ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 лютого 2019 року м. Чернівці

Справа №727/8980/15

Чернівецький апеляційний суд у складі суддів судової палати з розгляду цивільних справах:

головуючого Владичана А.І.

суддів: Литвинюк І.М., Одинака О.О.

секретар Андрушків С.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит», від імені якого діє уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Чернявська Олена Степанівна, відділення №87 АТ «Банк «Фінанси та Кредит» про захист прав споживачів, визнання вкладником за договором банківського вкладу, за апеляційною скаргою акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» на заочне рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 21 грудня 2015 року, (головуючий у 1-й інстанції Смотрицький В.Г.),

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит», від імені якого діє уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Чернявська О.С., відділення №87 АТ «Банк «Фінанси та Кредит» про захист прав споживачів, визнання вкладником за договором банківського вкладу.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що 7 липня 2014 року він та АТ «Банк «Фінанси та кредит» уклали договір - заяву №300131/80645/3-14 про банківський вклад (депозит) «Стандарт» на 3 місяці, відповідно до якого позивач вніс грошові кошти у розмірі 55000 грн на вкладний рахунок НОМЕР_1. Внесення коштів та дійсність договору підтверджується квитанцією про здійснення касової операції від 7 липня 2014 року № 9.

Банк не виконав своїх обов'язків за договором банківського вкладу від 7 липня 2014 року, що призвело до відсутності реєстрації договору і, як наслідок, необліковування на рахунку Банку грошових коштів, залучених від вкладника на підставі укладеного в письмовій формі договору банківського вкладу.

____________________________________________________________________

Провадження 22ц/822/103/19 Категорія 57

Про наявність договірних правовідносин з АТ «Банк «Фінанси та кредит» та виконання позивачем обов'язків за договором № 300131/80645/3-14 про банківський вклад свідчить відповідь Слідчого управління Міністерства внутрішніх справ України в Чернівецькій області від 7 вересня 2015 року № 4/03/638 про достовірність укладеного договору, який за змістом та формою відповідає вимогам закону та іншим нормативно-правовим актам, містить підписи уповноважених осіб Банку, відтиски печатки.

Просив визнати його вкладником у АТ «Банк «Фінанси та кредит» за вкладним рахунком НОМЕР_1 на банківський строковий вклад (депозит) «Стандарт» №300131/80645/3-14 на суму 55000 грн.

Заочним рішенням Шевченківського районного суду міста Чернівці від 21 грудня 2015 року позов задоволено.

Визнано ОСОБА_1 вкладником в АТ «Банк «Фінанси та кредит» за вкладним рахунком НОМЕР_1 про банківський строковий вклад (депозит) «Стандарт» на 3 місяці в національній валюті за № 300131/80645/3-14 на суму 55000 грн.

Стягнуто з АТ «Банк «Фінанси та кредит» на користь держави судові витрати зі сплати судового збору в сумі 487 грн 20 коп.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 19 лютого 2016 року заяву АТ «Банк «Фінанси та кредит» про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

Не погоджуючись із заочним рішенням суду першої інстанції, АТ «Банк «Фінанси та кредит» подало апеляційну скаргу, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, порушенням норм матеріального і процесуального права.

Зазначає, що позивачем не дотримано письмової форми договору банківського вкладу, а, отже, такий правочин є нікчемним.

В апеляційній скарзі просить скасувати заочне рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 21 грудня 2015 року та ухвалити нове судове рішення, яким у позові відмовити.

Апеляційний суд, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Статтею 263 ЦПК встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, тобто ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, тощо.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції вищезазначеним вимогам законодавства не відповідає.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості та доведеності позовних вимог.

Однак колегія суддів не погоджується з даними висновками суду першої інстанції.

Судом установлено, що 07 липня 2014 року ОСОБА_1 та АТ «Банк «Фінанси та кредит» в особі начальника відділення № 87 Мотозюк І.І. уклали договір-заяву № 300131/80645/3-14 про банківський вклад (депозит) «Стандарт» на 3 місяці, відповідно до якого позивач вніс грошові кошти у розмірі 55000 грн на вкладний рахунок НОМЕР_1 з нарахуванням 24% річних строком до 07 жовтня 2014 року (а.с. 4). Внесення коштів та дійсність договору підтверджено квитанцією про здійснення касової операції від 07 липня 2014 року № 9 (а.с. 5).

04 листопада 2014 року ОСОБА_1 звернувся до банку з вимогою припинити дію укладеного договору банківського вкладу та повернути суму депозитного вкладу з нарахованими процентами (а.с. 8), проте вклад йому повернуто не було.

17 вересня 2015 року постановою Правління Національного банку України АТ «Банк «Фінанси та кредит» віднесено до категорії неплатоспроможних. Виконавчою дирекцією Фонду прийнято рішення «Про запровадження тимчасової адміністрації в АТ «Банк «Фінанси та кредит».

З 18 вересня по 17 грудня 2015 року запроваджено тимчасову адміністрацію та делеговано всі повноваження тимчасового адміністратора АТ «Банк «Фінанси та кредит», визначені статтями 37?39 Закону України від 23 лютого 2012 року№ 4452-VI «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», заступнику начальника відділу супроводження виведення неплатоспроможних банків з ринку департаменту врегулювання неплатоспроможності банків Чернявській О.С. строком на три місяці з 18 вересня до 17 грудня 2015 року.

Предмет спору - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення.

Предметом позову ОСОБА_1, тобто матеріально-правовою вимогою, стосовно якої останній просив ухвалити судове рішення, є визнання його вкладником у АТ «Банк «Фінанси та кредит» за вкладним рахунком НОМЕР_1 на банківський строковий вклад (депозит) «Стандарт» №300131/80645/3-14 на суму 55000 грн.

Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України, частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів.

Отже, указана норма визначає об'єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес.

У рішенні Конституційного суду України №18-рп/2004 від 01 грудня 2004 року визначено поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається у частині першій статті 4 ЦПК України та інших законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям «права», яке треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально правовим засадам.

Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів визначений у статті 16 ЦК України.

За змістом п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Способи захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст.ст. 55, 124 Конституції України, ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 16 ЦК України, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту у спосіб передбачений законом, зокрема ст. 16 ЦК України або у спосіб, не передбачений законом, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб'єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Колегія суддів вважає, що вимога позивача про визнання його вкладником не відповідає передбаченим законом способам захисту цивільних прав, обраний позивачем у цій справі спосіб захисту не призводить до відновлення його прав, ефективним відновленням прав позивача є внесення до загального реєстру вкладників товариства на одержання гарантованої суми відшкодування коштів за вкладами, яким він скористався, що підтверджується рішеннями суду.

Отже, за наявності у позивача іншого спору обраний ним спосіб відновлення права шляхом визнання його вкладником у банку є неефективним, а доводи щодо необхідності саме такого відновлення його права - необґрунтованими.

Ухвалюючи рішення в частині задоволення позову до відділення №87 АТ «Банк «Фінанси та Кредит», суд першої інстанції не врахував, що вказане відділення є відокремленим структурним підрозділом акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» та не є юридичною особою.

Відповідно до частини 2 статті 30 ЦПК України в редакції 2004 року позивачем та відповідачем можуть бути фізичні та юридичні особи, а також держава.

Згідно пункту 4 постанови Пленуму «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30 березня 2012 № 5 позови, що виникають із діяльності філії або представництва юридичної особи, можуть пред'являтися також за їх місцезнаходженням, проте відповідачем у справі є банк чи інша фінансова установа як юридична особа.

Згідно з пунктом 1 частини 1статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Статтею 377 ЦПК України передбачено, що судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255та257цього Кодексу.

Про закриття провадження у справі суд постановляє ухвалу (частина 2 статті 255 ЦПК України).

За таких обставин рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення, яким у задоволенні позову до АТ «Банк «Фінанси та Кредит», від імені якого діє уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію, необхідно відмовити, а в частині задоволення позову до відділення №87 АТ «Банк «Фінанси та Кредит» - закрити провадження відповідно до правил пункту 1 частини 1 статті 255 ЦК України - через відсутність у відповідача (філії чи представництва юридичної особи) цивільної процесуальної дієздатності, тобто у зв'язку з відсутністю сторони у цивільному процесі.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (ч. 6 ст. 141 ЦПК України).

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно платіжного доручення №12554 від 15 березня 2016 року за подання до суду апеляційної скарги акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит» сплатило судовий збір у розмірі 535 грн 92 коп. (а.с. 62).

ОСОБА_1 звільнений від сплати судового збору згідно статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів».

Відповідно до правил частини 6 статті 141 ЦПК України витрати, понесені акціонерним товариством «Банк «Фінанси та Кредит» на оплату судового збору за подання до суду апеляційної скарги, повинні бути компенсовані за рахунок держави в порядку, визначеному постановою Кабінету Міністрів України «Про граничні розміри компенсації витрат, пов'язаних з розглядом цивільних та адміністративних справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави» від 27 квітня 2006 року № 590.

Керуючись ст.ст. 374, 376 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» задовольнити частково.

Заочне рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 21 грудня 2015 року скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит», від імені якого діє уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Чернявська Олена Степанівна відмовити.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до відділення №87 АТ «Банк «Фінанси та Кредит» закрити.

Розподіл судових витрат змінити.

Компенсувати акціонерному товариству «Банк «Фінанси та Кредит» сплачений ним судовий збір в сумі 535 гривень 92 копійки за подання до суду апеляційної скарги за рахунок держави в порядку, визначеному постановою Кабінету Міністрів України «Про граничні розміри компенсації витрат, пов'язаних з розглядом цивільних та адміністративних справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави» від 27 квітня 2006 року № 590.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 15 лютого 2019 року.

Головуючий А.І. Владичан

Судді: І.М. Литвинюк

О.О. Одинак