Справа № 465/956/17 Головуючий у 1 інстанції: Ванівський Ю.М.
Провадження № 22-ц/811/2914/18 Доповідач в 2-й інстанції: Савуляк Р. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: Савуляка Р.В.,

суддів: Мікуш Ю.Р., Приколоти Т.І.

за участі секретаря: Фейір К.О.

з участю: прокурора Заєць І.Є., розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові справу за апеляційною скаргою Прокуратури Львівської області на рішення Франківського районного суду від 10 квітня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Франківської районної адміністрації Львівської міської ради про визнання права власності , -

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2017 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Франківської районної адміністрації Львівської міської ради про визнання права власності.

Позовні вимоги мотивував тим, що згідно технічного паспорту від 15 грудня 2016 року квартира АДРЕСА_1 складається з трьох кімнат житловою площею 40,8 кв.м., загальна площа квартири 67,1 кв.м.

У 2016 року з метою покращення житлових умов, ним було прибудовано веранду з тильної сторони головного фасаду житлового будинку площею 11,7 кв.м.

Вказана добудова здійснена з дотриманням вимог державних будівельних норм, що підтверджується висновком №24/11-16 я від 06 грудня 2016 року не порушує прав та інтересів інших осіб.

З урахуванням зазначених обставин, позивач, на підставі ст.ст.100,152 ЖК України, ст.376 ЦК України просив:

Визнати за ним право власності на 1/1 реконструйованої квартири АДРЕСА_1 загальною площею 67,1 кв.м.

Оскаржуваним рішенням Франківського районного суду від 10 квітня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Франківської районної адміністрації Львівської міської ради про визнання права власності, задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/1 реконструйованої квартири АДРЕСА_1 загальною площею 67,1 кв.м.

Рішення суду оскаржила Прокуратура Львівської області.

В апеляційній скарзі посилається на те, що при ухваленні оскаржуваного рішення, судом не було враховано відсутність даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу чи органу місцевого самоврядування, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважали про наявність спору про право.

Вказує, що позов ОСОБА_1 носить формальний характер, а метою подання позову є не визнання права власності (як наявного), а його набуття - що само по собі є неприпустимим, оскільки набуття права власності регулюється окремими правовими нормами.

Також зазначає, що земельна ділянка, па якій розташована самовільно реконструйована квартира, є комунальною власністю і відповідно до її. 12 Перехідних положень Земельного кодексу України перебуває у віданні Львівської міської ради. Будь-яке будівництво нерозривно пов`язано з земельною ділянкою, на якій воно здійснюється. З урахуванням того, що земля є специфічним об`єктом права власності, суду слід обов`язково з`ясовувати, який правовий режим земельної ділянки, на якій здійснено будівництво.

Просить рішення Франківського районного суду від 10 квітня 2018 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Розгляд справи в суді апеляційної інстанції призначався неодноразово.

10 вересня 2019 року до суду апеляційної інстанції надійшли письмові пояснення на апеляційну скаргу від представника ОСОБА_1 адвоката Козія Т.В. та його клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку із зайнятістю в цивільній справі за позовом ТОВ «Еталон Ком» до ОСОБА_2 , дата засідання у якій попередньо узгоджена з Кам`янка-Бузьким районним судом Львівської області та іншими учасниками

Розгляд справи відкладено на 09 жовтня 2019 року.

09 жовтня 2019 року від адвоката Козія Т.В. надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку із його зайнятістю в цей день в кримінальній справі про обвинувачення ОСОБА_3 за ч.2 ст.115 КК України, яка слухається з участю присяжних засідателів.

Клопотання адвоката Козія Т.В. задоволено, розгляд справи було відкладено на 18 грудня.

17 грудня 2019 року від адвоката Козія Т.В. поступило клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку із його зайнятістю у цей день в кримінальній справі про обвинувачення ОСОБА_4 за ч.1 ст.121 КК України, засідання у якій, попередньо узгоджене судом та учасниками справи.

Зазначене клопотання відхилено колегією суддів, оскільки чергове відкладення справи призводить до порушення розумних строків її розгляду в суді апеляційної інстанції, крім того, убачаються дії спрямовані на безпідставне затягування розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення прокурора Заєць І.Є. на підтримання апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення у межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, а рішення Франківського районного суду м. Львова від 10 квітня 2018 року скасуванню на підставі пп.1-3 ч.1 ст.376 ЦПК України з ухваленням нового судового рішення по справі.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції дійшов висновку, що відсутні обставини, які б перешкоджали визначити за позивачем право власності на 1/1 реконструйованої квартири АДРЕСА_1 загальною площею 67,1 кв.м.

З таким висновком суду погодитися не можна виходячи із наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.376 ЦК України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Відповідно до п.9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами статті 376 ЦК України (про правовий режим самочинного будівництва)» від 30 березня 2016 року №6 При розгляді справ зазначеної категорії судам слід мати на увазі, що відповідно до статті 26 Закону України «Про основи містобудування» спори з питань містобудування вирішуються радами, інспекціями державного будівельного архітектурного контролю у межах їх повноважень, а також судом відповідно до законодавства.

За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК).

У зв`язку із цим звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво має здійснюватися за наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право.

Суд не повинен підміняти органи, які зобов`язані видавати дозволи на будівництво й узгоджувати забудови; визнання права власності на самочинне будівництво в судовому порядку має залишатися винятковим способом захисту права. Тому необхідно з`ясувати, чи звертався позивач до компетентних органів із питанням узаконення самочинного будівництва, чи було відмовлено компетентними органами у вирішенні зазначеного питання (п.2 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав від 28 січня 2013 року №24-150/0/4-13).

Встановлено, що згідно договору купівлі-продажу квартири від 27 лютого 215 року ОСОБА_1 придбав у власність квартиру АДРЕСА_1 .

Квартира складається з трьох кімнат, житловою площею 42,8 кв.м. та кухні. Загальна площа квартири становить 57,0 кв.м. Комора в підвалі, площею 2,0 кв.м..

У 2016 році ОСОБА_1 самовільна прибудував веранду площею 11,7 кв.м. до квартири АДРЕСА_2 тильної сторони головного АДРЕСА_3 .

Така прибудова здійснена на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети власником або користувачем земельної ділянки відповідно до вимог чинного законодавства.

Земельна ділянка, на якій розташована самовільно реконструйована квартира, є комунальною власністю і відповідно до п.12 Перехідних положень Земельного кодексу України перебуває у віданні Львівської міської ради.

Відповідно до ч.4 ст.26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог містобудівної документації.

Водночас, в матеріалах справи відсутній будь-який документ, що підтверджує право власності ОСОБА_1 земельну ділянку на АДРЕСА_3 , право користування цією земельною ділянкою або передачу права користування на підставі цивільно-правових договорів.

Судом першої інстанції не роз`яснино позивачу право залучення до справи в якості співвідповідача Львівську міську раду, у віданні якої знаходиться земельна ділянка на АДРЕСА_3 , права якої беззаперечно порушуються оскаржуваним рішенням суду.

Щодо участі прокурора з представництва інтересів держави в суді колегіє суддів зазначає наступне.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини сторонами цивільного розгляду є позивач і відповідач, які мають рівні права, включаючи право на юридичну допомогу. Підтримка прокуратурою однієї зі сторін може бути виправдана за певних умов, наприклад, з метою захисту вразливих осіб, які вважаються не здатними захистити свої інтереси самостійно, або в разі, якщо правопорушення зачіпає велику кількість людей, або якщо вимагають захисту реальні державні інтереси або майно (KOROLEV v. RUSSIA (no. 2), № 5447/03, § 33, ЄСПЛ, від 01 квітня 2010 року; MENCHINSKAYA v. RUSSIA, № 42454/02, § 35, ЄСПЛ, від 15 січня 2009 року).

Згідно пункту 3 частини першої статті 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

Тлумачення пункту 3 частини першої статті 131-1 Конституції України, з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, свідчить, що прокурор може представляти інтереси держави в суді тільки у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією з засад правосуддя (пункт 3 частини другої статті 129 Конституції України).

У пункті 3 частини першої статті 131-1 Конституції України міститься відсилання до окремого закону, яким мають бути визначені виключні випадки та порядок представництва прокурором інтересів держави в суді. Таким є Закон України від 14 жовтня 2014 № 1697-VII «Про прокуратуру».

У частині третій статті 23 Закону України «Про прокуратуру» передбачено, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.

Тлумачення частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» дозволяє зробити висновок, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: (а) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження; (б) у разі відсутності такого органу.

Захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду.

Згідно з частиною четвертою статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Виключно з метою встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у випадку, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, прокурор має право отримувати інформацію, яка на законних підставах належить цьому суб`єкту, витребовувати та отримувати від нього матеріали та їх копії.

Так, звертаючись до суду із апеляційною скаргою на рішення місцевого суду, Прокуратура Львівської обалсті зазначила про те, що місцевий суд, ухвалюючи рішення про визнання за ОСОБА_1 права власності на самочинно реконструйовану квартиру АДРЕСА_1 , не врахував, що ОСОБА_1 збудував на земельній ділянці, що не була відведена йому капітальну споруду веранду площею 11,7 кв.м. яка є самочинним будівництвом.

За таких обставин, у ОСОБА_1 фактично були відсутні підстави для звернення до суду з позовом про визнання права власності, оскільки в нього не виникло право щодо збільшеної квартири як об`єкту цивільних прав; таке право не є порушене, відтак й місцевим судом було безпідставно здійснено захист його прав шляхом визнання права власності.

Земельна ділянка, на якій збудовано спірний будинок, є комунальною власністю і відповідно до пункту 12 «Перехідні положення» ЗК України перебуває у віданні Львівської міської ради. У даному випадку порушено інтереси держави в особі Львівської міської ради, оскільки створені передумови для вибуття з власності територіальної громади земельної ділянки, на якій здійснено незаконне будівництво. При цьому, органом місцевого самоврядування - Львівською міською радою не вжито будь-яких заходів до скасування рішення місцевого суду, що свідчить про неналежне здійснення ним своїх повноважень та є підставою для втручання органів прокуратури у розгляд вказаної справи.

Такий висновок суду узгоджується з правовою позицію Верховного Суду висловленою у справі №465/3551/16 від 09 січня 2019 року.

За наведених обставин, апеляційна скарга прокуратури Львівської області підлягає до задоволення, рішення Франківського районного суду м. Львова від 10 квітня 2018 року скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Керуючись ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 384, 389 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Прокуратури Львівської області - задовольнити.

Рішення Франківського районного суду від 10 квітня 2018 року скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Франківської районної адміністрації Львівської міської ради про визнання права власності відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь прокуратури Львівської області 960 гривень судових витрат.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 08 січня 2020 року.

Головуючий: Савуляк Р.В.

Судді: Мікуш Ю.Р.

Приколота Т.І.