Ухвала

18 лютого 2019 року

м. Київ

справа № 154/3375/17

провадження № 61-3251ск19

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Курило В. П. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 01 жовтня 2018 року та постанову Волинського апеляційного суду від 15 січня 2019 року в справі за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку, середнього заробітку за час вимушеного прогулу, середнього заробітку за час затримки розрахунків, вихідної допомоги та моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

14 грудня 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду, з урахуванням уточнених позовних вимог, до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення коштів, належних при звільненні працівника в розмірі

3 397,95 грн, а саме: заробітної плати за фактично відпрацьований час в період з 15 по 19 червня 2017 року у розмірі 757,95 грн; заробітної плати за період роботи з 20 по 27 червня 2017 року у розмірі 960,00 грн; компенсації за невикористану щорічну відпустку у розмірі 480,00 грн; компенсації за невикористані щорічну додаткову відпустку у розмірі 1 200,00 грн; середній заробіток за час вимушеного прогулу з 30 червня 2017 року по 21 серпня 2017 року в розмірі 6 080,00 грн; середній заробіток за весь час затримки розрахунку (станом на 01 березня 2018 року) в розмірі 21 280,00 грн; вихідну допомогу у розмірі тримісячного середнього заробітку, що становить

9 600,00 грн; моральну шкоду у розмірі 3 000,00 грн.

Позовні вимоги мотивовано тим, що 10 червня 2017 року ОСОБА_1 звернулась до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 щодо працевлаштування, їй було запропоновано посаду продавця квасу.

ОСОБА_1 було допущено до роботи 15 червня 2017 року, хоча у наказі від 20 червня 2017 року зазначено про прийняття на роботу продавця квасу з 20 червня 2017 року.

Без законних підстав її звільнено з роботи з 28 червня 2017 року та не проведено повного розрахунку, не видано трудової книжки.

21 серпня 2017 року роботодавцем було видано трудову книжку та довідку про доходи за червень 2017 року, тому ОСОБА_1 вважає днем звільнення 21 серпня 2017 року.

До сум розрахунку, належних їй при звільненні відносить компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки та додаткової відпустки, право на яку вона має як одинока мати, а також вихідну допомогу відповідно до

статті 44 КЗпП України.

Рішенням Володимир-Волинського міського суду Волинської області від

01 жовтня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на користь

ОСОБА_1 кошти, пов'язані із затримкою видачі трудової книжки при розрахунку, у розмірі 6 080,00 грн, та моральну шкоду у розмір 500,00 грн, а всього стягнуто на її користь 6 580,00 грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 оскаржила його в апеляційному порядку.

Постановою Волинського апеляційного суду від 15 січня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено.

Рішення Володимир-Волинського міського суду Волинської області від

01 жовтня 2018 року залишено без змін.

11 лютого 2019 року до Верховного Суду через засоби поштового зв'язку звернулася ОСОБА_1 із касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Володимир-Волинського міського суду Волинської області від

01 жовтня 2018 року та постанову Волинського апеляційного суду від

15 січня 2019 року та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 у повному обсязі, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга подана на судові рішення у малозначній справі, які не підлягають касаційному оскарженню.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Відповідно до пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на

01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев'ята статті 19 ЦПК України).

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» встановлено, що з 01 січня 2019 році прожитковий мінімум на одну працездатну особу становить 1 921,00 грн.

Предметом позову у справі № 154/3375/17 є стягнення заробітної плати за фактично відпрацьований час в період з 15 по 19 червня 2017 року у розмірі 757,95 грн, заробітної плати за період роботи з 20 по 27 червня 2017 року у розмірі 960,00 грн, компенсації за невикористану щорічну відпустку у розмірі 480,00 грн, компенсації за невикористані щорічну додаткову відпустку у розмірі 1 200,00 грн, середнього заробітку за час вимушеного прогулу з

30 червня 2017 року по 21 серпня 2017 року в розмірі 6 080,00 грн, середнього заробітку за весь час затримки розрахунку (станом на

01 березня 2018 року) в розмірі 21 280,00 грн, вихідної допомоги у розмірі тримісячного середнього заробітку, що становить 9 600,00 грн та моральної шкоди у розмірі 3 000,00 грн.

Таким чином ціна позову у даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб 192 100,00 грн (1 921,00 грн х 100).

Посилання на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої

статті 389 ЦПК України за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню, касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять.

Однією з основних засад судочинства є забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у випадках, встановлених законом (пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України, пункт 9 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Малозначна справа є такою в силу вимог закону, тому незалежно від того визнавав її такою суд першої чи апеляційної інстанції, ураховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України належить до Загальних положень цього Кодексу, які поширюються й на касаційне провадження, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.

При цьому Верховним Судом досліджено та взято до уваги: ціну позову, предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства й не встановлено випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN,

№ 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Зазначення судом апеляційної інстанції у постанові про можливість її оскарження до суду касаційної інстанції не змінює характер та предмет позову у даній справі, та не спростовує наявність у Верховного Суду повноважень на визнання справи малозначною, оскільки частина шоста статті 19 ЦПК України розміщена у загальних положеннях цього Кодексу, то вона поширюються й на касаційне провадження.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Враховуючи викладене, рішення Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 01 жовтня 2018 року та постанову Волинського апеляційного суду від 15 січня 2019 рокуприйнято у малозначній справі, ціна позову в якій не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, у відкритті касаційного провадження слід відмовити, оскільки касаційна скарга подана на судові рішення, які не підлягають касаційному оскарженню.

Враховуючи те, що справа в силу вимог закону є малозначною, клопотання ОСОБА_1 про звільнення від сплати судового збору за подання касаційної скарги на рішення Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 01 жовтня 2018 року та постанову Волинського апеляційного суду від 15 січня 2019 року, Верховним Судом не розглядається.

Керуючись статтями 19, 389, 394 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 01 жовтня 2018 року та постанову Волинського апеляційного суду від 15 січня 2019 року в справі за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку, середнього заробітку за час вимушеного прогулу, середнього заробітку за час затримки розрахунків, вихідної допомоги та моральної шкоди.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя В. П. Курило