Ухвала

08 лютого 2019 року

м. Київ

справа № 373/384/17

провадження № 61-2412ск19

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Ступак О. В., вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Апеляційного суду Київської області від 26 квітня 2018 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення коштів.

В обґрунтування позову зазначила, що нею 14 січня 2016 року помилково перераховано 36 000,00 грн на картковий рахунок відповідача, що підтверджується квитанцією - заявою на переказ готівки №ICKTG01140GA1N Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» від 14 січня 2016 року. Відповідача вона не знала, ніяких правочинів між ними не укладалося, домовленостей про перерахунок коштів між ними не було. Дізнавшись про помилковий переказ коштів, вона 03 жовтня 2016 року звернулась до відповідача з письмовою заявою з проханням повернути кошти. Відповідач листом відмовив їй у поверненні коштів, посилаючись на те, що згідно квитанції про переказ готівки платником вказано - ОСОБА_3, а вона звернулась з проханням повернути кошти зазначивши інше прізвище - ОСОБА_1. Відмінність прізвища вона мотивує тим, що ідентифікуючи її під час платежу платіжна програма банку відобразила її як платника та зазначила її дошлюбне прізвище «ОСОБА_1». Позивач стверджувала, що на час звернення із цим позовом у розпорядженні відповідача перебувають грошові кошти в розмірі 36 000,00 грн отримані ним без достатньої правової підстави, а тому, враховуючи викладене, просила суд стягнути ці кошти з відповідача, відповідно до статті 1212 ЦК України.

Рішенням Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 11 грудня 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти, набуті без достатньої правової підстави у розмірі 36 000,00 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постановою Апеляційного суду Київської області від 26 квітня 2018 року рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 11 грудня 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

У серпні 2018 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Апеляційного суду Київської області від 26 квітня 2018 року.

Ухвалою Верховного Суду від 20 серпня 2018 року поновлено ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження постанови Апеляційного суду Київської області від 26 квітня 2018 року. Відкрито касаційне провадження у цій справі за касаційною скаргою ОСОБА_1 та витребувано матеріали справи із суду першої інстанції.

Ухвалою Верховного Суду від 12 листопада 2018 року касаційне провадження у цій справі за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Апеляційного суду Київської області від 26 квітня 2018 року закрито, з урахуванням того, що ця справа є малозначною.

23 січня 2019 року ОСОБА_1 повторно подала до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Апеляційного суду Київської області від 26 квітня 2018 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржуване судове рішення скасувати і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційне провадження не підлягає відкриттю з таких підстав.

Згідно із пунктом 3 частини другої статті 394 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо є постанова про залишення касаційної скарги цієї особи без задоволення або ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою цієї особи на це саме судове рішення.

Зі змісту касаційної скарги та доданих до неї матеріалів вбачається, що постанова Апеляційного суду Київської області від 26 квітня 2018 року вже була предметом перегляду суду касаційної інстанції за касаційною скаргою ОСОБА_1, за наслідком якого суд касаційної інстанції постановив ухвалу про закриття касаційного провадження з урахуванням положень статті 389 ЦПК України, тому підстав для повторного розгляду касаційної скарги ОСОБА_1 на це ж судове рішення немає.

Доводи касаційної скарги про те, що оскільки провадження у цій справі розпочато у лютому 2017 року, а змінити до ЦПК України, якими запроваджено інститут малозначності справ, набули чинності з 15 грудня 2017 року, тому ця справа не могла бути визнана Верховним Судом малозначною, є безпідставними та ґрунтуються на суб'єктивному тлумаченні ОСОБА_1 норм процесуального права.

Визначення категорій малозначних справ наведено у частині шостій статті 19 ЦПК України, яка розміщена у розділі ЦПК України «Загальні положення», що дає підстави стверджувати, що законодавець мав на увазі певну властивість справи, яка відносить її до малозначної, незалежно від того, визнав її такою суд першої чи апеляційної інстанцій. Оскільки критерії малозначності справ визначені у розділі ЦПК ? «Загальні положення», тому їх застосування передбачено на усіх стадії цивільного процесу, тобто і на стадії апеляційного чи касаційного перегляду справ.

Крім того, під час вирішення питання щодо належності справи до категорії малозначних, суд має враховувати положення частини третьої статті 3 ЦПК України, відповідно до якої провадження в справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи, а отже, Верховний Суд як суд касаційної інстанції повинен застосовувати процесуальні «фільтри» допуску справ до касації, одним з яких є критерій малозначності справ, незалежно від того, чи відніс суд першої чи апеляційної інстанції цю справу до категорії малозначних.

Посилання заявника на те, що відмова у розгляді її касаційної скарги на підставі критерію малозначності справи є порушенням права на доступ до суду, Верховний Суд відхиляє з урахуванням того, що таке право заявником реалізовано у відповідності до положень статті 124 Конституції України у суді першої та апеляційної інстанцій.

Крім того, правомірність застосування критерію малозначності Верховним Судом, підтверджено Європейським судом з прав людини у рішенні по справі «Азюковська проти України» від 09 жовтня 2018 року (№ 26293/18).

Доводи касаційної скарги про те, що заявник, як матір (законний представник) дитини-інваліда має додаткові пільги для захисту її прав у Верховному Суді є необґрунтованими, оскільки чинне законодавство не передбачає додаткових преференцій для осіб, які виховують дітей з інвалідністю в аспекті права на перегляд судом касаційної інстанції рішень у малозначній справі.

Отже, у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Апеляційного суду Київської області від 26 квітня 2018 року необхідно відмовити.

Керуючись пунктом 3 частини другою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Апеляційного суду Київської області від 26 квітня 2018 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя О. В. Ступак