КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 квітня 2019 року м. Київ

Справа № 22-ц/824/786/2019 Головуючий у судді 1-ї інстанції - Корнієнко С.В.

Унікальний №362/3025/14-ц Доповідач - Гаращенко Д.Р.

Київський апеляційний суд. Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ у складі:

головуючого Гаращенка Д.Р.

суддів Невідомої Т.О., Пікуль А.А.

при секретарі Гавриленко М.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 11 липня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Малосолтанівської сільської ради Васильківського району Київської області про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю,

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Малосолтанівської сільської ради Васильківського району Київської області про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, просив визнати за ним право власності на житловий будинком, що розташований за адресою: АДРЕСА_1.

В обґрунтування позову посилався на те, що починаючи з 1989 року постійно проживає та користується житловим будинком АДРЕСА_1.

Будинок належить на праві власності його батькам - ОСОБА_3 та ОСОБА_4.

Батько помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року, а мати ІНФОРМАЦІЯ_2 року.

За життя мати так і не встигла оформити правовстановлюючі документи на будинок, що позбавляє позивача можливості отримати спадщину.

Позивач постійно проживав з батьками, вів з ними спільне господарство та оплачував комунальні платежі та продовжує проживати за адресою і зараз.

Інших спадкоємців, які б мали право на нерухоме майно, яке залишилось після смерті ОСОБА_3 та ОСОБА_4 немає.

Посилався на положення ч.1 ст.344 ЦК України щодо набуття ним права власності на будинок як особи яка добросовісно заволоділа чужим майном та продовжує ним відкрито володіти протягом 10 років.

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 11 липня 2014 року позов було задоволено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1, 16 листопада 2018 року, подала апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом першої інстанції її законних прав та інтересів як спадкоємця першої черги, його незаконність та необґрунтованість, порушення норм процесуального та матеріального права, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити та стягнути з ОСОБА_2 на її користь судові витрати.

В обґрунтування апеляційних вимог, посилалась на те, що вона є спадкоємцем першої черги після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_4

14 листопада 2018 року вона звернулась до Васильківської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після померлої.

В подальшому їй стало відомо про прийняття судом першої інстанції оскаржуваного рішення, яким вирішено питання щодо її законних прав та інтересів, як спадкоємця першої черги.

На момент смерті матері вона та її рідний брат (ОСОБА_2.) були зареєстровані в спірному будинку, однак до участі у справі суд першої інстанції її не залучив.

Посилання суду першої інстанції на наявність доказів про прийняття померлою ОСОБА_4 спадщини після смерті чоловіка та прийняття позивачем спадщини після смерті матері, суперечать матеріалам справи, які взагалі не містять таких доказів.

На підтвердження факту прийняття позивачем спадщини судом першої інстанції не було з'ясовано чи звертався останній до нотаріальної контори та не витребувано відповідні матеріали спадкової справи.

Визнання права власності за позивачем за набувальною давністю є порушенням норм матеріального права, оскільки застосуванню підлягають положення книги шостої ЦК України.

Апелянт та її брат були зареєстровані та постійно проживали в спірному будинку зі спадкодавцями на момент відкриття спадщини, проте судом першої інстанції не було встановлено приналежність спірного майна та не з'ясовано його дійсного власника на момент звернення позивача до суду.

При ухвалі оскаржуваного рішення судом першої інстанції не було враховану правову позицію Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ викладену в постанові пленуму №5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист прав власності та інших речових прав» щодо особи відповідача у справах про визнання права власності за набувальною давністю та від кого така особа має право на захист свого володіння.

Судом першої інстанції було невірно встановлено фактичні обставини справи та норми права які підлягають застосуванню до спірних правовідносин в даному конкретному випадку.

Оскаржуване рішення фактично позбавило апелянта, як спадкоємця, права на спадкування.

29 січня 2019 року ОСОБА_2 надіслав відзив на апеляційну скаргу в якому просив відмовити в її задоволенні, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

В судовому засіданні апелянт та її представник підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити.

Позивач та його представник заперечували проти апеляційної скарги, просили її відхилити, рішення суд першої інстанції залишити без змін.

Інші учасники процесу повідомлялись судом належним чином про дату, час, і місце розгляду справи по суті, причини своєї неявки суду не повідомили.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка у судове засідання сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про день, час та місце розгляду справи не перешкоджає розгляду справи.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін та їх представників, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного.

Колегія судів встановила, що позивач та відповідач є рідними братом та сестрою.

Після смерті їх батьків мати ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 р., та батька ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 р. залишився житловий будинок, за адресою АДРЕСА_1, який належав їм на праві власності згідно зі свідоцтвом від 17.01.1989 р.

Задовольняючи позовні вимоги позивача суд першої інстанції зазначив, що в матеріалах справи є докази фактичного, у відповідності до вимог ст.ст. 548,549 ЦК України (в редакції 1963 р.) прийняття померлою матір'ю позивача спадщини після смерті її чоловіка у 1996 р. Враховуючи вимоги ст. 344 ЦК України позов було задоволено.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції повністю враховуючи наступне.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Якщо одна із сторін визнала пред'явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 206 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання:чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Ухвалюючи рішення у справі, суд, за заявою позивача, поданою до закінчення підготовчого провадження, може визнати недійсним повністю чи у певній частині пов'язаний із предметом спору правочин, який суперечить закону, якщо позивач доведе, що він не міг включити відповідну вимогу до позовної заяви із не залежних від нього причин.

Колегія суддів вважає, що заочне рішення суду першої інстанції не відповідає зазначеним процесуальним нормам виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 344 ЦК України для набуття права власності на чужі речі за набувальною давністю необхідні такі умови: річ, що опинилася у володінні особи, є об'єктивно чужою; володілець суб'єктивно вважає майно своїм; володілець майна має бути добросовісним; володіння здійснювалось протягом усього строку відкрито; володіння майном продовжувалось безперервно.

Суттєвим для виникнення права власності за набувальною давністю є встановлення моменту виникнення права власності за набувальною власністю та строк володіння; характер володіння (добросовісне, недобросовісне, відкрите, безперервне); обставини, за яких виникло володіння спірним майном та чи відповідає це володіння ознакам безтитульного володіння; юридичний статус спірного майна.

При зверненні до суду з вимогами про визнання за набувальною давністю права власності на нерухоме майно позивачем має бути доведено факт існування такого нерухомого майна, відкритість та безперервність володіння ним без правової підстави; добросовісність заволодіння майном; факт володіння спірним майном протягом строку, який складає не менше 10 років.

За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

У постанові Верховного Суду України від 20 травня 2015 року у справі № 3-87гс15 зроблено висновок, що норми статті 334 ЦК України не підлягають застосуванню у випадках, коли володіння майном протягом тривалого часу здійснювалося на підставі договірних зобов'язань (договорів оренди, зберігання, безоплатного користування, оперативного управління тощо), чи у будь-який інший передбачений законом спосіб, оскільки право власності у володільця за давністю виникає поза волею і незалежно від волі колишнього власника.

Аналогічна правова позиція викладена 03.12.2018 року Верховним Судом в рамках справи № 153/608/17, провадження № 61-2689св18.

Згідно зі ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Порушення норм процесуального права є обов'язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо:

1) справу розглянуто неповноважним складом суду;

2) в ухваленні судового рішення брав участь суддя, якому було заявлено відвід, і підстави його відводу визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованими;

3) справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов'язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою;

4) суд прийняв судове рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов'язки осіб, що не були залучені до участі у справі;

5) судове рішення не підписано будь-ким із суддів або підписано не тими суддями, які зазначені у рішенні;

6) судове рішення ухвалено суддями, які не входили до складу колегії, що розглядала справу;

7) суд розглянув в порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження.

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до частини першої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду (частина четверта статті 344 ЦК України).

У пункті 9 постанови пленуму Вищого спеціалізовано суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз'яснено, що при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.

Отже, давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати по відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником.

За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Суд першої інстанції не звернув уваги на те, що позивачу постійно було відомо хто є власником спірно майна, та, що після смерті власників відносно спірного майна в нього та у апелянта виникли спадкові правовідносини відносно цього майна.

Зазначене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду /КЦС, у справі № 175/4741/16-ц, від 29.03.18 р.

Враховуючи викладене колегія суддів вважає, апеляційна скарга підлягає задоволенню, рішення суду першої інстанції скасуванню з ухваленням нового про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 375, 381, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 11 липня 2014 року скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 09 квітня 2019 року.

Головуючий Д.Р. Гаращенко

Судді Т.О. Невідома

А.А.Пікуль