України).

Таким чином, умови договору поруки про його дію до повного припинення зобов'язань боржника або до закінчення терміну дії рамкової угоди до 15 серпня 2023 року не свідчать про те, що цим договором установлено строк припинення поруки у розумінні статті 251, частини четвертої статті 559 ЦК України.

Отже, порука припиняється у зв'язку із закінченням строку, який надається кредитору для пред'явлення вимоги поручителю. Але вказаний строк може бути передбачений в договорі (договірний строк) або визначений в законі (законний строк).

В чинній на час ухвалення рішення судом першої інстанції редакції частина 4 ст. 559 ЦК України врегульовує, що в першу чергу сторони мають право самостійно в договорі поруки визначати строк для заявлення вимог до поручителя. За відсутності відповідної договірної умови слід застосовувати строки, передбачені у ч. 4 ст. 559 ЦК України.

Позивач вказує, що до спірних правовідносин слід застосовувати шестимісячний строк дії поруки для кожного простроченого зобов»язання за кожним з договорів про надання траншів.

Між тим, в пункті 4.1 договору поруки сторони узгодили, що кредитор вправі пред»явити вимогу поручителю про погашення заборгованості позичальника протягом 3 років з моменту виникнення існуючої на момент такої вимоги заборгованості позичальника.

Відповідно до умов кредитних договорів та додатків №1 до них встановлено, що боржник ОСОБА_4 (а відтак і поручитель) узяв на себе зобов'язання повернути суми кредитів шляхом сплати щомісячних платежів згідно з графіками повернення кредитів ( а.с. 32, 36, 41, 46-47, Т. 1).

Строк виконання боржником кожного зобов'язання згідно із частиною третьою статті 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку.

Якщо умовами кредитного договору передбачено окремі самостійні зобов'язання боржника про повернення боргу платежами (частинами) та встановлено самостійну відповідальність боржника за невиконання цього обов'язку, то в разі неналежного виконання позичальником цих зобов'язань позовна давність за вимогами кредитора до нього про повернення заборгованих коштів повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Оскільки відповідно до статті 554 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором у тому самому обсязі, що й боржник, то зазначені правила (з урахуванням положень частини четвертої статті 559 цього Кодексу) повинні застосовуватись і до поручителя.

Відповідно до пункту 1.3 договору поруки поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що й боржник, за всіма зобов'язаннями останнього за основним договором.

Отже, оскільки кредитним договором передбачено, що платежі боржник повинен був здійснювати у визначені періоди, а за договором поруки поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник за всіма зобов'язаннями останнього за основним договором, тому з часу несплати кожного з платежів банк повинен пред'явити вимогу до поручителя у трирічний строк з моменту настання терміну сплати чергового платежу як це врегульовано сторонами у п. 4.1 договору поруки.

Якщо банк пред'явить вимоги до поручителя більше ніж через три роки після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов'язання, то відповідно до положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов'язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.

Відповідний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі № 408/8040/12 (провадження №14-145цс18).

Отже, у разі порушення позичальником зобов'язань щодо строків сплати окремих періодичних платежів за кредитним договорами і не пред'явлення банком протягом трьох років після настання таких порушень вимоги до поручителя, порука є припиненою лише в частині цих окремих порушених зобов'язань. Щодо інших кредитних зобов'язань позичальника порука залишається дійсною.

У цій справі встановлено, що рамкова угода та договір поруки укладені 15.08.2013р., а з позовом до суду про солідарне стягнення заборгованості до позичальника і поручителя банк звернувся 21.03.2015р., тобто навіть з моменту укладення договорів між банком та кожним з боржників не пройшло трьох років. А відтак, не можна вважати припиненою поруку ОСОБА_3 до жодного нездійсненого позичальником платежу з дня укладення Рамкової угоди.

Висновки ж суду в тій частині, що іншим реченням п. 4.1 договору поруки узгоджено, що порука не припиняється у випадку непред»явлення вимоги кредитором про погашення поручителем заборгованості, а тому поруку Огані сян А.В. не можна визнати припиненою у відповідності до положень ч. 4 ст. 559 ЦК України, є помилковими, оскільки така умова договору є нікчемною в силу її суперечності вищенаведеній нормі закону.

Беручи до уваги все вищенаведене, колегія визнає правильними висновки суду в частині відсутності підстав для визнання поруки припиненою, але у відповідності до положень п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України змінює правове обґрунтування відмови в позові в частині вимог про припинення поруки у відповідності до ч. 4 ст. 559 ЦК України.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 04 квітня 2016 року у цій справі змінити в частині правового обґрунтування відмови в позові про визнання поруки припиненою з підстав ч. 4 ст. 559 ЦК України.

В решті рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 18 лютого 2019 року

Головуючий: Маловічко С.В.

Судді: Кочеткова І.В.

Бєлка В.Ю.