Постанова

Іменем України

14 лютого 2019 року

м. Київ

справа № 128/2591/16-ц

провадження № 61-7309св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Журавель В.І. (суддя-доповідач), АнтоненкоН. О., Крата В. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_8 на рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 28 серпня 2017 року у складі судді Ганкіної І. А. та постанову апеляційного суду Вінницької області від 14 червня 2018 року у складі колегії суддів: Берегового О. Ю., Денишенко Т. О., Медяного В. М.,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 ОСОБА_8, ОСОБА_9 про визнання права власності на майно в порядку спадкування за заповітом.

Вимоги обґрунтовував тим, що ОСОБА_5, ОСОБА_9 та ОСОБА_8 є його рідними сестрами.

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла їхня мати ОСОБА_10, а ІНФОРМАЦІЯ_2 - батько ОСОБА_11, який за життя склав заповіт на його (позивача) користь.

Після смерті батька відкрилася спадщина на житловий будинок АДРЕСА_1, на земельну ділянку площею 3,22 га на території Степанівської сільської ради Вінницького району Вінницької області з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, дві земельні ділянки площею по 0,2500 га на АДРЕСА_1 з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та для ведення особистого селянського господарства, а також на майновий пай в розмірі 6 177 грн у пайовому фонді майна сільськогосподарського орендного підприємства «Мир» села Степанівка Вінницького району Вінницької області.

Він звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті батька, у задоволенні якої йому було відмовлено, оскільки відповідно до свідоцтва про право власності спадковий будинок належить до категорії колгоспного двору, головою якого був за життя ОСОБА_11, однак установити з наданого документа розмір частки, що належала йому за життя, неможливо. Крім того, на державних актах про право власності містяться рукописні написи.

У свідоцтві про право особистої власності на будинковолодіння від 02 червня 1989 року, виданому на підставі рішення виконавчого комітету Вінницької районної Ради народних депутатів від 19 травня 1988 року № 128, вказано, що будинок АДРЕСА_1 належить до категорії колгоспного двору, членами якого є батьки ОСОБА_11 (голова колгоспного двору) та ОСОБА_10

Зазначав, що відповідно до записів погосподарської книги ОСОБА_5, ОСОБА_13 та ОСОБА_14 станом на 15 квітня 1991 року були зареєстровані у даному колгоспному дворі, однак права на частку у майні когоспного двору не набули, оскільки більше трьох років підряд своєю працею і коштами не брали участі у веденні спільного господарства колгоспного двору.

Ураховуючи наведене, просив визнати за ним право власності в порядку спадкування за заповітом після смерті батька ОСОБА_11 на все вищевказане спадкове майно.

Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 28 серпня 2017 року, залишеним без змін постановою апеляційного суду Вінницької області від 14 червня 2018 року, позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_4 право власності в порядку спадкування за заповітом від 23 жовтня 2012 року після смерті батька ОСОБА_11, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2, на таке майно:

- 5/12 часток (1/2 та 1/8 частки) житлового будинку «А», веранди «а», загальною площею 76,3 кв. м, житловою площею 53,8 кв. м, сараю-літньої кухні «Б», погребу з шиєю «П», огорожі № 1, воріт № 2, хвіртки № 3, жомової ями № 4, криниці № 5, що розташовані на АДРЕСА_1;

- земельну ділянку площею 3,22 га на території Степанівської сільської ради Вінницького району Вінницької області з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка належала ОСОБА_11 на підставі державного акту від 27 червня 2003 року серії НОМЕР_1;

- земельну ділянку площею 0,2500 га на АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_2, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка належала ОСОБА_11 на підставі державного акту від 30 листопада 2012 року серії НОМЕР_3, виданого на підставі рішення Степанівської сільської ради Вінницького району Вінницької області від 15 серпня 2012 року;

- земельну ділянку площею 0,2500 га на АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_4, для ведення особистого селянського господарства, яка належала ОСОБА_11 на підставі державного акту від 30 листопада 2012 року серії НОМЕР_6, виданого на підставі рішення Степанівської сільської ради Вінницького району Вінницької області від 15 серпня 2012 року.

- майновий пай в розмірі 6 177 грн в пайовому фонді майна сільськогосподарського орендного підприємства «Мир» в селі Степанівка Вінницького району Вінницької області, який належав ОСОБА_11 на підставі свідоцтва про право власності на майновий пай члена КСП серії НОМЕР_5.

Суди зробили висновки про наявність підстав для часткового визнання за позивачем права власності на спадкове майно.

До суду касаційної інстанції надійшла касаційна скарга ОСОБА_8, у якій вона, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення та постанову судів попередніх інстанцій, справу направити на новий розгляд до місцевого суду.

Вважає, що відповідачем у даній справі повинна бути Вінницька державна нотаріальна контора, оскільки саме нотаріус відмовив (не визнав права) позивачеві у видачі свідоцтв про право на спадщину після смерті батька.

Зазначає, що в матеріалах справи відсутні належні документи про те, що їхні батьки були членами колгоспу. Тому, на переконання заявника, суди, визнаючи за позивачем право власності на 5/12 часток житлового будинку, необґрунтовано прийняли до уваги лише витяг із погосподарської книги.

Позивач не надав свідоцтв і державних актів про право власності на спірне майно.

Суди не дослідили, чи насправді мала місце втрата ОСОБА_4 державного акту на земельні ділянки.

Неправомірними є висновки і про те, що батько ОСОБА_11 був особою з інвалідністю та у зв'язку з цим мав право на обов'язкову частку після смерті матері ОСОБА_10, оскільки судам не були надані підтверджуючі цей факт документи.

Крім того, суди не з'ясували питання щодо обґрунтованості віднесення будинку до суспільної групи господарств колгоспний двір, чи була проведена реєстрація цього домоволодіння та земельних ділянок, чи передавалося заповідачу це майно в натурі.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Суди встановили, що ОСОБА_4, ОСОБА_8, ОСОБА_5 та ОСОБА_9 є дітьми подружжя ОСОБА_10 та ОСОБА_11

Відповідно до свідоцтва про право особистої власності на домоволодіння від 02 червня 1989 року, виданого на підставі рішення виконавчого комітету Вінницької районної Ради народних депутатів від 19 травня 1988 року № 128, станом на 15 квітня 1991 року цей будинок із надвірними будівлями належав до суспільної групи господарств колгоспний двір, головою якого був ОСОБА_11

Протягом 1986-1990 років у колгоспному дворі було зареєстроване лише подружжя ОСОБА_10 та ОСОБА_11

Станом на 15 квітня 1991 року у домоволодінні були зареєстровані дочка подружжя ОСОБА_5, її чоловік ОСОБА_15 та їхні діти: ОСОБА_13, ОСОБА_14

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_10, яка за життя (18 травня 2010 року) склала заповіт на користь ОСОБА_8

У 2016 році ОСОБА_8 отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті матері на земельну ділянку площею 2,6445 га на території Степанівської сільської ради Вінницького району Вінницької області.

Згідно з матеріалами спадкової справи № 279/2016, заведеної відносно майна померлої ОСОБА_10, право на спадщину за заповітом останньої отримала ОСОБА_8, а право на обов?язкову частку, що складає половину від належної частки за законом відповідно статті 1241 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), - ОСОБА_11, який на час смерті дружини був непрацездатною особою у зв'язку з досягненням пенсійного віку.

ОСОБА_11 постійно проживав із дружиною на час відкриття спадщини після її смерті, тому вважається таким, що прийняв обов'язкову частку у спадковому майні.

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_11, після смерті якого відкрилася спадщина на належне йому майно: 1/2 власну частку у майні колгоспного двору та 1/4 спадкову частку у зв'язку зі смертю дружини ОСОБА_10, а також на зазначені позивачем земельні ділянки, що належали спадкодавцю згідно державними актами на право приватної власності на землю від 27 червня 2003 року серії НОМЕР_1, від 30 листопада 2012 року серії НОМЕР_3 та серії НОМЕР_6, на майновий пай у розмірі 6 177 грн у пайовому фонді майна сільськогосподарського орендного підприємства «Мир», належний ОСОБА_11 на підставі свідоцтва про право власності на майновий пай члена КСП серії НОМЕР_7.

Відповідно до заповіту ОСОБА_11 від 23 жовтня 2012 року усе його майно повинно належати синові ОСОБА_4, який у серпні 2015 року звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. ОСОБА_8 і ОСОБА_5 також подали нотаріусу заяви про прийняття спадщини після смерті батька за законом.

Листом Вінницької районної державної нотаріальної контори від 04 липня 2016 року ОСОБА_4 відмовлено у видачі свідоцтв про право на спадщину на земельні ділянки у зв'язку з наявністю у державних актах рукописних написів.

У подальшому постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 17 серпня 2017 року № 1764/02-31 державний нотаріус відмовив ОСОБА_4 у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на житловий будинок з господарськими будівлями АДРЕСА_1 після смерті батька ОСОБА_11, посилаючись на належність спадкової нерухомості до категорії колгоспного двору.

ОСОБА_9 тривалий час проживає в Росії (Карелії), надала суду першої інстанції письмову заяву про те, що не планує змінювати своє місце проживання, не претендує на спадкове майно своїх батьків у селі Степанівка Вінницького району Вінницької області.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що позивач як спадкоємець за заповітом має право на спадкове майно після смерті батька за вирахуванням обов'язкових часток у спадщині ОСОБА_8 та ОСОБА_5, які досягли пенсійного віку.

Колегія погоджується з такими висновками судів попередніх інстанцій і відхиляє доводи касаційної скарги про те, що належним відповідачем повинна бути нотаріальна контора, оскільки в даному випадку має місце спір про право на спадщину.

З огляду на те, що нотаріус відмовив позивачу у вчиненні нотаріальної дії, з урахуванням принципу диспозитивності саме останній вправі був визначати коло відповідачів, які не визнають його право власності на спірне майно.

Щодо аргументів скарги про помилковість віднесення спірного будинку до суспільної групи господарств колгоспний двір, а також про відсутність правовстановлюючих документів на спірне нерухоме майно, то вони спростовуються наявними в матеріалах справи свідоцтвом про право особистої власності на домоволодіння від 02 червня 1989 року, відповідними державними актами на право власності на землю та витягами з погосподарської книги Степанівської сільської ради (т. 1, а. с. 13-17, 21-31).

Крім того, не заслуговують на увагу посилання ОСОБА_8 на те, що батько ОСОБА_11 не був особою з інвалідністю та у зв'язку з цим не мав права на обов'язкову частку у спадщині після смерті ОСОБА_10, оскільки він був людиною похилого віку (на момент смерті дружини досяг віку 73 роки) та був непрацездатною особою і відповідно на нього поширювалися норми статті 1241 ЦК України.

Інші аргументи касаційної скарги були предметом перевірки апеляційного суду, зводяться до переоцінки доказів, що не входить до компетенції суду касаційної інстанції, та на законність оскаржуваних судових рішень не впливають і їхніх висновків не спростовують.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Суди попередніх інстанцій, правильно визначившись із характером спірних правовідносин і норм матеріального права, які підлягають застосуванню до них, зробили обґрунтовані висновки про часткове задоволення позову.

Перевіривши доводи касаційної скарги ОСОБА_8, колегія вважає за необхідне залишити її без задоволення, а рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 28 серпня 2017 року та постанову апеляційного суду Вінницької області від 14 червня 2018 року - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 28 серпня 2017 року та постанову апеляційного суду Вінницької області від 14 червня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді В. І. Журавель

Н. О. Антоненко

В.І. Крат