Справа № 242/1874/18
Провадження № 2/242/65/19
РІШЕННЯ

Іменем України

07 лютого 2019 року Селидівський міський суд Донецької області у складі: головуючого судді Черкова В.Г., при секретарі Кідрон О.М., за участі позивача ОСОБА_1, представника позивача ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3, представника відповідача ОСОБА_4, розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про визнання договору довічного утримання недійним, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із позовом в якому зазначила, що 18.06.2017 р. помер її батько ОСОБА_6 після смерті якого залишилося спадкове майно у вигляді квартири, розташованої за адресою: Донецька область, м.Авдіївка, вул.Воробйова, 5/151. При зверненні за оформленням спадщини дізналася про наявність зареєстрованого права власності на дану квартиру за ОСОБА_5 на підставі договору довічного утримання від 28.09.2010 р. Проте, догляд за батьком здійснювала вона, а тому просила визнати правочин договір довічного утримання № 1981 від 28.09.2010 р. недійсним; скасувати реєстрацію правочину та стягнути з відповідачки сплачену суму судового збору.

Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 18.05.2018 року відкрито провадження по справі та розгляд справи здійснюється за правилами загального позовного провадження.

Відповідачем надано відзив на дану позовну заяву, в якому зазначила, що ОСОБА_6 після розірвання шлюбу з донькою ОСОБА_1 не спілкувався. Йому допомагала її родина. Дядько, діючи добровільно, перебуваючи при здоровому розумі та ясній памяті, розуміючи значення своїх дій, попередньо ознайомлений нотаріусом з приписами цивільного законодавства, що регулюють укладання договору (зокрема, вимогами щодо недійсності правочину), уклав з нею договір довічного утримання. Вона приймала участь у похованні ОСОБА_6, отримала свідоцтво про смерть. ОСОБА_1 побачила лише у день похорон.

У судовому засіданні позивач та її представник підтримали позовні вимоги та просили їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_5 зазначила, що договір довічного утримання був укладений добровільно, ініціатором був її дядько. Покази свідка ОСОБА_7 вважає завідомо неправдивими, оскільки ОСОБА_8 з 03.02.2015 р. по 08.09.2016 р. перебував у м.Словянськ як внутрішньо переміщена особа і не звертався до лікарні м.Авдіївка. Покази свідка ОСОБА_9 також вважає не правдивими, оскільки вони мають розбіжності з тими, які він давав 23.08.2017 р. під час крадіжки з квартири дяді. Він, як сусід дяді, бачив особу, яка проникла до квартири і приховує її справжнє імя. Кошти на сплату комунальних послуг давала вона, а дядя вже самостійно їх оплачував. Коли він хворів, вона допомагала йому як морально, так і матеріально: відвідувала у лікарні, дбала про гігієну, харчування та придбання ліків. Про смерть батька ОСОБА_1 дізналася зі слів ОСОБА_10 і зявилася лише у день поховання. Заперечувала проти задоволення позову, просила стягнути на її користь понесені витрати на правничу допомогу.

Представник відповідача ОСОБА_4 зазначила, що ОСОБА_1 вимагає визнати вказаний договір недійним, але не є стороною та особою, права якої якимось чином були порушені. ОСОБА_1 фактично не погоджується не з самим договором, а із волевиявленням батька, який не дочекавшись виконання юридичного обовязку з її боку під тиском життєвих обставин уклав договір про утримання з ОСОБА_5 та таким чином подбав про своє життя як на час укладання договору, так і на майбутнє життя. Позивачка додає інше свідоцтво про смерть серії І-НО № 995816, видане їй пізніше повторно. Вказаний факт підтверджує, що ОСОБА_5, крім виконання всіх обовязків, повязаних з матеріальним забезпеченням та доглядом, а також виконала в повному обсязі свій обовязок щодо поховання. Договір довічного утримання припинився зі смертю відчужувача, що свідчить про належне його виконання. За життя ні ОСОБА_8 ні ОСОБА_5 не розірвали договору, питання визнання договору недійсним або його розірвання в судовому порядку не ставили. Спору про виконання або неналежне виконання зобовязань за вказаним договором не існувало. Тому всі інші докази, надані позивачкою до суду, вважає недопустимими, неналежними та такими, що не мають відношення до справи. Свідки зі сторони позивачки щодо обставин укладення договору довічного утримання, виконання, невиконання або неналежного виконання обовязків за договором свідчень не надали. Свідок ОСОБА_11 підтвердила лише колишнє сусідство з ОСОБА_8 Про укладення договору нічого не знає. Свідок ОСОБА_12 показав, що він є лікарем і у 2015-2016 р.р. до нього у відділення поступив ОСОБА_8 і він його лікував, але письмові підтвердження не надав. Проте, згідно довідки, ОСОБА_8 саме в цей час не знаходився у м.Авдіївка, а тому не міг звертатись до АЦМЛ. Про договір нічого не знає. Свідок ОСОБА_9 також про обставини укладення договору не свідчив, але саме він є свідком крадіжки із квартири та вказував, що бачив, як донька виносила речі з квартири батька. Відповідачка належно виконувала свої обовязки, як сторона договору, тому ніяких зауважень від ОСОБА_8 не надходило. Те, що за станом здоровя ОСОБА_8 був здатним працювати не є підставою вважати, що йому не надавалось матеріальне забезпечення та догляд. Письмові докази у вигляді медичних документів, СМЕ, довідок та актів підтверджують, що саме ОСОБА_5 була присутня при їх складанні та отримувала їх, тільки вона дбала про догляд свого дядка. Також, відповідачкою додані документи із поліції, які свідчать, що із квартири батька ОСОБА_1, яка за договором утримання стала належати ОСОБА_5, було викрадено майно, яке придбалось ОСОБА_5 та яке, за свідченням свідка ОСОБА_13 виносила донька ОСОБА_8 Порушено кримінальне провадження та досудове слідство триває. ОСОБА_5 була учасником розслідування смерті ОСОБА_8 на робочому місці та отримала всі документи. Просила у задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про визнання договору довічного утримання недійсним відмовити та відшкодувати ОСОБА_5 витрати, понесені на професійну правничу допомогу у розмірі 8000,00 грн.

Допитаний у судовому засіданні свідок з боку позивача ОСОБА_12 суду пояснив, що є лікарем. ОСОБА_8 потребував стороннього догляду. В останній час у 2015 р. - його стан погіршився. Він призначив лікування. Іноді приходив до нього, в цей час нікого у квартирі не бачив. Донька сказала йому, що винайняла медсестру для необхідних процедур, декілька разів сам робив процедури ОСОБА_8 ОСОБА_5 у квартирі не бачив, бачив доньку. У квартирі був разів 6-7. Всі записи були в амбулаторній карті. З початком війни при бомбіжці документація була знищена. На все місто залишилося два лікарі. Він обходив хворих і не мав можливості робити записи.

Допитаний у судовому засіданні свідок з боку позивача ОСОБА_9 пояснив, що був сусідом ОСОБА_8 2-3 рази на тиждень до нього приходила ОСОБА_1, приносила харчі, забирала одяг для прання. Знає, що ОСОБА_8 помер на роботі. Хто займався похованням не знає, але на похованні донька була. Про договір довічного утримання нічого не знає.

Допитана у судовому засіданні свідок з боку позивача ОСОБА_11 суду пояснила, що була колишньою сусідкою ОСОБА_8 Мешкала від нього за 2 будинки. Часто з ним спілкувалася. Сторонньої допомоги він не потребував, працював. На хвороби не скаржився. Розказував, що робив у квартирі ремонт та покупав меблі. ОСОБА_5 у квартирі не бачила, так як живе в іншому будинку. ОСОБА_8 казав, що донька, з якою він помирився у воєнний час, приходить до нього та допомагає, давала йому гроші на придбання харчів. З приводу зміни по батькові донькою знає те, що вона зробила це через образу на батька. Казав, що зробив помилку, яку мав намір виправити. Про ОСОБА_5 ніколи не говорив. Про укладення договору нічого не відомо.

Допитаний у судовому засіданні свідок з боку відповідача ОСОБА_14 суду пояснив, що надавав ОСОБА_8 допомогу на його прохання, як то: возив до лікарні, робив ремонт. Також, його сестра давала харчі, а він їх привозив. Про договір довічного утримання знає, ОСОБА_8 ніколи не скарживася щодо його укладення. Коли ОСОБА_8 помер, то ОСОБА_5 і він виїхали на місце його смерті. Похованням займалася ОСОБА_5, яка платила кошти, та сестра ОСОБА_8 його теща. Він знає ОСОБА_8 з 1993 р. З цього часу донька з ним не спілкувалася. Після його смерті подзвонив сусід та сказав, що у квартирі зламані вхідні двері. Коли приїхали, побачили, що з квартири викрадені речі.

Допитаний у судовому засіданні свідок з боку відповідача ОСОБА_15 суду пояснив, що з ОСОБА_8 перебував у добрих стосунках, часто зустрічались. Допомагав йому останні 10 років, як то: допомагав робити ремонт, іноді купував ліки за свої кошти на його прохання, потів він віддавав гроші. Також ОСОБА_8 допомагала ОСОБА_5 ОСОБА_8 потребував стороннього догляду через свій вік.

Суд, заслухавши пояснення сторін, свідків дослідивши матеріали справи, законодавство, що регулює данні правовідносини, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

ОСОБА_6 на праві приватної власності належала квартира, що розташована за адресою: Донецька область, м.Авдіївка, вул.Воробйова, 5/151 (а.с.10).

ОСОБА_6 помер 18.06.2017 р. (а.с.7).

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна, згідно договору довічного утримання, серія та номер: 1981, виданий 28.09.2010 р. приватним нотаріусом Авдіївського міського нотаріального округу Донецької області ОСОБА_16, зазначена квартира належить на праві власності ОСОБА_5 (а.с.18-19).

28.09.2010 р. ОСОБА_8 та ОСОБА_5 уклали договір довічного утримання, предметом якого є квартира, розташована за адресою: Донецька область, м.Авдіївка, вул.Воробйова, 5/151 (а.с.57-60).

Як вбачається з копії ОСОБА_15 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, власником квартири, розташованої за адресою: Донецька область, м.Авдіївка, вул.Воробйова, 5/151, є ОСОБА_5 (а.с.61).

Як вбачається з копії Журналу витрат, ОСОБА_5 передавала ОСОБА_8 грошові кошти, що засвідчено його особистим підписом (а.с.73-74).

Згідно копії медичної довідки, 11.07.2011 р. ОСОБА_8 пройшов психіатричний огляд, згідно якого психіатричних протипоказань для виконання роботи охоронця не мав. Також, 12.07.2011 р. отримав Сертифікат про проходження профілактичного наркологічного огляду (а.с.76).

Про результати проведення розслідування нещасного випадку на виробництві, що стався із ОСОБА_8, було повідомлено ОСОБА_5, яка отримала Акт проведення розслідування від 18.07.2017 р. (а.с.77-84).

Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Згідно з ч.1 ст.5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. При цьому, зі змісту ст.ст.55, 124 Конституції України та ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод випливає, що кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами ст. 76-81 ЦПК України засобами доказування у цивільній справі є письмові, речові і електронні докази, висновки експерта, показання свідків. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 6 ст. 81 ЦПК України встановлено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 204 ЦК України визначено презумпцію правомірності правочину. Зокрема, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

За частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Зокрема, частинами першою-третьою та п'ятою вказаної статті передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Статтями 218-235 ЦК України визначено окремі підстави для визнання правочину недійсним чи встановлені підстави нікчемності правочину.

Відповідно до положень статті 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

У контексті викладеного слід розуміти, що підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, має бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

При цьому, діє презумпція психічного здоровя, оскільки відповідно до статті 3 Закону України «Про психіатричну допомогу» кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та в порядку, передбаченому цим Законом та іншими законами України.

Відповідно до ч.1 ст. 230 ЦК України, - якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин,які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Відповідно до ч.1 ст. 233 ЦК України, - правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа(фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно,без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Згідно ст..744 ЦК України, за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Поняття (догляд) законодавством не визначене і означає в широкому розумінні нагляд за відчужувачем, станом його здоров'я, умовами побуту тощо. Догляд не обов'язково пов'язаний з наданням матеріальної допомоги і опосередковується своєрідною трудовою участю набувача в житті відчужувача, наданням відчужувачу послуг, обсяг яких передбачається договором.

Зміст будь-якого договору становлять взаємні права та обов'язки його сторін. Одним із основних обов'язків набувача є надання відчужувачу належного догляду. Сторони договору самостійно визначають в договорі розмір, обсяг і періодичність надання матеріального забезпечення, види і зміст догляду, а також ступінь конкретизації цих умов. Матеріальне забезпечення може полягати як у грошовому, так і натуральному утриманні (придбання продуктів харчування, одягу та інших предметів першої необхідності). Якщо обов'язки набувача не були конкретно визначені або у разі виникнення потреби забезпечити відчужувача іншими видами матеріального забезпечення та догляду спір має вирішуватися відповідно до засад справедливості та розумності. Допускається також залучення третіх осіб до здійснення догляду. Договором довічного утримання (догляду) може бути передбачений обов'язок набувача надавати відчужувачеві різні види допомоги. Загальним правилом для визначення періодичності матеріального забезпечення є щомісячне надання (ст. 751 ЦК), якщо договором не передбачені інші періоди.

Статтями 627, 628 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства.

. Згідно ст.744 ЦК України, за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Статтею 748 ЦК України передбачено, що набувач стає власником майна, переданого йому за договором довічного утримання (догляду), відповідно до статті 334 цього Кодексу.

Згідно ст.755 ЦК України, договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду: 1) на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов'язків, незалежно від його вини; 2) на вимогу набувача. Договір довічного утримання (догляду) припиняється зі смертю відчужувача.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17 червня 2011 року), суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів.

Так, договір довічного утримання припинений у звязку із смертю відчужувача. Договір був укладений 28.09.2010 р. і до дня смерті ОСОБА_6, тобто до 18.06.2017 р., майже сім років, не мав жодних нарікань на невиконання або неналежне виконання умов договору ОСОБА_5, про що свідчить небажання його розірвання зі сторони відчужувача, оскільки із позовом про розірвання даного договору до суду він не звертався.

Жодного належного і допустимого доказу про недієздатність ОСОБА_8 або укладення договору під впливом тяжких життєвих обставин в момент вчинення оспорюваного правочину матеріали справи не містять.

Більше того, матеріали справи не містять жодного доказу про невиконання відповідачем своїх обовязків. Надані на підтвердження цього позивачем копії квитанцій про сплату комунальних послуг особисто ОСОБА_8 не містять відомостей про джерело отримання коштів на їх оплату. В той час, як ОСОБА_5 надано копію Журналу, згідно якого вона передавала ОСОБА_8 грошові кошти, про що свідчить його підпис. Також ОСОБА_5 отримала Акт розслідування нещасного випадку на виробництві та свідоцтво про смерть ОСОБА_8

Крім того свідки ОСОБА_14 та ОСОБА_15 підтвердили факт надання ОСОБА_5 послуг за договором утримання. В той час, як свідки ОСОБА_17, ОСОБА_12, ОСОБА_11 у судовому засіданні пояснили, що не мають відомостей стосовно укладення та виконання договору довічного утримання.

Подана у якості доказу копія товарного чеку на імя ОСОБА_18 за адресою: м.Авдіївка, вул.Воробйова,5/151, не містить інформації стосовно невиконання умов договору довічного утримання ОСОБА_5

Подані у якості доказів довідку про заробітну плату ОСОБА_5, про стаж роботи ОСОБА_8 суд не приймає до уваги, оскільки вони не стосуються обставин справи.

Будь-якого іншого доказу на підтвердження мотивів позову позивач не надав, хоча за змістом ст. ст. 12, 81 ЦПК України, саме він, як зацікавлена сторона у визнанні недійсним оспорюваного договору, зобовязаний довести такі обставини.

З огляду на зазначене, а також враховуючи презумпцію психічного здоровя особи та презумпцію правомірності правочину, суд знаходить позовні вимоги недоведеними, осільки позивачем не доведено наявність жодної із зазначених у позові правових підстав для визнання недійсним договору довічного утримання, а тому в задоволені позовних вимог слід відмовити.

Що стосується вимог відповідача про оплату понесених витрат на правничу допомогу, то згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

В судовому засіданні ОСОБА_5 надано документальне підтвердження суми витрат згідно договору від 04.07.2018 р. про надання правової допомоги (юридичних послуг) у розмірі 8000,00 грн., які підлягають стягненню зі ОСОБА_1 на користь ОСОБА_5

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.258, 259, 263, 264, 265 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволені позову ОСОБА_1, ІПН НОМЕР_1, яка мешкає за адресою: Донецька область, м.Авдіївка, вул.Степова, 156, до ОСОБА_5, ІПН НОМЕР_2, яка зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1/20, про визнання договору довічного утримання недійним відмовити.

Стягнути зі ОСОБА_1, ІПН НОМЕР_1, яка мешкає за адресою: Донецька область, м.Авдіївка, вул.Степова, 156, на користь ОСОБА_5, ІПН НОМЕР_2, яка зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1/20, понесені витрати на правничу допомогу у розмірі 8000 (вісім тисяч) грн. 00 коп.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Донецького апеляційного суду з урахуванням п.15.5 Перехідних положень ЦПК України через суд першої інстанції.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя