ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«12» лютого 2019 року

м. Харків

справа № 646/3073/18-ц

провадження № 22ц/818/1105/19

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В., (суддя-доповідач),

суддів - Кіся П.В., Яцини В.Б.

за участю секретаря - Ігнатової Т.В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1, представник позивача - Кураксіна О.І.,

відповідач - ОСОБА_3,

третя особа - ОСОБА_4

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 21 листопада 2018 року в складі судді Теслікової І.І.,

в с т а н о в и в:

У травні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3, третя особа: ОСОБА_4 про усунення перешкод у здійсненні права власності.

Позовна заява мотивована тим, що 20 січня 2018 року вона та ОСОБА_4 придбали у власність по Ѕ частці нежитлових будівель, що розташовані за адресою: АДРЕСА_2

Вказала, що під час підготовки документів для отримання права власності на земельну ділянку, їй стало відомо, що з 03 квітня 1990 року по АДРЕСА_2 зареєстрований ОСОБА_3

Відповідач ні є ані колишнім власником нежитлових приміщень, ані членом родини власника.

Просила усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні належній їй Ѕ частки в праві власності нежитлових будівель літ. «Б-1» загальною площею 197,4 кв. м., літ. «В-1» загальною площею 83,5 кв. м., літ. «Г-1» загальною площею 105,0 кв. м., літ. «Д-1» загальною площею 9,0 кв. м., нежитлові приміщення першого поверху № 1,2 в літ. «Е-1» загальною площею 26,1 кв. м., загальною площею 421,0 кв. м., що розташовані за адресою: АДРЕСА_2 шляхом визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право користування нежитловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_2 та зняття його з реєстраційного обліку у вказаному майні.

Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 21 листопада 2018 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 через свого представника подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення скасувати і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, порушено та неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Вважала, що суд не надав належної оцінки доказам у справі і як доводи апеляційної скарги виклала позовні вимоги. Вказала, що суд помилково посилався на відсутність обраного способу захисту цивільних прав та інтересів, оскільки власник майна має право вимагати усунення перешкод шляхом відновлення становища, яке існувало до порушення; що спірне майно не є житловим фондом; що до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми цивільного, а не житлового законодавства; що жодних підстав для користування відповідачем спірним нежитловим приміщенням немає, а тому право власника цього приміщення підлягає захисту шляхом зняття відповідача з реєстраційного обліку у вказаному майні.

Відзивів на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції від учасників справи не надходило.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з'явившихся осіб, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно задовольнити частково, рішення суду - скасувати.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що положеннями ЖК та ЦК України передбачено спосіб захисту порушеного права шляхом визнання особи такою, що втратила право користування саме житловим приміщенням, у зв'язку з чим захистити порушене право позивача у спосіб, зазначений у позовній заяві, не вбачається можливим.

Проте, з таким висновком суду повністю погодитися не можна, виходячи з наступного.

Матеріали справи свідчать про те, що будинок АДРЕСА_2 є нежитловою будівлею і складається з наступних приміщень: літ. «А-1» загальною площею 400,5 кв. м., літ. «Б-1» загальною площею 197,4 кв. м., літ. «В-1» загальною площею 83,5 кв. м., літ. «Г-1» загальною площею 105,0 кв. м., літ. «Д-1» загальною площею 9,0 кв. м., літ. «Е-1» загальною площею 26,1 кв. м., які зареєстровані за територіальною громадою м. Харкова в особі Харківської міської ради на праві комунальної власності на підставі рішення ХІІ сесії Харківської міської ради ХХІ скликання від 28 вересня 1992 року та записані у реєстрову книгу за реєстровим №4426.

Із договорів купівлі-продажу від 12 січня 2018 року, посвідчених приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Бідонько Л.Л., реєстрові номери №26, 31 вбачається, що позивач та третя особа стали співвласниками цих нежитлових приміщень по Ѕ частці кожний. Право власності зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Проте, ще з 03 квітня 1990 року в квартирі №4 цього будинку, який на теперішній час є нежитловою будівлею, залишився зареєстрований ОСОБА_3

Однак, згідно інформації Комунального підприємства «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» квартир №№ АДРЕСА_3, АДРЕСА_2 в цьому будинку станом на 31 грудня 2012 року не зареєстровано.

Враховуючи, що спірне приміщення не належить до житлового фонду, судова колегія погоджується з висновком суду щодо того, що до правовідносин, що виникли, не можуть бути застосовані норми житлового законодавства про втрату права користування житлом.

Проте, судова колегія не погоджується з висновком суду щодо того, що до спірних правовідносин неможливо застосувати положення ЦК України, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права.

Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб'єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені в частині другій статті 16 ЦК України. Ними можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Зі змісту частини третьої статті 16 ЦК України вбачається, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55 та 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Так, статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

У Рішенні Конституційного суду України № 18-рп/2004 від 01 грудня 2004 року (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено поняття «охоронюваний законом інтерес» у логічно-смисловому зв'язку з поняттям «права», яке треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституціїі законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально правовим засадам.

Отже, вирішуючи спір, суд повинен надати об'єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, судам належить зважати на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У §145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Chahal v. the United Kingdom» (заява №22414/93, [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові способи для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати особі такі способи правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов'язань. Крім того, ЄСПЛ указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю способів, що передбачаються національним правом.

У статті 13 Конвенції гарантується доступність на національному рівні засобу захисту, здатного втілити в життя сутність прав та свобод за Конвенцією, у якому б вигляді вони не забезпечувались у національній правовій системі. Таким чином, стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування, хоча Держави-учасниці мають певну свободу розсуду щодо способу, у який вони виконують свої зобов'язання за цим положенням Конвенції. Зміст зобов'язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається статтею 13, має бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (§ 75 рішення ЄСПЛ у справі «Афанасьєв проти України» від 05 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Іншими словами, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Тим більше, що пріоритет норм міжнародного права за наявності колізій з внутрішнім законодавством надає судам України досить широкі повноваження при обранні джерела права задля вирішення конкретного спору.

В абзаці 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 вказано, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачений нормою матеріального права або може скористатися можливістю вибору між декількома способами захисту, якщо це не заборонено законом. Якщо ж спеціальні норми не встановлюють конкретних заходів, то особа має право обрати спосіб із числа передбачених статтею 16 ЦК із урахуванням специфіки порушеного права й характеру правопорушення.

Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (статті 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема статтею 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Необхідною умовою застосування судом певного способу захисту є наявність, доведена належними доказами, певного суб'єктивного права (інтересу) у позивача та порушення (невизнання або оспорювання) цього права (інтересу) відповідачем.

Такий правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 12 червня 2013 року в справі №6-32цс13, Верховним Судом у постановах від 17 травня 2018 року в справі № 2-64/11, від 04 липня 2018 року у справі № 590/479/16-ц.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Зазначена норма матеріального права не є декларативною, а визначає право власника вимагати будь - яких усунень свого порушеного права від будь - яких осіб будь - яким шляхом, який власник вважає прийнятним.

Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

В суді апеляційної інстанції представник позивача пояснила, що ОСОБА_3 в цьому будинку ніколи не проживав, його місце проживання на теперішній час невідоме. Він не є ані власником, ані користувачем будинку, який є нежитловою будівлею. Вважала, що визнання його таким, що втратив права користування приміщенням є єдиним способом захисту порушеного права власника. При цьому посилалася на правовий висновок, викладений в постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року (справа №6-709цс16).

Матеріали справи свідчать про те, що в будинку АДРЕСА_2 який з 1992 року є нежитловою будівлею, в квартирі АДРЕСА_2 зареєстрований ОСОБА_3, який в ньому не проживав і не проживає; з 2012 року квартири в цьому будинку відсутні; він не є власником цієї будівлі. Останніми власниками нежитлових приміщень, які знаходяться в цьому будинку, є позивач та третя особа.

Враховуючи, що позивач не має можливості в повній мірі реалізувати своє право власності, судова колегія вважає, що спосіб, який обрано позивачем, є єдиним для поновлення його порушеного права власності.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції не пересвідчився, чи є обраний позивачем спосіб захисту єдиним та ефективним у спірних правовідносинах, чи можливо поновити порушене право власника іншим способом, та, не застосувавши при цьому положень ЦК України, помилково відмовив позивачу в задоволенні позову.

Щодо вимоги позивача про зняття відповідача з реєстраційного обліку, судова колегія зазначає наступне.

Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном шляхом зняття особи з реєстраційного обліку залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства, а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.

Згідно пункту у частини 1 статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Таким чином, підставою для зняття особи з реєстраційного обліку є рішення суду відповідного змісту.

Аналізуючи наведене, судова колегія вважає, що суд першої інстанції не дослідив і не надав належної оцінки поданим позивачем доказам, не з'ясував належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог і того, яка саме правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, що має суттєве значення для правильного вирішення спору і дійшов помилкового висновку щодо відмови в задоволенні позову.

Оскільки порушено норми процесуального права та неправильно застосовано норми матеріального права, судова колегія вважає за необхідне рішення суду скасувати, а позов - задовольнити частково з підстав, зазначених вище.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційну скаргу - задоволено, з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1762, 00 грн.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст.374, ст.376, ст. ст. 381 - 384, 389 ЦПК України,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 21 листопада 2018 року- скасувати.

Позов ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Усунути перешкоди ОСОБА_1 у користуванні та розпорядженні квартирою АДРЕСА_2 шляхом визнання ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, таким, що втратив право користування цим приміщенням.

В іншій частині в задоволенні позову - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 1762, 00 грн. судових витрат.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В.Бурлака

Судді П.В. Кісь

В.Б. Яцина

Повний текст постанови складено 15 лютого 2019 року.