Постанова

Іменем України

23 січня 2019 року

м. Київ

справа № 641/11400/13-ц

провадження № 61-23866св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А. (суддя-доповідач),

суддів: Карпенко С. О. Кузнєцова В. О., Погрібного С. О., Ступак О. В.,

учасники справи:

позивач (відповідач за зустрічним позовом) - Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль»,

відповідач (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_2,

треті особи: ОСОБА_3, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Чуприна Галина Олександрівна,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2на рішення Апеляційного суду Харківської області від 26 жовтня 2016 року у складі колегії суддів: Кокоші В. В., Черкасова В. В. Пономаренко Ю. А.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог та судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.

У жовтні 2013 року Публічне акціонерне товариство «РайффайзенБанк Аваль»(далі -ПАТ «Райффайзен Банк Аваль») звернулося до суду з позовом, який уточнило у процесі розгляду справи, до ОСОБА_2, треті особи - ОСОБА_3, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Чуприна Г. О., про звернення стягнення на предмет іпотеки, виселення. Обґрунтовуючи позовні вимоги, ПАТ «Райффайзен Банк Аваль»посилалося на те, що 11 серпня 2006 року між Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль» (далі - АППБ «Аваль»), правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», та ОСОБА_3 було укладено генеральну кредитну угоду № 523, у межах якої було укладено кредитний договір від 11 серпня 2006 року № 014/02/3-1300-06, за умовами яких ОСОБА_3 отримала кредит у розмірі 240 тис. доларів США зі сплатою 13 % річних з кінцевим строком повернення грошових коштів до 11 серпня 2013 року.До зазначеного договору неодноразово вносилися зміни шляхом підписання відповідних угод. В забезпечення виконання зобов'язань позичальника за кредитним договором 11 серпня 2006 року між АППБ «Аваль»та ОСОБА_2 було укладено договір іпотеки № 014/02/3-1300/3-06, за яким ОСОБА_2 передав в іпотеку банку квартиру АДРЕСА_1, яка належить йому на праві власності згідно з договором купівлі-продажу від 08 вересня 2004 року. ОСОБА_3 не виконувала взятих на себе зобов'язань, у зв'язку з чим в неї станом на 15 серпня 2013 року утворилася заборгованість у розмірі 285 185,37 доларів США. Враховуючи наведене, ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» просило: в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_3 перед ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» за кредитним договором від 11 серпня 2006 року№ 014/02/3-1300-06 у розмірі 285 185,37 доларів США, що за офіційним курсом Національного Банку України (далі - НБУ) на 15 серпня 2013 року еквівалентно 2 279 486,64 грн, з яких прострочена заборгованість - 172 779,47 доларів США, що еквівалентно 1 381 026,30 грн, прострочена заборгованість за процентами - 81 911,68 доларів США, що еквівалентно 654 720,04 грн, пеня за несвоєчасне погашення заборгованості - 20 324,25 доларів США, що еквівалентно 162 451,73 грн, пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за процентами - 81 911, 68 доларів США, що еквівалентно 81 288,57 грн, звернути стягнення на вищевказану квартиру шляхом її продажу на прилюдних торгах за ціною, визначеною на підставі оцінки суб'єкта оціночної діяльності в порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження»; скасувати реєстрацію місця проживання та виселити всіх мешканців квартири.

У грудні 2013 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом, який уточнив в процесі розгляду справи, до ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», третя особа - ОСОБА_3, про припинення договору іпотеки. Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_2 посилався на те, що укладений між ОСОБА_3 та АППБ «Аваль» кредитний договір від 11 серпня 2006 рокузабезпечувався ще двома договорами іпотеки. Саме за таких умов він погодився на укладення третього договору іпотеки, за яким він передав в іпотеку банку належну йому на праві власності квартиру АДРЕСА_1 ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» неодноразово змінював умови забезпеченого зобов'язання без згоди іпотекодавця, чим збільшував обсяг його відповідальності. Відповідні зміни до договору іпотеки не вносилися, будь-які повідомлення з цього приводу йому не направлялися. Крім того, договір іпотеки не містить конкретного строку його дії. Наведені вище обставини є підставою для визнання іпотечного договору припиненим та скасування заборони відчуження зазначеного в договорі нерухомого майна. Тому просив задовольнити зустрічний позов.

Ухвалою Комінтернівського районного суду міста Харкова від 20 грудня 2013 року зустрічну позовну заяву об'єднано в одне провадження та прийнято до спільного розгляду з первісним позовом.

Рішенням Комінтернівського районного суду міста Харкова від 20 грудня 2013 року у складі судді Курганникової О. А. у задоволенні позовів ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_2 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позовні вимоги ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» не підлягають задоволенню у зв'язку з тим, що під час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не може бути звернене стягнення на майно відповідача. Відмовляючи в задоволенні зустрічного позову, суд виходив з його недоведеності.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 02 червня 2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилено, апеляційну скаргу ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» задоволено частково. Рішення Комінтернівського районного суду міста Харкова від 12 лютого 2015 року скасовано в частині відмови в задоволенні позову ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ухвалено нове рішення, яким цей позов задоволено частково. В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 11 серпня 2013 року в розмірі 285 185,37 доларів США, що еквівалентно 2 279 486,46 грн, звернено стягнення на предмет іпотеки, а саме квартиру АДРЕСА_1 шляхом її продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження за початковою ціною, встановленою на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності, незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. Виселено ОСОБА_2 із зазначеної квартири в порядку, встановленому законом. В задоволенні іншої частини позову ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 вересня 2015 року касаційні скарги ОСОБА_2 та ПАТ «РайффайзенБанк Аваль» задоволено частково. Рішення апеляційного суду Харківської області від 02 червня 2015 року в частині звернення стягнення на предмет іпотеки та в частині виселення ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_1 скасовано, справу в цих частинах передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. В інших частинах рішення апеляційного суду Харківської області від 02 червня 2015 року залишено без змін.

Останнім рішенням Апеляційного суду Харківської області від 26 жовтня 2016 року апеляційну скаргу ПАТ «РайффайзенБанк Аваль» задоволено частково. Рішення Комінтернівського районного суду міста Харкова від 12 лютого 2015 року в частині відмови в задоволенні позову ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про часткове задоволення позову. В рахунок погашення заборгованості ОСОБА_3 за кредитним договором від 11 серпня 2006 року № 014/02/3-1300-06 у розмірі 285 185,37 доларів США, що еквівалентно 2 279 486,64 грн, з яких: прострочена заборгованість за кредитом - 172 779,47 доларів США, що еквівалентно 1 381 026,30 грн, прострочена заборгованість за процентами - 81 911,68 доларів США, що еквівалентно 654 720,04 грн, пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом - 20 324,25 доларів США, що еквівалентно 162 454,73 грн, пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за процентами - 10 160,97 доларів США, що еквівалентно 81 288,57 грн, звернено стягання на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 136,8 кв. м, житловою площею 87,3 кв. м, що належить на праві власності ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Зубарєвим І. Ю. 08 вересня 2004 року за реєстровим номером 8099, шляхом продажу квартири на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», за початковою ціною 2 857 334 грн. В задоволенні позовних вимог ПАТ «РайффайзенБанк Аваль» про скасування реєстрації, виселення ОСОБА_2 та інших мешканців із спірної квартири відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що право задовольнити свої вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки належить ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», оскільки позичальник ОСОБА_3 не виконала рішення Комінтернівського районного суду міста Харкова від 24 квітня 2013 року, яким стягнуто з неї на користь банку заборгованість за кредитним договором у розмірі 207 353,80 доларів США, що еквівалентно 1 653 335,52 грн. Відмовляючи в задоволенні позову про скасування реєстрації, виселення ОСОБА_2 та інших мешканців із спірної квартири, апеляційний суд виходив з того, що передана в іпотеку квартирабула придбана не за рахунок отриманих кредитних коштів, тому відсутні передбачені законом підстави для виселення мешканців із зазначеної квартири без надання їм іншого постійного житла.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги.

У лютому 2017 року ОСОБА_2. подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Апеляційного суду Харківської області від 26 жовтня 2016 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування цим судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржуване судове рішення і направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Касаційна скарга ОСОБА_2. мотивована тим, що апеляційним судом не було зроблено висновків щодо поданої ним апеляційної скарги на рішення місцевого суду, в якій він посилався на пропуск позивачем позовної давності. Судом неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини та не взято до уваги правовий висновок Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6-190цс14. Кінцева сума заборгованості визначена без врахування сум, що були стягнуті з позичальника рішенням Комінтернівського районного суду міста Харкова від 24 квітня 2013 року.

Рух справи в суді касаційної інстанції.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 лютого 2017 року відкрито касаційне провадження у цій справі, а ухвалою від 21 червня 2017 року - справу призначено до судового розгляду.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

14 травня 2018 року справу № 641/11400/13-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Позиція Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Статтею 1054 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Апеляційним судом встановлено, що 11 серпня 2006 року між АППБ «Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № 014/02/3-1300-06 зі змінами, внесеними додатковими договорами від 24 липня 2008 року № 1, від 20 березня 2009 року № 2, від 18 лютого 2010 року № 3, від 19 лютого 2010 року № 4, згідно з яким банк надав ОСОБА_3 кредит в розмірі 240 тис. доларів США зі сплатою 13 % річних, з кінцевим терміном повернення 11 серпня 2013 року.

Для забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором 11 серпня 2006 року між АППБ «Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», та ОСОБА_2 було укладено іпотечний договір № 014/02/3-1300/3-06 зі змінами, внесеними додатковими договорами від 24 липня 2008 року № 1, від 18 лютого 2010 року № 2, згідно з яким ОСОБА_2 передав в іпотеку банку належну йому на праві власності квартиру АДРЕСА_1.

Банк виконав свої зобов'язання щодо надання ОСОБА_3 кредитних коштів.

Рішенням Комінтернівського районного суду міста Харкова від 24 квітня 2013 року задоволено позов ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором та стягнено із ОСОБА_3 на користь ПАТ «РайффайзенБанк Аваль» заборгованість за кредитним договором від 11 серпня 2006 року № 014/02/3-1300-06 у розмірі 207 353,80 доларів США, що еквівалентно 1 653 335,52 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Вказана заборгованість обчислена судом станом на 15 червня 2011 року та складалася із: заборгованості за кредитом - 172 779,47 доларів США, заборгованості за відсотками за користування кредитом - 28 231,70 доларів США, пені за порушення строку погашення кредиту - 29 616,69 грн, пені за порушення строку погашення процентів - 20 956,27 грн.

Постановою державного виконавця Комінтернівського відділу державної виконавчої служби Харківського міського районного управління юстиції Попляк В. В. від 04 червня 2013 року відкрито виконавче провадження за виконавчим листом № 2-438, виданим 18 травня 2013 року Комінтернівським районним судом міста Харкова, про стягнення із ОСОБА_3 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованості в загальному розмірі 1 655 519,12 грн.

Однак зазначене рішення Комінтернівського районного суду міста Харкова від 24 квітня 2013 року ОСОБА_3 не виконано, кредит банку не повернуто.

Рішенням Фрунзенського районного суду міста Харкова від 14 листопада 2013 року в справі за позовом ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_7, третя особа - ОСОБА_3, про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_3 за кредитним договором № 014/02/3-1300-06 від 11 серпня 2006 року в розмірі 281 039,04 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на 02 липня 2013 року було еквівалентно 2 246 345,03 грн, звернено стягнення на предмет іпотеки - житловий будинок АДРЕСА_2 що належить на праві власності ОСОБА_7

Вказане рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки на час розгляду цієї справи не виконане, заборгованість банку не погашена.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі статтею 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Частиною першою статті 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (частина перша статті 611 ЦК України).

Позичальник своїх зобов'язань з повернення кредиту в обумовлені кредитним договором строки належним чином не виконував, внаслідок чого станом на 15 серпня 2013 року в неї утворилася заборгованість у розмірі 285 185,37 доларів США, що за офіційним курсом НБУ на час проведення розрахунку еквівалентно 2 279 486,64 грн, з яких: прострочена заборгованість за кредитом - 172 779,47 доларів США, що еквівалентно 1 381 026,30 грн, прострочена заборгованість за процентами - 81 911,68 доларів США, що еквівалентно 654 720,04 грн, пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом - 20 324,25 доларів США, що еквівалентно 162 451,73 грн, пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за процентами - 10 160,97 доларів США, що еквівалентно 81 288,57 грн.

За змістом частини першої статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов'язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому Законом.

Відповідно до статті 589 ЦК України, частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.

Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплено у статті 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом.

Правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачено Законом України «Про іпотеку», згідно з частиною третьою статті 33 якого звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 Житлового кодексу Української РСР.

Прикінцевими положеннями Закону України «Про іпотеку», який набрав чинності з 01 січня 2004 року, внесено зміни, зокрема до статті 109 Житлового кодексу Української РСР та викладено її в новій редакції.

Відповідно до частини другої статті 109 Житлового кодексу Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 Житлового кодексу Української РСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються положення як статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і статті 109 Житлового кодексу Української РСР.

При виселенні з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього майна в судовому порядку, відсутність постійного жилого приміщення, яке відповідно до вимог закону має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови у задоволенні позову про виселення.

Такий правовий висновок наведений у постановах Верховного Суду України від 03 лютого 2016 року у справі № 6-1449цс15, від 25 листопада 2015 року у справі № 6-1061цс15, від 16 грудня 2015 року у справі № 6-1469цс15 та від 10 лютого 2016 року у справі № 6-2830цс15, в яких були встановлені подібні правовідносини та аналогічні фактичні обставини.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.

Враховуючи наведене, апеляційний суд дійшов правильного висновку про те, що позивач довів факт наявності заборгованості за кредитними зобов'язаннями ОСОБА_3 на загальну суму 285 185,37 доларів США, що за умовами договору іпотеки від 11 серпня 2006 року дозволяє банку ініціювати звернення стягнення на передане в іпотеку майно боржника. При цьому, встановивши, що ОСОБА_2 (іпотекодавець) придбав у власність квартиру, яку передав в іпотеку банку, не за рахунок кредиту, суд апеляційної інстанції обґрунтовано виходив з того, що заявивши вимогу про виселення відповідача та інших зареєстрованих у ній осіб з предмета іпотеки, банк не вказав у позовній заяві іншого постійного жилого приміщення, яке відповідно до статті 109 Житлового кодексу Української РСР має бути надане особі одночасно з її виселенням, що є підставою для відмови в задоволенні позову в цій частині. Зазначення іншого постійного жилого приміщення, яке відповідно до вимог закону має бути надане особам одночасно з їх виселенням, є обов'язком позивача.

Відповідно до статті 212 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваного рішення (далі - ЦПК України 2004 року), суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, апеляційний суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 ЦПК України 2004 року, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги про те, що апеляційним судом не було зроблено висновків щодо поданої ним апеляційної скарги на рішення місцевого суду, не заслуговують на увагу, оскільки ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 вересня 2015 року рішення Апеляційного суду Харківської області від 02 червня 2015 року скасовано лише в частині звернення стягнення на предмет іпотеки та в частині виселення ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_1. В інших частинах рішення апеляційного суду Харківської області від 02 червня 2015 року, яким апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилено, залишено без змін. Таким чином, під час нового розгляду в суду апеляційної інстанції не було підстав для повторного розгляду апеляційної скарги відповідача у вказаній ним частині.

Аргументи ОСОБА_2 про пропуск банком позовної давності, є безпідставними з огляду на таке.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно зі статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок (стаття 253 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252-255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Відповідно до частин першої, третьої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Вирішуючи клопотання ОСОБА_2 про застосування позовної давності, місцевий суд виходив з того, що у зобов'язанні встановлений строк його виконання до 11 серпня 2013 року. 17 лютого та 21 червня 2012 року між банком та представником ОСОБА_3 були підписані протоколи про наміри з погашення заборгованості за кредитним договором, в яких позичальником підтверджено ці наміри. Крім того, 26 квітня 2012 року ОСОБА_2 звертався до банку із заявою про можливість реалізації у добровільному порядку предмета іпотеки з метою погашення заборгованості за кредитним договором, з якої встановлено, що він погоджувався з існуванням заборгованості за кредитним договором та необхідністю її погашення.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції, з висновками якого у цій частині погодився апеляційний суд, правильно виходив з того, що вищевказаними діями позичальника, які свідчать про визнання ним свого боргу, було перервано перебіг позовної давності. ПАТ «Райффайзен Банк Аваль»звернувся до суду з цим позовом у жовтні 2013 року, тобто у межах передбаченої статтею 257 ЦК України позовної давності після переривання її перебігу.

Посилання заявника на те, що апеляційним судом не взято до уваги правового висновку, наведеного у постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6-190цс14, є безпідставним, оскільки у вказаній постанові Верховний Суд України зробив висновок про те, що у разі зміни кредитором на підставі частини другої статті 1050 ЦК України строку виконання основного зобов'язання передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України шестимісячний строк підлягає обрахуванню від цієї дати. У цій справі заявлено позов про звернення стягнення на предмет іпотеки до іпотекодавця, а не до поручителя, тому відсутні підстави вважати, що іпотека припилилася з наведених заявником підстав. Правовідносини у справі, яку переглядав Верховний Суд України, та правовідносини у цій справі не є подібними.

Крім того, у постанові від 15 травня 2017 року у справі № 6-786цс17 Верховним Судом України наведено правовий висновок про те, що іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду (частина перша статті 3 Закону України «Про іпотеку»). Вона має похідний характер від основного зобов'язання і за загальним правилом є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частина п'ята статті 3 цього Закону).

Аргументи скарги про те, що кінцева сума заборгованості визначена без врахування сум, які були стягнуті з позичальника рішенням Комінтернівського районного суду міста Харкова від 24 квітня 2013 року, не заслуговують на увагу, так як під час розгляду справи було встановлено, що заборгованість за вказаним рішенням позичальником не погашена.

Інші наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками апеляційного суду стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував. В силу вимог вищевказаної статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржуване судове рішення відповідає вимогам закону й підстави для його скасування відсутні.

Згідно з частиною третьою статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Виконання оскаржуваного рішення апеляційного суду було зупинено ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 лютого 2017 року, тому у зв'язку із залишенням його без змін необхідно поновити його виконання.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Харківської області від 26 жовтня 2016 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Апеляційного суду Харківської області від 26 жовтня 2016 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук
Судді:С. О. Карпенко
В. О. Кузнєцов
С. О. Погрібний
О. В. Ступак