КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 лютого 2019 року

м. Київ

справа № 754/8590/18

провадження № 22-ц/824/3449/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кравець В.А. (суддя-доповідач)

суддів - Мазурик О.Ф., Махлай Л.Д.

за участю секретаря судового засідання - Нечваль А.А.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідачі - держава Україна в особі Державної казначейської служби України, Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1

на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 26 листопада 2018 року у складі судді Лісовської О.В.

у справі за позовом ОСОБА_1 до держави Україна в особі Державної казначейської служби України, Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

У липні 2018 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до держави Україна в особі Державної казначейської служби України, Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про відшкодування моральної шкоди.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що розмір його щомісячної пенсії, як основного джерела існування, за 2015 рік був нижчим за прожитковий мінімум, визначений Державним бюджетом України на цей рік, що становить загрозу життю позивача.

На його думку, держава порушила статтю 3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, яка забороняє будь-яке поводження держави по відношенню до її громадянина, що принижує гідність цього громадянина, та статей 3, 28, 46, 48 Конституції України, які гарантують право кожного на повагу до його гідності та визначають, що пенсійне забезпечення, що є основним джерелом існування, не може бути нижчим за прожитковий мінімум і має забезпечувати достатній рівень особи та його сім'ї.

Уважає, що такі дії держави, зокрема Пенсійного фонду України, завдають йому моральної шкоди, яку він оцінює в 1 731 485,00 грн.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 26 листопада 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням, 28 грудня 2018 року позивач звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, оскільки вважає таке рішення незаконним та необґрунтованим.

Апеляційну скаргу мотивує тим, що суд першої інстанції неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи, оскільки не дослідив та не оцінив надані ним докази, не врахував довідки про те, що розмір пенсії позивача за кожен місяць 2015 року був меншим за розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлений законом на цей рік.

Позивач у судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся відповідно до вимог чинного законодавства.

18 лютого 2019 року на адресу апеляційного суду надійшла заява ОСОБА_1, в якій він зазначає, що вимоги апеляційної скарги підтримує в повному обсязі, та просить розглядати справу за його відсутності.

Інші учасники справи в судове засідання також не з'явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, клопотання про відкладення розгляду справи до апеляційного суду не надходили.

Відповідно до частини другої статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а тому колегією суддів вирішено розглядати справу за відсутності осіб, що не з'явилися.

Заслухавши доповідь судді-доповідача Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не наведено достатньо доказів на підтвердження неправомірних дій відповідача відносно нього, а також завдання позивачу моральної шкоди внаслідок неправомірних дій відповідача.

Висновок суду відповідає обставинам справи та ґрунтується на вимогах закону.

Частиною першою статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом установлено, що ОСОБА_1 перебуває на обліку Головного УПФУ в м. Києві та отримує пенсію, що підтверджується пенсійним посвідченням та довідкою про призначення пенсії.

ОСОБА_1, звертаючись з вказаним позовом, уважає, що через недотримання відповідачем Порядку проведення індексації грошових доходів населення, індексація його пенсії в 2015 році проводилась невірно. У зв'язку з порушенням його права на отримання належних щомісячних сум індексації пенсії в 2015 року відповідач з моменту проведення перерахунку заподіяв йому шкоду.

Відповідно до вимог статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

За змістом ст. 1173 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Згідно із Постановою Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Звертаючись з позовними вимогами саме до держави Україна в особі Державної казначейської служби України та Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, позивач належним чином не аргументує та не доводить, якими саме діями або бездіяльністю зазначених органів державної влади порушено права позивача.

Зокрема, матеріали справи не містять відомостей про звернення ОСОБА_1 до суду адміністративної юрисдикції про визнання дій або бездіяльності відповідачів неправомірними.

Встановлення неправомірності дій Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві не належить до компетенції судів загальної юрисдикції.

Разом з тим, суд звертає увагу на наступне.

Відповідно до статті 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Розмір прожиткового мінімуму в 2015 році встановлювався ст. 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2015 рік».

Підставою для звернення ОСОБА_1 до суду з даним позовом стало те, що пенсія, яка виплачувалася позивачеві в 2015 році, на думку позивача, була меншою від прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб.

Отже, зазначаючи про невідповідність розміру заробітної плати, позивач посилається на розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб (з 1 січня 2015 року - 1 218 грн., з 1 вересня - 1 378 грн.), уважаючи, що відповідно до Закону України «Про зайнятість населення» він є працездатною особою.

Проте, в статті 1 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» міститься визначення терміну «непрацездатні громадяни» - особи, які досягли встановленого статтею 26 цього Закону пенсійного віку, або особи з інвалідністю, у тому числі діти з інвалідністю, а також особи, які мають право на пенсію у зв'язку з втратою годувальника відповідно до закону.

Виходячи з того, що позивач є пенсіонером за віком, тому він є непрацездатною особою в розумінні положень зазначеного закону.

Згідно статті 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2015 рік», розмір прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність (непрацездатних осіб) складав з 1 січня 2015 року - 949 гривень, з 1 вересня - 1 074 гривні., що є меншим від розміру пенсії, яка відповідно до довідки Головного управління Пенсійного фонду України від 26 червня 2018 року, виплачувалася позивачеві в 2015 році.

Відповідно до вимог статей 76-83 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Виходячи з наведеного, колегія суддів уважає, що місцевий суд дійшов вірного висновку, що позов ОСОБА_1 не підлягає задоволенню, оскільки позивачем не наведено достатньо доказів на підтвердження неправомірних дій відповідача відносно нього, а також завдання позивачу моральної шкоди внаслідок неправомірних дій відповідача.

Окрім того, питання щодо встановлення неправомірності дій Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, до якого по суті зводяться вимоги позовної заяви, не належить до компетенції судів загальної юрисдикції.

Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та не містять достатнього обґрунтування, що могло би стати підставою для скасування рішення і ухвалення нового, а тому, дослідивши матеріали справи, надавши об'єктивну оцінку зібраним доказам по справі та нормам законодавства, що регулюють спірні правовідносини, колегія суддів доходить висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга - залишенню без задоволення.

Керуючись статтями 367, 369, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 26 листопада 2018 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 19 лютого 2019 року.

Головуючий В.А. Кравець

Судді О.Ф. Мазурик

Л.Д. Махлай