Справа № 505/1598/18
Провадження № 2/505/517/2019
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28.01.2019 року Котовський міськрайонний суд Одеської області в складі:

головуючої судді Павловської Г. В.

при секретарі Шевчук С. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Подільську Одеської області в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 29 травня 2018 року звернулась в суд з цим позовом, вказуючи, що є власником квартири за адресою: АДРЕСА_1. Крім неї у будинку зареєстровані: ОСОБА_3 її син, та відповідачка ОСОБА_2, яка є колишньою дружиною її сина.

З 2004 року після розірвання шлюбу з її сином, відповідачка у вказаній квартирі не проживає, одразу переїхала на інше місце проживання, але добровільно знятися з реєстрації з квартири відмовляється.

Реєстрація відповідачки створює перешкоди у належному їй праві володіння, користування та розпорядження квартирою, заважає отримати субсидію та пільги на сплату житлово-комунальних послуг.

Позивачка просила суд визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, такою, що втратила право користування квартирою за адресою: АДРЕСА_1.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з"явилась, надала заяву, в якій просила справу розглядати без її участі, позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити.

Відповідачка ОСОБА_2 в судове засідання не з"явилась, але надала заяву про розгляд справи за її відсутності, заявлені позовні вимоги повністю визнає та не заперечує проти їх задоволення.

Дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до висновку про

Згідно ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок /частину будинку/, квартиру, користуються ним /нею/ для особистого проживання і мають право розпоряджатися цією власністю на власний розсуд.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до договору найму житлового приміщення в будинках місцевих рад депутатів трудящих, державних підприємств і установ, кооперативних і громадських організацій Української РСР, наймачеми квартири за адресою: АДРЕСА_1, є позивач ОСОБА_1

В цій квартирі на постійне місце проживання зареєстрована з 24.06.2009 року відповідач ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Відповідачка є колишнью дужиною сина позивачки ОСОБА_3 Шлюб між ними було розірвано 26 жовтня 2004 року, про що в книзі реєстрації актів розірвань шлюбів зроблено відповідний актовий запис №146 від 26 жовтня 2004 року.

Факт того, що відповідачка у вказаній квартирі не проживає підтверджується ОСОБА_3 про не проживання особи за місцем реєстрації від 24 травня 2018 року, згідно якого сусіди ОСОБА_4, ОСОБА_5 і ОСОБА_6 підтвердили, що за адресою: АДРЕСА_1, починаючи з 2004 року фактично не проживає ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Відповідно до статті 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до частини четвертої статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Згідно зі статтею 64 ЖК Української РСР члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення.

До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом статті 65 ЖК Української РСР наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб.

Відповідно до роз'яснень, викладених у пункті 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім'ї наймача, чи зареєстровані вони в цьому жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням.

За змістом статей 71, 72 ЖК Української РСР наймач або члени його сім'ї можуть бути визнані судом такими, що втратили право користування жилою площею, зокрема, коли вони в ньому не проживають без поважних причин понад шість місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймачем, а в разі спору - судом.

Згідно ч.1 ст.6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, зобовязані протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання.

Відповідно до цієї норми закону відповідач зобовязаний був зареєструватись за новим постійним місцем проживання протягом 10 днів з дня переїзду до цього постійного місця проживання.

Тому суд вважає, що реєстрація постійного місця проживання відповідача за адресою: АДРЕСА_1, є формальною, без наміру її фактичного проживання в цій квартирі. Відповідно вона втратила право на користування цією квартирою, оскільки добровільно припинила користування вказаною квартирою та переселилась на інше місце свого проживання.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Згідно із статтею 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Статтею 391 ЦК України встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до частини 2 статті 405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

З урахуванням викладеного суд вважає, що оскільки відповідач, яка є колишньою дружиною сина позивачки, не проживає в квартирі понад один рік без поважних причин, вона має бути визнана такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Отже, рішення суду про визнання відповідача такою, що втратила право користування жилим приміщенням і є підставою для зняття її з реєстраційного обліку за місцем реєстрації.

Керуючись ст.ст. 12, 81, 89, 141, 263-265 ЦПК України, ст.ст.72,150,191 ЖК України, ст.391, 405 ЦК України, суд,

В И Р І Ш И В :

Позовну заяву задовольнити.

Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, такою, що втратила право користування квартирою за адресою: АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, на користь держави судовий збір у розмірі 704,80 грн.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, передбаченому ст.273 ЦПК України.

Рішення суду може бути оскаржено позивачем до Одеського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Су д д я ОСОБА_7

Повне судове рішення складено 28.012019 року.