Провадження №2/760/5988/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 листопада 2019 року Солом`янський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді - Усатової І.А.,

при секретарі - Омелько Г.Т.,

за участю:

позивача - ОСОБА_1 ,

відповідача - ОСОБА_2 ,

розглянувши у підготовчому судовому засіданні, в залі суду, в м. Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї при Солом`янській районній в м. Києві державній адміністрації про розірвання шлюбу, визначення місця проживання малолітньої дитини, -

В С Т А Н О В И В:

У червні 2019 року позивачка звернулася до суду з позовом, в якому просила розірвати шлюб між сторонами, визначити місце проживання малолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з нею, а також стягнути з відповідача аліменти на її користь на утримання малолітньої доньки.

Посилається у позові на те, що 04.08.2017 між сторонами було укладено шлюб, від шлюбу мають малолітню доньку - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Зазначено, що протягом останніх двох років сімейне життя між сторонами поступово погіршувалося, між ними постійно виникали сварки, відповідач нехтує сімейними цінностями, самоусунувся від необхідності матеріально забезпечувати сім`ю, шлюбно-сімейні відносини між ними фактично припинені, а шлюб носить суто формальний характер. Причиною розірвання шлюбу є те, що сімейне життя між ними не склалося, стосунки між ними погіршилися, вони виявилися різними за характерами та поглядами на життя людьми, і тому подальше спільне проживання між ними стало неможливим.

Посилається, що вона працевлаштована, має заробіток, виховує та піклується про доньку, створює для неї належні соціально-побутові умови проживання, збереження психічного та фізичного здоров`я, духовного та розумового розвитку. При цьому, вказує на те, що відповідач працює оперуповноваженим, має ненормований робочий день, має схильність до вживання спиртних напоїв, веде безвідповідальний спосіб життя, що може негативно позначитись на вихованні дитини, має грубу поведінку, емоційно неврівноважений та схильний до фізичних образ. Також вказує на те, що відповідач протягом останніх трьох місяців не надавав коштів на потреби дитини, а тому вважає, що він і в подальшому не надаватиме кошти в добровільному порядку та буде ухилятись від матеріального утримання дитини.

Вказує на те, що не має наміру перешкоджати відповідачу та членам його сім`ї в здійсненні прав та обов`язків щодо дитини, але враховуючи наведені вище факти, погрози щодо викрадення дитини та нанесення увіч позивачці та членам її сім`ї, категорично не може довірити доньку відповідачу.

З огляду на наведене, звернулася до суду з даним позовом та просила його задовольнити.

Ухвалою судді від 14.06.2019 роз`єднано у самостійні провадження позовні вимоги. Виділено в самостійне провадження вимогу про стягнення аліментів, відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання на 27.11.2019.

У судовому засіданні позивачка позов підтримала та просила його задовольнити.

Відповідач у судовому засіданні позов визнав та не заперечував проти задоволення позову.

Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи у його відсутність, просив ухвалити рішення, виходячи з інтересів малолітньої, а також надав висновок щодо визначення місця проживання малолітньої.

Провівши підготовче судове засідання в порядку ст. 197 ЦПК України, суд вважає за можливе ухвалити за його результатами рішення, зважаючи на визнання відповідачем позовних вимог в повному обсязі.

Суд, заслухавши сторін, дослідивши та оцінивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

За змістом положень ч. 1 ст. 24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Частинами 3, 4 ст. 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.

Згідно до ч. 2 ст. 104, ч. 3 ст. 105 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання, у т.ч. за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 110, ст. 112 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Судом встановлено, що згідно свідоцтва про шлюб серія НОМЕР_1 , виданого Святошинським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві, було зареєстровано 04.08.2017 шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , актовий запис № 833.

Також, встановлено, що у сторін є малолітня донька - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження, виданим Солом`янським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві від 19.05.2018, серії НОМЕР_2 .

Судом встановлено, що сторони тривалий час не ведуть спільне господарство, не підтримують шлюбні стосунки.

Фактичні обставини щодо взаємин подружжя свідчать, що розлад в сім`ї має не тимчасовий характер, а подальше спільне проживання в шлюбі стало неможливим, оскільки, взаєморозуміння між сторонами втрачено, збереження шлюбу суперечить інтересам сторін. При таких обставинах шлюб підлягає розірванню.

Положеннями ч.ч. 3, 4 ст. 200 ЦПК України встановлено, що за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу.

Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 206 ЦПК України відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Судом враховано, що відповідачем визнано позов, а відповідно до положень ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що позивачка довела ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх позовних вимог про розірвання шлюбу, а тому вимога про розірвання шлюбу підлягає задоволенню.

Крім того, позивачка просить визначити місце проживання малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із нею за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування необхідності визначення місця проживання доньки сторін з нею, вказує на те, що вона працевлаштована, має заробіток, виховує та піклується про доньку, створює для неї належні соціально-побутові умови проживання, збереження психічного та фізичного здоров`я, духовного та розумового розвитку. При цьому, вказує на те, що відповідач працює оперуповноваженим, має ненормований робочий день, має схильність до вживання спиртних напоїв, веде безвідповідальний спосіб життя, що може негативно позначитись на вихованні дитини, має грубу поведінку, емоційно неврівноважений та схильний до фізичних образ. Також вказує на те, що відповідач протягом останніх трьох місяців не надавав коштів на потреби дитини, а тому вважає, що він і в подальшому не надаватиме кошти в добровільному порядку та буде ухилятись від матеріального утримання дитини, на що суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 157 СК України питання вихання дитини вирішується батьками спільно. Той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.

Такі ж гарантії для батьків, що проживають окремо від дітей, та для самих дітей, встановлені ст. 15 Закону України "Про охорону дитинства".

Судом встановлено, що після фактичного припинення шлюбних відносин у серпні 2019 року позивачки і відповідача малолітня донька проживає з матір`ю.

Згідно зі ст.141 СК України мати та батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, і розірвання шлюбу між ними не впливає на обсяг їх прав та не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Судом встановлено і не спростовується сторонами, що вони проживають окремо.

Відповідно до ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Згідно норм ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Пункт 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" наголошує, що при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Судам слід враховувати також положення ст.160 СК України, якою передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, яка досягла десяти років, - за спільною згодою батьків та самої дитини, а місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

В пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України №16 від 12 червня 1998 року «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України» роз`яснено, що вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо (в тому числі в одній квартирі), про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, суд, виходячи із рівності прав та обов`язків батька й матері щодо своїх дітей, повинен постановити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітніх. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей.

Відповідно до ст. 6 Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона має, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю.

Служба в справах дітей Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації своїм Висновком від 22.10.2019 №108-14010 вважає за доцільне визначити місце проживання дитини з матір`ю.

Як вбачається з даного висновку, станом на день розгляду справи матір з малолітньою донькою мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , де відповідно до акта обстеження житлово-побутових умов від 25.09.2019, складеного працівниками служби у справах дітей Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації, створені належні умови для проживання, розвитку та відпочинку малолітньої. ОСОБА_1 працює, матеріально та житлом забезпечена, позитивно характеризується за місцем роботи. У своїй заяві до служби від 16.10.2019 ОСОБА_2 не заперечує щодо визначення місця проживання малолітньої доньки з матір`ю.

Стаття 3 Конвенції про права дитини, яка набула чинності для України 27.09.1991, проголошує, що у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

З точки зору закону одним із завдань Сімейного кодексу України є забезпечення кожної дитини сімейним вихованням, можливістю духовного та фізичного розвитку (ст.1).

Конвенція про права дитини, виходячи з рівності прав матері та батька, у п. 1 ст. 9 проголосила правило, за яким дитина не повинна розлучатися з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини.

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння.

Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості.

Малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю.

Виходячи з цього, вище приведеного законодавства, яке при вирішенні даних спорів направлене, насамперед, на захист інтересів дитини, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивачки в частині визначення місця проживання дитини з нею.

Відповідно до вимог ч.ч. 1, 4 та 6 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Фізична особа може мати кілька місць проживання.

Згідно зі ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» громадянам України гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом.

Реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

За таких обставин суд вважає, що при вирішенні спору між батьком та матір`ю щодо визначення місця проживання малолітньої дитини суд визначає з ким буде проживати малолітня дитина, а зазначення при цьому конкретної адреси місця проживання є обмеженням права батька чи матері, а також їх малолітньої дитини (дітей) на свободу пересування та вільний вибір місця проживання на території України.

За умовами ч.3 ст. 12, ч.1 ст. 13 ЦПК України обов`язок доказування покладається на сторони у справі.

Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Положеннями ч.ч. 3, 4 ст. 200 ЦПК України встановлено, що за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу.

Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 206 ЦПК України відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Судом враховано, що відповідачем визнано позов, а відповідно до положень ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що приходить до висновку про часткову обґрунтованість вимог позивачки та часткове задоволення вимог позивачки про визначення місця проживання малолітньої дитини шляхом визначення місця проживання малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із матір`ю - ОСОБА_1 .

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

З урахуванням наведеного‚ на підставі ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», ст. 15 Закону України "Про охорону дитинства", ст. 29 ЦК України, ст. ст. 24, 56, 105, 110, 112, 141, 157, 160, 161 Сімейного кодексу України та керуючись ст. ст. 12, 19, 81, 141, 197, 200, 206, 258-259, 263-265, 273, 353 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позов - задовольнити частково.

Розірвати шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований 04 серпня 2017 року Святошинським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві, актовий запис №833.

Визначити місце проживання малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із матір`ю - ОСОБА_1 .

В іншій частині - відмовити.

Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1536,80 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду через суд першої інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Усатова І.А.