Справа № 212/9110/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 серпня 2019 року м. Кривий Ріг

Жовтневий районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області в складі: головуючого судді Власенко М.Д.

за участі секретаря судового засідання - Борух Ю.К.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

розглянувшиу відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Кривому Розі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Криворізької міської ради, третя особа: ОСОБА_3 про визнання права власності на ј частини квартири за набувальною давністю, -

встановив:

У листопаді 2018 року позивач звернулась до суду з позовом до Криворізької міської ради про визнання права власності на ј частини квартири за набувальною давністю, в якому просила визнати за нею право власності на 1/4 частину двокімнатної квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 51,82 кв.м., житловою площею 29,3 кв.м., власником якої зареєстрований ОСОБА_4 .

В обґрунтування вимог вказала, що з 23.09.2004 року в КП «Криворізьке БТІ» вона зареєстрована власником 3/4 частин спірної квартири, які подарувала їй ОСОБА_5 , згідно договору дарування №961983 від 30.03.2004 р., посвідченого приватним нотаріусом КМНО Растєгаєвим В.М., зареєстрованого в реєстрі № 1399. Відповідно до договору дарування ця частина квартири належала їй на підставі Свідоцтва № Ж 2516 про право власності на житло від 01.06.1994 р. та Свідоцтва про право на спадщину за законом, серії НОМЕР_1 , виданого їй, як дружині померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 , Другою криворізькою державною нотаріальною конторою 23.10.1996 р. по реєстру № 3-4404.

З 1996 p. ОСОБА_5 перебувала з її батьком, ОСОБА_6 у фактичних шлюбних відносинах на протязі 16 років до смерті батька ІНФОРМАЦІЯ_2 , спільно проживали однією сім`єю в квартирі ОСОБА_5 , проте в зареєстрованому шлюбі не перебували. Родичів та дітей у ОСОБА_5 не було, до позивачки вона відносилась як до доньки. На початку 2004 р. ОСОБА_5 запропонувала їй в дар належну їй частину квартири та вона погодилась. Як власник 3/4 частин квартири, порядок користування в якій був не визначений, позивачка повністю її утримувала, користувалась та володіла всією квартирою, виконувала в повному обсязі обов`язки по сплаті комунальних платежів.

Як ОСОБА_5 так і вона вважали, що після дарування їй 3/4 частин квартири, власником 1/4 її частини, також залишилась ОСОБА_5 , успадкувавши, як дружина, після смерті ОСОБА_7 , половину квартири, власником якої він був. В червні 2013 року ОСОБА_5 мала намір подарувати їй також 1/4 частину квартири, довіривши це зробити ОСОБА_8 , для чого 17.06.2013 р. надала їй нотаріально посвідчену довіреність і була впевнена, що представник виконала її намір. Однак ОСОБА_8 цього не зробила. Після смерті батька позивачки, ОСОБА_5 хворіла, потребувала допомоги, догляду та піклування, тому вона залишилась з нею проживати і відповідно, сумісно користувались квартирою.

Позивачка займалась похованням ОСОБА_5 та сплачувала послуги, пов`язані з похованням, та їй як члену її сім`ї видане свідоцтво про її смерть. Вона вважала, що після смерті ОСОБА_5 відкрилась спадщина на належну їй 1/4 частину квартири АДРЕСА_1 , яку вона подарувати їй не встигла і так як родичів вона не мала, вирішила звернутись до нотаріальної контори з приводу отримання спадщини, як спадкоємець четвертої черги за законом. Постановою № 282/02-31 від 10.05.18 р. приватний нотаріус КМНО Бурлак P.O. відмовив їй в видачі свідоцтва про право на спадщину в зв`язку з пропуском строку для прийняття спадщини та відсутністю факту родинних відносин. В постанові зазначено, що інші спадкоємці в ОСОБА_5 відсутні, станом на 10.05.2018 р. ніхто з заявою до нотаріальної контори про прийняття спадщини не звертався, спадкова справа після її смерті не заводилась, свідоцтва про право на спадщину не видавались.

01.11.2018 р була отримана інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, де зазначено, що станом на 01.11.2018 р. власником 1/4 частини квартири АДРЕСА_2 якої належить їй, зареєстрований ОСОБА_4 , чоловік ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , після смерті якого вона прийняла спадщину, про що вказано в договорі дарування. Про те, що власником 1/4 частини залишилась не ОСОБА_5 , а її чоловік, вона, до отримання вказаної інформації, не знала.

Вважаючи себе власником всієї квартири вона виконувала без обмежень обов`язки по утриманню всього житла, володіла та користувалась квартирою і відповідно до ст. 319 ЦК України, сплачувала і сплачує до цього часу платежі за всі комунальні послуги, в тому числі і за 1/4 частину. Самостійно, протягом 14 років, утримує цю квартиру, за власні кошти замінила в квартирі вікна, вхідні двері, поставила в ній лічильники води, замінила сантехнічне обладнання та лоджію. Факт відкритого постійного користування нею всією квартирою підтверджується також актом № 2 від 18.03.2009 р. згідно якого в моїй присутності був встановлений та опломбований в квартирі за вказаною адресою, лічильник холодної води, актом від 9.02.2012 р. про підключення, в моїй присутності, тепловузла в квартирі за адресою АДРЕСА_3 , свідоцтвом від 9.04.2013 р. про перевірку лічильника води в якому вона вказана власником квартири, квитанціями від 10.04.2013 р. про сплату мною грошей за перевірку лічильника води. Також, з її згоди як власника, 10.10.2014 р в кв. АДРЕСА_1 була зареєстрована її донька ОСОБА_9 , яка користується сумісно зі нею вказаною квартирою і зареєстрована в ній до цього часу. Вказане підтверджує те, що на протязі більше десяти років, а саме з 2004 р. вона добросовісно заволоділа і користується 1/4 частиною квартири АДРЕСА_1 .

Позовна заява надійшла до суду 26.11.2018 року ухвалою Жовтневого районного суду Дніпропетровської області від 29 листопада 2018 року позов було прийнято до провадження та призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого судового засідання.

Ухвалою суду від 04 лютого 2019 року у справі закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду, витребувано докази по справі.

Ухвалою суду від 02 квітня 2019 року клопотання представника позивача задоволено, витребувано з Криворізької філії Дніпропетровського обласного нотаріального архіву належним чином завірену копію спадкової справи №228/1996, заведеної після смерті ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Ухвалою суду від 10 червня 2019 року клопотання представника позивача задоволено, витребувано з Покровського районного у місті Кривому Розі відділу РАЦС ГТУЮ у Дніпропетровській області належним чином завірену копію актового запису про смерть ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Ухвалою суду від 31 липня 2019 року клопотання представника позивача задоволено, витребувано з Покровського районного у місті Кривому Розі відділу РАЦС ГТУЮ у Дніпропетровській області інформацію щодо наявності або відсутності актового запису про смерть ОСОБА_10 , яка є донькою ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Представник позивача ОСОБА_11 . ОСОБА_12 у судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримала та просила задовольнити у повному обсязі з підстав викладених у позовній заяві. Зазначила, що позивачу не було відомо кому належить ј частина спірної квартири, а отже вона має право на визнання за нею права власності в порядку набувальної давності.

Представник відповідача до судового засідання не з`явився, про день та час розгляду справи був повідомлений належним чином, просив справу розглядати без його участі, надав суду відзив, в якому просив відмовити в позовних вимогах про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю в повному обсязі. В обґрунтування відзиву зазначено, що набувальна давність (або давність володіння) відноситься до первісних способів набуття права власності, тому що права набувача основані не на минулій власності чи відносинах правонаступництва, а на обов`язковій сукупності обставин, передбачених ч. 1 ст. 344 ЦК України, до яких насамперед відносяться законний об`єкт володіння, добросовісність володіння, відкритість володіння, давність володіння та його безперервність (тобто строк володіння). Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном. Позивачем вказано, що у 1995 році помер ОСОБА_13 , який відповідно до реєстру речових прав на нерухоме майно до теперішнього часу значиться власником спірної квартири за адресою: АДРЕСА_3 . ОСОБА_4 проживав за даною адресою разом зі своєю дружиною ОСОБА_5 , яка відповідно була спадкоємицею першої черги та можна дійти висновку, що прийняла спадщину шляхом фактичного вступу у володіння нею, але з невідомих причин отримала спадщину не на 1/2, а тільки на ј вищевказаної квартири. З матеріалів справи вбачається, що позивач обізнана відносно того, хто є власником 1/4 квартири на яку вона просить визнати право власності за набувальною давністю, а тому не можна вважати володіння ОСОБА_2 житловим приміщенням, що належало ОСОБА_4 добросовісним. Вважають, що строк користування позивачем квартирою за вищевказаною адресою не є строком давнісного володіння за ст. 344 ЦК України, позивачем не доведено всіх обставин, необхідних для набуття права власності за набувальною давністю.

Третя особа ОСОБА_3 у судове засідання не з"явилась, надала суду письмову заяву з проханням розглядати справу у її відсутність, заперечень проти позову не мала.

В лютому 2019 року від представника позивача надійшла відповідь на відзив, який вважає таким, що не відповідає загальним засадам цивільного законодавства та просить відхилити. Зазначила, що власник 1/4 частини спірної двокімнатної квартири ОСОБА_4 , який помер ще 08.12.1995 року скористатись вказаними правами не може. Приведені у відзиві міркування, що вона була обізнана відносно того, хто є власником ј частини квартири, не відповідають дійсності і спростовуються наступними доказами. Про те, що саме ОСОБА_13 , а не його дружина ОСОБА_5 , яка після його смерті прийняла спадщину і стала його єдиним спадкоємцем за законом, що підтверджується Свідоцтвом про право на спадщину за законом серії НОМЕР_1 , видане 8.12.1995 р. залишився зареєстрованим власником ј частини квартири, ні ОСОБА_5 , а тим більше їй, відомо не було. Вони вважали, що після дарування позивачу 2/3 частин квартири 30.03.2004 p., ОСОБА_5 залишилась власником 1/4 її частини. В червні 2013 року вона мала намір подарувати позивачу цю частину квартири для чого надала 17.06.2013 р. нотаріально посвідчену довіреність ОСОБА_8 . Після смерті ОСОБА_5 10.09.2014 р. позивач, вважаючи себе її єдиним спадкоємцем, звернулась до нотаріальної контори з приводу отримання Свідоцтва про право на спадщину, якою вважала 1/4 частину квартири, що залишилась після смерті ОСОБА_5 , тобто була впевнена в тому, що власником 1/4 частини була саме ОСОБА_5 , а не її померлий в 1995 р. чоловік. Тільки 01.11.2018 р., при збиранні доказів для звернення до суду, вона отримала інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно в якому зазначено, що з 23.09.2004 р. власником 3/4 частин квартири зареєстрована вона, а іншим співвласником цієї квартири, а саме ј її частини, з 23.04.2004 р. зареєстрований, померлий ОСОБА_4 , який мав бути власником не 1/4, а 1/2 частини квартири. Яким чином після померлого ще 08.12.1995 р ОСОБА_4 було, прийняте рішення 23.09.2004 р про реєстрацію на його ім`я 1/4 частини квартири - не зрозуміло. До отримання інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 01.11.2018 року вона не знала, що власником 1/4 частини зареєстрований ОСОБА_4 , а не ОСОБА_5 Зазначені докази підтверджують добросовісність її володіння майном ОСОБА_4 , а саме те, що володілець не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном і обставини володіння не давали і не могли давати сумніву щодо правомірності цього володіння. Володіючи, користуючись і розпоряджаючись всією квартирою з 2004 р. вона не знала, що володіє 1/4 частиною квартири власником якої зареєстрований ОСОБА_4 Була впевнена що 1/4 частина квартири належить ОСОБА_5 яка подарувала їй ще в 2004 р. 3/4 її частини і мала намір подарувати решту, надавши для цього довіреність, яка додана до позовної заяви . Вона вважала що таким чином, вона відмовилась від права власності на цю частину, передавши її в володіння та користування. На протязі 14 років вона виконує обов`язки по утриманню всієї квартири, відкрито, постійно і безперервно нею володіє та користується до цього часу, що підтверджується відповідними доказами , приведеними в позовній заяві. На протязі зазначеного часу ніхто інший не претендує на цю квартиру, в тому числі і на 1/4 її частину. Представник відповідача не прийняв до уваги що майно, на яке вона просить визнати право власності не є ізольованою кімнатою, відокремленою квартирою чи домоволодінням, а отже не можливо визначити порядок користування відповідно до часток співвласників, не можливо виділити цю частину в натурі. На протязі зазначеного часу ніхто інший крім неї та її дочки, яка зареєстрована в цій квартирі, нею не користується.

Допитані судом в якості свідків ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , кожен окремо пояснили суду, що позивачка ОСОБА_2 є їх сусідкою, після смерті її батька, позивачка та її донька доглядали за його співмешканкою ОСОБА_5 , яка мешкала в квартирі АДРЕСА_1 , а також була похилого віку, хворіла та потребувала стороннього догляду. Інші особи у квартирі не з`являлись.

Дослідивши матеріали справи та з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд встановив наступне.

Згідно Свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_2 виданого Житлово-комунальним господарством Виконкому Криворізької міської ради народних депутатів від 01.06.1994 року квартира АДРЕСА_1 належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_4 та членам його сім`ї ОСОБА_5 , на підставі розпорядження №Ж-2129 від 16.05.1994 року. Зазначене свідоцтво зареєстровано Комунальним підприємством «Криворізьке бюро технічної інвентаризації» в книзі №89п-310-310 (т.1, а.с.4).

Згідно запису акта про смерть № 2179 від 08.12.1995 р., який витребуваний на запит суду, ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_4 (т.2, а.с.3).

Згідно Свідоцтва про право на спадщину за законом від 23 жовтня 1996 року спадкоємцем майна ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_4 є його дружина - ОСОБА_5 , що мешкає в АДРЕСА_3 , спадкове майно на яке видано свідоцтво складається з 1/4 частини двохкімнатної частини квартири загальною площею 51,82 кв.м., житловою площею 29,3 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , розташована на другому поверсі п`ятиповерхового житлового будинку. Одна четверта частина квартири залишається відкритою до звернення до держнотконтори спадкоємця. Дане свідоцтво посвідчене приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Герасимовою Л.С. (т.1 а.с.16).

Згідно Договору дарування частини квартири від 30 березня 2004 року ОСОБА_5 та ОСОБА_2 уклали цей договір відповідно до якого Дарувальник безоплатно передає у власність обдарованої а обдарована приймає у власність 3/4 частини двокімнатної квартири, загальною площею 51,82 кв.м., житловою площею 29,3 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 . Предмет договору належить дарувальнику на підставі Свідоцтва № НОМЕР_2 право власності на житло, виданого 01 червня 1994 року Криворізьким УЖКГ і Свідоцтва про право на спадщину за законом виданим 23.10.1996 року (т.1, а.с.12).

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за №4829298 від 23.09.2004 року, 3/4 частки квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , зареєстрована на праві приватної спільної часткової власності за ОСОБА_2 на підставі договору дарування від 30.03.2004 року за № 961983 (том №1, а.с.13).

Згідно Свідоцтва про смерть Серії НОМЕР_3 виданого Жовтневим відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Криворізького міського управління юстиції у Дніпропетровській області, ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_6 (т.1, а.с.20).

10 травня 2018 року позивачка ОСОБА_2 , від імені якої за довіреністю діє ОСОБА_1 звернулась до приватного нотаріусу Криворізького міського нотаріального округу Бурлак Р.О. із в заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 , проте отримала відмову у зв`язку з пропуском строку прийняття спадщини та документально не підтвердила місця проживання, реєстрації разом з померлою ОСОБА_5 , а також не надала документів, що підтверджують факт родинних відносин будь якої черги спадкування за законом. Згідно вказаної постанови інші спадкоємці відсутні, спадкова справа не заводилась. Згідно Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру від 10 травня 2018 року є інформація про посвідчення заповіту від імені ОСОБА_16 Іларіонівни Кмитівською сільською радою Коростишивського району Житомирської області від 04 травня 2004 року за Р.№ 6. Свідоцтва про право на спадщину не видавались (т.1 а.с.23).

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 01.11.2018 року власником ѕ частин квартири за адресою: АДРЕСА_3 є ОСОБА_2 , власником ј частини квартири є ОСОБА_4 (т.1 а.с.24-26).

Згідно акту від 21.05.2018 року, складеного жильцями будинку № АДРЕСА_4 та засвідченого директором ТОВ «ЦЕНТРОБУД» вбачається, що ОСОБА_2 сумісно проживала однією сім`єю, вела спільне господарство, фінансово утримувала ОСОБА_5 до смерті ІНФОРМАЦІЯ_7 з 2004 року (т.1 а.с.24).

Відповідно до довідки Криворізької об`єднаної міської довідково-інформаційної служби № 23 від 05.11.2018 року за адресою: АДРЕСА_3 зареєстрована лише ОСОБА_3 , уповноважений власник ОСОБА_2 не зареєстрована (том№1, а.с.35).

Відповідно до наданих позивачем копій розрахункових документів ОСОБА_2 понесла витрати, пов`язані із похованням ОСОБА_5 (т.1 а.с.28-29).

Згідно наданих позивачем копій квитанцій про сплату комунальних послуг за період з січня 2005 року по 2018 рік позивачем оплачувались витрати на сплату послуг, що надавались для обслуговування квартири АДРЕСА_1 (т.1 а.с. 58-110).

З наданих позивачем копій квитанцій вбачається, що нею здійснено встановлення лічильників води та теплової енергії, а також понесено витрати на заміну дверей, вікон та сантехнічного обладнання (т.1 а.с.30-34).

Згідно звіту про оцінку майна, вартість ј частини квартири за адресою АДРЕСА_3 , станом на 14.11.2018 року складає 24000 грн.(т.1, а.с. 39-40).

Згідно інформації приватного нотаріуса Криворізького міського нотаріального округу Бурлак Р.О., після смерті ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_7 , спадкова справа не відкривалась та не реєструвалась у Спадковому реєстрі. (т.1 а.с.197).

З копій матеріалів спадкової справи, наданої Другою Криворізькою державною нотаріальною конторою №1327, що була заведена після смерті ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_8 встановлено, що у встановлений законом строк із заявою про прийняття спадщини 23.10.1996 року звернулась його дружина - ОСОБА_5 , а також 14.03.1996 року із заявою про прийняття спадщини після смерті батька звернулась ОСОБА_10 , яка є рідною донькою померлого ОСОБА_4 , вказавши у своїй заяві, що вона приймає спадщину, що залишилась після смерті батька у вигляді квартири за адресою: АДРЕСА_3 та просить видати їй свідоцтво про право на спадщину за законом. (том №2, а.с.6-13).

Згідно інформації Покровського районного у м. кривому Розі відділу РАЦС ГТУЮ у Дніпропетровській області від 20.08.2019 року відповідно до відомостей, які містяться в Державному реєстрі актів цивільного стану громадян, актовий запис про смерть ОСОБА_10 відсутній.

Відповідно до вимог статті 344 Цивільного кодексу України, особа яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є.

Отже, для набуття права власності на майно за набувальною давністю відповідно до вимог ст.344 ЦК України, необхідно, щоб заволодіння майном було добросовісним, тобто особа при заволодінні майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Разом з тим факт обізнаності особи про те, що вона не є власником речі, не виключає добросовісності володіння за умови, що заволодіння майном не відбулося з порушенням норм права (викрадення, шахрайство).

Аналізуючи поняття "добросовісності володіння", як ознаку набувальної давності за ст.344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність, як одна із загальних засад цивільного судочинства, означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна, тобто на той початковий момент, який включається в повний давнішній строк володіння майном, визначений законом. Крім того, позивач, як володілець майна, повинен бути впевнений в тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

При набувальній давності тягар доказування добросовісності лягає на зацікавлену сторону - на позивача. Наявність у володільця певної правової підстави для володіння майном виключає можливість набуття права власності за набувальною давністю.

При цьому, виходячи зі змісту статті ст.344 ЦК України особа, що має право на визнання права власності на майно за набувальною давністю повинна бути незаконним добросовісним володільцем цього майна, тобто фактичним володільцем, який не має будь-якого титулу (права власності, користування, сервітуту та інші) на це майно, а наявність відповідного титулу виключає застосування положень статті 344 Цивільного кодексу України.

За набувальною давністю може бути набуто право власності на чуже майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Добросовісність заволодіння майном особою полягає в її переконанні, що заволодіння правомірне, тобто майно надійшло до неї законно, а саме: особа при заволодіння майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності чи володіння майном. При цьому факт обізнаності особи про те, що вона не є власником не виключає добросовісності володіння за умови, що заволодіння майном не відбулося з порушенням норм права (викрадення, шахрайство).

Відкритість володіння полягає в тому, що фактичний незаконний володілець майна, здійснюючи володіння повинен ставитись до речі як до своєї власної (експлуатувати, вживати необхідні заходи до утримання), не приховуючи цього факту від інших осіб. При цьому від давнісного володільця не вимагається здійснення активних дій для демонстрації свого володіння іншим особам, а вимагається лише утримання від дій, спрямованих на його приховування.

Володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК України). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК України).

Можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК України, а також частини четвертої статті 344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності.

Цивільний кодекс України набрав чинності 1 січня 2004 року, тому норма ст.344 даного Кодексу може застосовуватися до правовідносин, які виникли після 1 січня 2004 року.

Водночас, згідно роз`яснень, які містяться в п.п. 9, 11 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 року за № 5, при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема таке:

1) володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності;

2) володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна;

3) володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (ч. 3 ст. 344 ЦК України). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (ч. 2 ст. 344 ЦК України).

Враховуючи положення ст. ст. 335 та 344 ЦК України право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (ст. 263 ЦПК).

Також, відповідно до роз`яснень, викладених у інформаційному листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28.01.2013 року № 24-150/0/4-13 «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав» давнісний володілець повинен довести факти добросовісності, відкритості, безперервності і тривалості свого володіння. Добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів про набувальну давність суд має врахувати добросовісність саме на момент передачі позивачу майна (речі), тобто, на початковий момент, який буде включатися в повний строк давності володіння, визначений законом.

Разом з тим, відповідно до роз`яснень, наданих в листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» відповідно до змісту положень ст. 344 ЦК України набуття право власності на майно за набувальною давністю є самостійною підставою набуття права власності. В зазначеному випадку право власності на нерухоме майно не переходить від спадкодавця до спадкоємця (ст. 1216 ЦК України), а набувається за рішенням суду (ч. 4 ст. 344 ЦК України).

Отже, спори про набуття права власності за набувальною давністю не є спорами із спадкування, в тому числі й у випадках, коли особа заявляє про давність володіння (ч. 2 ст. 344 ЦК України).

Відповідно до норм статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Детально вивчивши матеріали справи та надані докази, суд дійшов висновку про безпідставність заявлених позовних вимог.

З досліджених судом матеріалів справи встановлено, що співвласниками квартири за адресою: АДРЕСА_3 було згідно Свідоцтва про право власності від 01.06.1994 року були подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_5 без виділення часток, а отже виходячи з рівності часток подружжя у спільно набутому майні, кожен мав право на Ѕ частину квартири. Після смерті ОСОБА_4 його дружина залишилась власником Ѕ частини квартири, а також мала право на обов`язкову частку у частині квартири, що належала її чоловіку і становила також Ѕ частину. Оскільки до нотаріуса із заявами про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 звернулись дружина ОСОБА_5 та рідна донька ОСОБА_10 , які мали право на рівні частки у спадковому майні, нотаріусом було видано ОСОБА_5 Свідоцтво про право на спадщину лише на ј частину від половини квартири, що належала померлому, а іншу ј частину залишили відкритою до звернення до держконтори спадкоємця. Таким чином, ОСОБА_5 стала власником ѕ частин квартири, які подарувала позивачу ОСОБА_2 30.03.2004 року. Інша ј частини квартири залишилась зареєстрованою за померлим ОСОБА_4 .

При цьому, згідно ст.ст.548, 549 ЦК УРСР (в редакції 1963 року, що діяла на момент смерті ОСОБА_4 ) визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем

відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Отже, ј частина спірної квартири є належною ОСОБА_10 , яка у встановлений законом строк прийняла спадщину надавши заяву до нотаріуса, хоча і не оформила своє право власності у встановленому законом порядку.

Як встановлено судом та не заперечувалось позивачем у позові, а також представником позивача у судовому засіданні, ОСОБА_2 , після набуття права власності на ѕ частини спірної квартири за договором дарування було достаменно відомо, що ј частина цієї квартири не перейшла у її власність та належить іншій особі, тобто не є безхазяйною річчю і має власника. При цьому, позивач хоча і помилялась щодо особи дійсного зареєстрованого власника ј частини квартири ОСОБА_4 , але була обізнаною про факт належності на праві власності частини квартири іншій особі, якою вважала ОСОБА_5 , про що також свідчить надана позивачем довіреність від 17.06.2013 року, якою ОСОБА_5 уповноважила ОСОБА_8 подарувату частину квартири ОСОБА_2 Обізнаність позивача про наявність власника спірної частини квартири підтверджується також її зверненням 10.05.2018 року до нотаріуса з метою оформлення спадщини на ј частину квартири, яку вона вважала належною ОСОБА_5 .

Суд також враховує, що у Свідоцтві про право на спадщину за законом від 23.10.1996 року, копія якого надана позивачем до суду чітко визначено про те, що ј частина квартири залишається відкритою до звернення спадкоємця, а отже сама ОСОБА_5 як дружина померлого, а після неї і позивач могли та повинні була бути обізнаними про існування іншого спадкоємця. При цьому в судовому засіданні позивач ОСОБА_2 вказувала, що померла ОСОБА_5 за життя розповідала їй про існування рідної доньки у її чоловіка ОСОБА_4 , з якою склались не дуже гарні стосунки і вони припинили спілкування.

Враховуючи встановлені обставини справи, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для визнання за позивачем права власності на спірну частину квартири в порядку набувальної давності, оскільки позивачем не доведено належними та допустимими доказами її добросовісного заволодіння 1/4 частиною спірної квартири, а також подальшого безперервного та відкритого володіння. Сам по собі факт сплати комунальних платежів та проведення ремонту квартири не є підставою для виникнення у позивача права власності за набувальною давністю.

Виходячи із результатів вирішення спору, у відповідності з вимогами ст.141 ЦПК України судові витрати слід віднести на рахунок позивача.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 331, 344, 335, ЦК України, ст.ст.7, 8, 9-11, 141, 263-265 ЦПК України, суд,-

вирішив:

Відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до Криворізької міської ради, третя особа: ОСОБА_3 про визнання права власності на 1/4 частини квартири за набувальною давністю.

Судові витрати віднести на рахунок позивача.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Дніпровського апеляційного суду через Жовтневий районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження , якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено та підписано 06 вересня 2019 року.

Суддя М.Д. Власенко