Постанова

Іменем України

06 лютого 2019 року

м. Київ

справа № 336/6461/16-ц

провадження № 61-26510св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф. (суддя-доповідач),

Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2,

представники позивача: ОСОБА_3, ОСОБА_4,

відповідач - Міністерство оборони України,

представник відповідача - Зінченко СергійОлександрович,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Міністерства оборони України на заочне рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 18 січня 2017 року у складі судді Суркової В. П. та рішення Апеляційного суду Запорізької області від 07 вересня 2017 року у складі колегії суддів: Воробйової І. А., Бєлки В. Ю., Полякова О. З.,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Міністерства оборони України про відшкодування моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що з 07 серпня 1982 року по 27 серпня 2003 року він проходив військову службу у Збройних Силах України, що підтверджується копією військового квитка НОМЕР_1.

При виконанні службових обов'язків у нього з'явилися та загострилися численні хвороби пов'язані з проходженням військової службиу Збройних Силах України, стан здоров'я значно погіршився. Вказував на те, що внаслідок захворювань, пов'язаних з проходженням військової служби, йому встановлено другу групу інвалідності.

Після проведення лікування стан його здоров'я не покращився. У зв'язку з зазначеними захворюваннями порушені його нормальні життєві зв'язки, він не може вільно пересуватися, за останній рік на фоні сильних больових відчуттів страждає на безсоння, постійно відчуває страждання, психологічний дискомфорт, багато коштів витрачає на лікування.

Вважав, що у зв'язку з неможливістю відновити свій стан здоров'я, який пов'язаний з проходженням військової служби, йому завдана моральна шкода

у розмірі 100 тис. грн.

Оцінюючи завдану йому моральну шкоду, виходив з тривалості й глибини своїх душевних страждань, чисельності негативних наслідків для нього, а також з фізичного та фактичного значного погіршення стану здоров'я.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_2 просив суд стягнути з Міністерства оборони України на його користь моральну шкоду у розмірі 100 тис. грн.

Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 18 січня 2017 року, з урахуванням ухвали цього ж суду від 04 квітня 2017 року про виправлення описки, позов ОСОБА_2 задоволено частково. Стягнуто з Міністерства оборони України на користь ОСОБА_2 моральну шкоду

у розмірі 30 тис. грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Стягнуто з Міністерства оборони України на користь держави судовий збір у сумі 640 грн.

Рішеннясуду першої інстанції мотивовано тим, що встановлена ОСОБА_2друга група інвалідності є наслідком отриманих травм та захворювань, пов'язаних з проходженням військової служби у Збройних Силах України, а тому саме на Міністерство оборони України, як уповноважений орган державного управління, покладається обов'язок держави відшкодувати заподіяну позивачу моральну шкоду. З урахуванням глибини та характеру душевних страждань, яких зазнав ОСОБА_2, засад розумності, виваженості і справедливості суд оцінив моральну шкоду у розмірі 30 тис. грн.

Рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 07 вересня 2017 року апеляційну скаргу Міністерства оборони України задоволено частково. Заочне рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 18 січня 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_2 задоволено частково. Стягнуто з Міністерства оборони України на користь ОСОБА_2 моральну шкоду у розмірі 30 тис. грн. Стягнуто з Міністерства оборони України на користь держави судовий збір у сумі 551 грн 20 коп. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, щоОСОБА_2 встановлено другу групу інвалідності внаслідок захворювання, пов'язаного з проходженням військової служби у Збройних Силах України, тому він має право на відшкодування моральної шкоди. У зв'язку з чим суд першої інстанції зробив правильний висновок, що обов'язок держави відшкодувати позивачу завдану моральну шкоду покладається на Міністерство оборони України, як на уповноважений орган державного управління. Проте, вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, оскільки відповідно до пунктів 1, 2 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» (у редакції, чинній на час подання позову до суду у 2016 році) судовий збір за подання до суду першої інстанції позовної заяви немайнового характеру, яка подана фізичною особою, становить 0,4 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, що відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» становить 551 грн 20 коп. Отже, рішення суду першої інстанції в частині стягнення судового збору підлягає зміні з визначенням розміру судового збору у сумі 551 грн. 20 коп.

У касаційній скарзі, поданій у травні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, Міністерство оборони України, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2

Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржувані судові рішення є незаконними, необґрунтованими й такими, що ухвалено з порушенням норм чинного законодавства. Міністерство оборони України посилалось на те, що

ОСОБА_2не надав належних та допустимих доказів на підтвердження завдання йому моральної шкоди внаслідок протиправних дій відповідача, а також наявності причинно-наслідкового зв'язку між такими діями та завданою шкодою, або докази, які б свідчили, що у позивача змінився звичний спосіб життя. Крім того, наявність захворювання, що виникло в період проходження військової служби, не встановлює причин захворювання та не підтверджує протиправності дій Міністерства оборони України. Зазначало, що постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року № 975 було затверджено Порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов'язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - Порядок). Цей Порядок визначає механізм призначення і виплати одноразової грошової допомоги, тобто законодавством передбачені виплати у зв'язку з погіршенням стану здоров'я або внаслідок захворювання, пов'язаного з виконанням обов'язків військової служби, чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок зазначених причин. Таким чином, військовослужбовці та особи, на яких поширюється дія Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими у Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цими та іншими Законами.

Відзив на касаційну скаргу сторонами не подано.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Касаційна скарга підлягає задоволенню.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судами встановлено, що ОСОБА_2 проходив військову службу у період

з 07 серпня 1982 року по 27 серпня 2003 року у складі Збройних Сил України та був звільнений з військової служби у відставку за станом здоров'я, що підтверджується записом у військовому квитку НОМЕР_1 (а.с. 10).

Під час проходження військової служби отримав захворювання, а саме: анкілозуючий спондилоартрит (хвороба Бехєрєва), ризомієлічна форма з ураженням кульшових суглобів, повільно прогресуючий перебіг, перша стадія активності, рентгенологічна стадія ІІІ, із значним порушенням функцій хребта та обох нижніх кінцівок і частини загостреннями, що підтверджується копією свідоцтва про хворобу від 22 травня № 810 (а.с. 6).

Відповіднодо копії довідки медико-соціальної експертної комісії від 15 листопада 2005 року № 094716 ОСОБА_2 була встановлена друга група інвалідності, у зв'язку з хворобою, яка пов'язана з проходженням військової служби (а.с. 5).

Згідно з положенням частини першої статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

У постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз'яснено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

При вирішенні позову про відшкодування моральної шкоди, необхідно з'ясовувати, коли виникли правовідносини сторін, коли заподіяна моральна шкода.

Отже, наявність шкоди ще не породжує обов'язку її компенсації, так як необхідно довести наявність всіх складових цивільно-правової відповідальності, при цьому правильно визначивши суб'єкта такої відповідальності, період завдання шкоди.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» відшкодування військовослужбовцям заподіяної моральної і матеріальної шкоди провадиться у встановленому законом порядку.

Положеннями статті 11 вказаного Закону України встановлено, що військовослужбовці, військовозобов'язані та резервісти, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, мають право на безоплатну кваліфіковану медичну допомогу у військово-медичних закладах охорони здоров'я. Військовослужбовці щорічно проходять медичний огляд, щодо них проводяться лікувально-профілактичні заходи.

Порядок забезпечення путівками для санітарно-курортного лікування встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Військовослужбовці, звільнені з військової служби унаслідок захворювання, пов'язаного з виконанням обов'язків військової служби, члени сімей військовослужбовців приймаються на обстеження і лікування до військово-медичних закладів охорони здоров'я в порядку, встановленому Міністерством оборони України, іншими утвореннями відповідно до законів України військовими формуваннями та правоохоронними органами.

Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при

здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи (стаття 1174 ЦК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 10 та частин першої та четвертої статті 60 ЦПК України 2004 року, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з пунктами 2, 3 Рішення Конституційного Суду України щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 58 Конституції України (справа про зворотну дію у часі законів та інших нормативно-правових актів) від 09 лютого 1999 року №1рп/99 за загальновизнаним принципом права, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії у часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта у часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час якого вони настали або мали місце. Проте надання зворотної сили у часі нормативно-правовим актам може бути передбачено шляхом прямої вказівки про це у законі або іншому нормативно-правовому акті.

Встановивши, що підставою для встановлення ОСОБА_2 другої групи інвалідності стали захворювання, пов'язані з проходженням військової служби, яку він проходив з 07 серпня 1982 року по 27 серпня 2003 року, суди не врахували, що значну частину часу ОСОБА_2 проходив службу у Радянській Армії, тобто не у Збройних Силах України, які знаходять у підпорядкуванні Міністерства оборони України (стаття 3 Закону України «Про Збройні Сили України»), та захворювання, які стали причиною значного порушення функцій хребта та обох нижніх кінцівок, як позивач вказував у позові, ним не конкретизовано та не доведено, коли саме у нього з'явилися та розвинулися інші хвороби, а спори про відшкодування шкоди повинні вирішуватися за законодавством, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого права на відшкодування шкоди, тому відсутні підстави для покладення обов'язку про відшкодування моральної шкоди саме на Міністерство оборони України, яке було утворено у 1991 році.

Суди також не звернули увагу, що військовослужбовці та особи, на яких поширюється дія законів України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» користуються усіма

правами і свободами людини і громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими у Конституції України та законах України.

Аналогічні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 12 грудня

2018 року у справі № 333/851/17-ц (провадження № 61-27335св18) та

від 31 жовтня 2018 року у справі № 334/2836/17 (провадження № 61-39158св18).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Ураховуючи викладене, суди у порушення вимог статей 212-214, 303, 315 ЦПК України 2004 року не звернули увагу на те, коли саме у ОСОБА_2 виникло право на відшкодування моральної шкоди та чи повинно відповідати за цю шкоду Міністерство оборони України, неправильно визначилися із правовідносинами, що склалися та законом, який підлягає застосуванню до них, що призвело до помилкового задоволення його позову.

Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2

Відповідно до частини першої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 412 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Міністерства оборони України задовольнити.

Заочне рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 18 січня

2017 року та рішення Апеляційного суду Запорізької області від 07 вересня

2017 року скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до Міністерства оборони України про відшкодування моральної шкоди відмовити.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Є. В.Синельников

С. Ф. Хопта

Ю. В.Черняк