РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

ун. № 759/1850/17

пр. № 2/759/342/19

04 лютого 2019 року Святошинський районний суд м. Києва у складі :

головуючого судді Миколаєць І.Ю.

при секретарі Шелудько В.В.

за участю представника позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,

ВСТАНОВИВ:

06.02.2017 року засобами поштового зв'язку позивач ОСОБА_2 звернувся до суду в порядку цивільного судочинства із позовом до ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтував тим, що 14.10.2016 року сталася дорожньо-транспортна пригода за участі автомобілів «FIAT DOBLO», д.н.з. НОМЕР_2, під керуванням ОСОБА_4, і «MITSUBISHI GRANDIS», д.н.з. НОМЕР_1, під керуванням ОСОБА_3. Власником автомобіля «FIAT DOBLO» є позивач - ОСОБА_2. Постановою Броварсокого міськрайонного суду Київської області від 15.11.2016 року ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП. У результаті дорожньо-транспортної пригоди позивачу було завдано майнову шкоду, що становить 115 779,00 грн. з яких вартість запчастин становить: 107 159, 00 грн. та вартість робіт - 8620,00 грн. 25.01.2017 року позивач звернувся до Моторного (транспортного) страхового бюро України з проханням відшкодувати йому шкоду, завдану в результаті ДТП, однак завдану шкоду не відшкодовано. Що стосується морально шкоди, позивач зазначає, що моральна шкода підлягає стягненню на користь позивача, оскільки пошкоджено його майно, а саме: автомобіль, який від придбав 27.11.2015 року за 19 550 євро, що підтверджується відповідним договором купівлі-продажу, та що з дати придбання автомобіля до ДТП пройшов майже рік, тобто автомобіль був практично новий. При визначені розміру моральної шкоди, що підлягає стягненню, позивач вказує те, що тяжких наслідків для позивача у результаті дорожньо-транспортної пригоди не настало, але він зазначає незручності та йому необхідно було вживати певні дії для пересування даним автомобілем, який не замикався. За таких обставин, оцінюючи розмір моральних страждань позивача, враховуючи засади розумності та справедливості, просить відшкодувати моральної шкоди у розмірі 20 000, 00 гривень. Тому позивач просить суд стягнути на його користь з відповідача майнову шкоду у розмірі 115 779,00 грн., моральну шкоду у розмірі 20 000, 00 грн. та судовий збір у розмірі 2 757,79 грн.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07.02.2017 року головуючим суддею у справі визначено суддю Миколаєць І.Ю. (а.с.37).

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 13.04.2017 року провадження у справі відкрито (а.с.41).

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 10.07.2018 року задоволено клопотання представника позивача, і призначено у справі автомобільно-товарознавча експертиза. На час проведення експертизи провадження у справі зупинено (а.с. 71-72).

19.10.2018 року на адресу Святошинського районного суду м. Києва надійшло повідомлення про неможливість надання висновку №17605/18-54 від 18.10.2018 року (а.с.85-87).

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» №2147-VIII від 03 жовтня 2017 року, яким Цивільний процесуальний кодекс України викладено у новій редакції.

Так, відповідно до п.п.9 п.1 Розділу XIII (Перехідні положення) ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 22.10.2018 року провадження у справі відновлено, справу призначено до розгляду на 04.02.2019 року, вирішено розгляд справи проводить в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін (а.с.88-89).

Клопотань про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін відповідачі та/або позивач до суду не подавали.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Відповідач в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Відповідач не надав суду відзив на позовну заяву у строк, встановлений судом.

Дослідивши матеріали справи, суд доходить висновку про відсутність підстав для задоволення позовної заяви.

Відповідно до ч.1-5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч.1 ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Відповідно до вимог ст.1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов'язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Відповідно до ч.1 ст.22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Відповідно до п.1 ч.2 ст.22 ЦК України збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Системний аналіз вищезазначених норм права дає можливість суду дійти висновків, відповідно до яких власник пошкодженого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди транспортного засобу має право на відшкодування в повному обсязі завданої йому майнової шкоди. Обов'язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.

Відповідно до п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» №6 від 27 березня 1992 року коли відшкодування шкоди в натурі неможливе, потерпілому відшкодовуються в повному обсязі збитки відповідно до реальної вартості на час розгляду справи втраченого майна, робіт, які необхідно провести, щоб виправити пошкоджену річ, усунути інші негативні наслідки неправомірних дій заподіювача шкоди. Як при відшкодуванні в натурі, так і при відшкодуванні заподіяних збитків грішми потерпілому на його вимогу відшкодовуються неодержані доходи у зв'язку з заподіянням шкоди майну. Якщо для відновлення попереднього стану речі, що мала певну зношеність (наприклад, автомобіля), були використані нові вузли, деталі, комплектуючі частини іншої модифікації, що випускаються взамін знятих з виробництва однорідних виробів, особа, відповідальна за шкоду, не вправі вимагати врахування зношеності майна або меншої вартості пошкоджених частин попередньої модифікації.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про страхування» страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.

Відповідно до ст.979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Відповідно до ст.980 ЦК України предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов'язані, зокрема, з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності).

Відповідно до ч.1 ст.10 Закону України «Про страхування» страхувальник вносить страховику згідно з договором страхування певну плату, яка називається страховим платежем (страховим внеском, страховою премією).

Розрізняють добровільну та обов'язкову форми страхування (стаття 5 Закону України «Про страхування»). Добровільним може бути, зокрема, страхування наземного транспорту (пункт 6 частини четвертої статті 6 Закону України «Про страхування»). Втім, законом може бути встановлений обов'язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров'я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов'язкове страхування) (частина перша статті 999 ЦК України).

Судом встановлено, що 14.10.2016 року сталася дорожньо-транспортна пригода за участі автомобілів «FIAT DOBLO», д.н.з. НОМЕР_2, під керуванням ОСОБА_4, і «MITSUBISHI GRANDIS», д.н.з. НОМЕР_1, під керуванням ОСОБА_3.

Власником автомобіля «FIAT DOBLO» є позивач - ОСОБА_2, що підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу від 25.11.2015 року (а.с.8).

Постановою Броварсокого міськрайонного суду Київської області від 15.11.2016 року ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП (а.с.16-17).

Відповідно до кошторису надання послуг від 03.01.2017 року виконавцем ФОП ОСОБА_5 в АДРЕСА_1 були виконані роботи (надані послуги) на суму 115 779,00 грн. з яких вартість запчастин становить: 107 159, 00 грн. та вартість робіт - 8620,00 грн. (а.с.18)

20.10.2016 року позивач звернувся з заявою до Моторного (транспортного) страхового бюро України про що позивачу видано відповідне повідомлення, що станом на дату вчинення дорожньо-транспортної пригоди, цивільно-правова відповідальність позивача та відповідача не були застраховані за договором добровільного страхування майна КАСКО, а тому відшкодування позивач не міг отримати.

25.01.2017 року позивач звернувся до Моторного (транспортного) страхового бюро України з проханням відшкодувати йому шкоду, завдану в результаті ДТП, після розгляду справи про адміністративне правопорушення відносно відповідача, однак завдану шкоду не відшкодовано.

19.10.2018 р. Київським науково-дослідним інститутом судових експертиз надано суду повідомлення про неможливість надання висновку автомобільно-товарознавчої експертизи № 17605/18-54 від 18.10.2018 р., та матеріали повернуті у зв'язку з тим, що автомобіль повністю відновлений, а кольорові фотознімки КТЗ в пошкодженому стані не надані, а по матеріалам справи неможливо провести дослідження, на підставі ч.8 ст.72 ЦПК України (а.с.85-86).

Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України (у редакції чинній на дату звернення позивача із позовною заявою до суду) сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Разом з тим, у матеріалах справи відсутні квитанції про оплату відновлювального ремонту.

Зокрема, у зв'язку із відсутністю підтверджуючих документів про сплату позивачем 115 779,00 грн. та у звязку з поверненням не виконаної експертизи у задоволенні позову слід відмовити.

Крім того, у суду вважати, що зазначені у кошторисі надання послуг від 03.01.2017 року року витрати на ремонт пошкодженого автомобіля є завищеними без результатів експертизи.

04 липня 2018 року Велика Палата Верховного Суду за результатами розгляду цивільної справи №755/18006/15-ц виклала висновки про правильне застосування норм права, у яких зазначила наступне.

Стаття 1191 ЦК України та стаття 38 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», з одного боку, і стаття 993 ЦК України та стаття 27 Закону України «Про страхування», з іншого боку, регулюють різні за змістом правовідносини.

У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов'язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов'язаним суб'єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку. Після такої виплати деліктне зобов'язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. За умов, передбачених у статті 38 вказаного Закону, цей страховик набуває право зворотної вимоги (регрес) до завдавача шкоди на суму виплаченого потерпілому страхового відшкодування.

Згідно зі статтями 993 ЦК України та 27 Закону України «Про страхування» до страховика потерпілого переходить право вимоги до завдавача шкоди у деліктному зобов'язанні у межах виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Після такої виплати деліктне зобов'язання не припиняється. У ньому відбувається заміна кредитора: до страховика потерпілого переходить право вимоги, що належало цьому потерпілому у деліктному зобов'язанні, у межах виплаченого йому страхового відшкодування. Такий перехід права вимоги є суброгацією.

Відповідно до статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Відтак, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов'язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Покладання обов'язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Уклавши договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов'язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов'язку страхувальника, який завдав шкоди. А тому страховик, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, згідно зі статтями 3 і 5вказаного Закону реалізує право вимоги, передбачене статтями 993 ЦК України та 27 Закону України «Про страхування», шляхом звернення з позовом до страховика, в якого завдавач шкоди застрахував свою цивільно-правову відповідальність.

Таким чином, суд вважає, що першочергово позивач повинен звернутися із позовом до Моторного (транспортного) страхового бюро України.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відтак, у зв'язку із відмовою у задоволенні позовних вимог, не підлягає і стягненню з відповідача на користь позивача понесені ним судові витрати у вигляді сплати судового збору за подання позовної заяви.

Відповідно до викладеного вище, керуючись ст.ст.7, 10, 76, 81, 133, 244-245, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі розгляду справи (вирішення питання ) без повідомлення сторін зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасники справи якому рішення не було вручене у день його складення має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до апеляційного суду м. Києва, при цьому відповідно до п. п. 15.5 п. 15Перехідних положень ЦПК України в редакції Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIII від 03.10.2017 року до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією кодексу.

Суддя І.Ю. Миколаєць