Постанова

Іменем України

18 лютого 2019 року

м. Київ

справа № 671/413/17

провадження № 61-1297 св 17

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Пророка В. В. (суддя-доповідач), Висоцької В. С., Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач-ОСОБА_4,
відповідач-ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Волочиського районного суду Хмельницької області у складі судді Павлової А. С. від 28 липня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Хмельницької області у складі колегії суддів: Ярмолюка О. І., Пастощука М. М., Янчук Т. О., від 15 листопада 2017 року в справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про встановлення факту проживання однією сім'єю із спадкодавцем та визнання права власності на спадкове майно.

Встановив:

У березні 2017 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 про встановлення факту проживання однією сім'єю із спадкодавцем та визнання права власності на спадкове майно.

Позовна заява мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його бабуся, ОСОБА_6, внаслідок чого відкрилася спадщина на будинок АДРЕСА_1 (далі - спірний будинок). За життя ОСОБА_6 склала заповіт, яким усе своє майно заповіла позивачу. З 1998 року позивач постійно проживав у вказаному будинку, на день смерті ОСОБА_6 вони проживали однією сім'єю та вели спільне господарство. Позивач у встановленому порядку прийняв спадщину після смерті ОСОБА_6 ОСОБА_5, яка є дочкою померлої, не визнає цих обставин та чинить позивачу перешкоди в оформленні спадщини.

За таких обставин ОСОБА_4 просив суд встановити факт його постійного проживання разом із ОСОБА_6 у період з 1998 року до моменту смерті останньої - ІНФОРМАЦІЯ_1, тобто на час відкриття спадщини, та визнати його право власності на спірний будинок.

Рішенням Волочиського районного суду Хмельницької області від 28 липня 2017 року позов задоволено: встановлено факт проживання однією сім'єю ОСОБА_4 та ОСОБА_6 у період з 1998 року до смерті останньої ІНФОРМАЦІЯ_1, визнано за ОСОБА_4 право власності на спірний будинок, в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_6

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачем доведено належними та допустимими доказами правомірність своїх вимог, тому позов підлягає задоволенню.

Ухвалою апеляційного суду Хмельницької області від 15 листопада 2017 року рішення Волочиського районного суду Хмельницької області від 28 липня 2017 року залишено без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що висновки суду першої інстанції щодо доведеності та обґрунтованості позову є правильними, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи та вимогах закону.

У грудні 2017 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_5, в якій вона просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення у справі.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх при розгляді справи дійшли передчасних висновків про задоволення позову, порушили норми процесуального права та неправильно застосували норми матеріального права.

Ухвалою Верховного Суду від 03 травня 2018 року, серед іншого, відкрито касаційне провадження у справі та витребувано матеріали справи з Волочиського районного суду Хмельницької області.

29 травня 2019 року вказана справа передана на розгляд Верховного Суду.

Інші учасники справи не скористалися правом на подання відзиву (заперечень) на касаційну скаргу.

Частина третя статті 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої та другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, Верховний Суд вважає, що відсутні підстави для скасування судових рішень судів попередніх інстанцій, доводи касаційної скарги не підтверджують неправильного застосування цими судами при розгляді справи норм матеріального права, порушення норм процесуального права з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

До спірних правовідносин підлягають застосуванню такі норми права.

Статтями 1216, 1217 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) встановлено, що спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно із частинами першою, другою статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

В силу частин першої, третьої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Згідно із частиною першою статті 1269, частиною першою статті 1270 ЦК України (в редакції, чинній на момент виникнення відповідних правовідносин) спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Відповідно до частини першої статті 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Відповідно до частини другої статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Судами встановлено, що ОСОБА_4 є онуком, а ОСОБА_5 - дочкою ОСОБА_6

25 серпня 2006 року ОСОБА_6 склала заповіт, посвідчений секретарем виконавчого комітету Трительницької сільської ради Волочиського району Хмельницької області ОСОБА_7, яким усе майно заповіла своєму онуку ОСОБА_4

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 померла, внаслідок чого відкрилася спадщина на спірний будинок. У шестимісячний строк ОСОБА_5 подала нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Встановлено на підставі показів свідків рішенням апеляційного суду Хмельницької області від 05 жовтня 2016 року, ухваленого у цивільній справі, в якій брали участь ті самі особи, що у період з 1998 до ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 і ОСОБА_6 проживали у цьому будинку однією сім'єю.

Постановою Волочиського районного суду Хмельницької області від 30 грудня 2015 року встановлено, що під час розгляду справи про вчинення ОСОБА_4 адміністративного правопорушення ОСОБА_5 визнала, що позивач проживав у спірному будинку без реєстрації ще за життя її покійної матері.

Постановою нотаріуса від 05 квітня 2017 року № 420/02-31 ОСОБА_4 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом у зв'язку з пропуском строку для прийняття спадщини.

Доводи касаційної скарги вказаних висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують, на законність та обґрунтованість судових рішень не впливають.

У касаційній скарзі ОСОБА_5 посилається на те, що суди попередніх інстанцій дійшли помилкових висновків про задоволенні позову, оскільки вони не відповідають матеріалам справи та вимогам закону. Зазначає, що суд безпідставно не взяв до уваги покази десяти свідків. Апеляційний суд розглянув справу без її участі, під час перебування відповідача на лікарняному, чим порушив право на подання доказів.

Слід зазначити, що суди першої та апеляційної інстанцій належним чином дослідили докази у справі та обгрунтовано дійшли висновку про задоволення позову.

Суд апеляційної інстанції двічі, 09 і 25 жовтня 2017 року, відкладав розгляд справи за аналогічними заявами ОСОБА_5 у зв'язку з її хворобою, а тому дійшов висновку про те, що чергове відкладення розгляду справи призведе до порушення розумних строків розгляду апеляційної скарги та порушить законні права іншої сторони у справі, яка сумлінно з'являється в судове засідання, тому розглянув справу без участі відповідача. Крім того, ОСОБА_5 надала апеляційному суду медичні довідки про амбулаторне лікування від хронічних захворювань і не направила в судове засідання свого представника, ОСОБА_8, який брав участь у справі в суді першої інстанції. Тому апеляційний суд обгрунтовано розцінив ці дії відповідача як зловживання своїми процесуальними правами.

Інші доводи касаційної скарги фактично зводяться до вимог переоцінки доказів, яким судами надана належна правова оцінка, що не передбачено положеннями статті 400 ЦПК України, на правильність висновків суду не впливають та їх не спростовують.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судових рішень.

Підстави для скасування судових рішень відсутні, а тому касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а судові рішення без змін.

У лютому 2019 року на розгляд Верховного Суду надійшло клопотання ОСОБА_5 про зупинення дії оскаржуваних судових рішень.

З огляду на те, що суд касаційної інстанції дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а судових рішень без змін, не потребує окремого розгляду клопотання про зупинення дії судових рішень.

Враховуючи наведене, відсутні підстави для зміни розподілу судових витрат, здійсненими судами попередніх інстанцій. Судовий збір за подання касаційної скарги слід покласти на особу, яка подала касаційну скаргу. Учасниками справи не заявлено до відшкодування судові витрати, понесені у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 419 та підпунктом 4 пункту 1 Розділу ХIII «Перехідні положення» ЦПК України,

Постановив:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Волочиського районного суду Хмельницької області від 28 липня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Хмельницької області від 15 листопада 2017 року залишити без змін.

Судовий збір за подання касаційної скарги покласти на ОСОБА_5.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. В. Пророк

В.С. Висоцька

І.М. Фаловська