Справа № 442/8047/18 Головуючий у 1 інстанції: Хомик А.П.
Провадження № 22-ц/811/185/19 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 вересня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,

секретаря Юзефович Ю.І.

з участю представника позивача ОСОБА_1 , відповідача ОСОБА_2 , представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 20 листопада 2018 року в складі судді Хомика А.П. у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя,-

встановила:

В грудні 2016 року позивач ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до відповідачки ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя.

В обґрунтування позову покликався на те, що з 1995 року перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , який розірвано 19.05.2006 року. Під час шлюбу, у грудні 2000 року, на підставі договору купівлі-продажу вони придбали двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , відтак вважає, що спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя.

Між ним та відповідачкою не виникало жодних питань з приводу користування спірною квартирою, чи то її поділу до вересня 2015 року. Незважаючи на те, що шлюб між ними розірвано, він продовжував приходити до спільної квартири, де спілкувався з відповідачкою та дітьми. Жодного разу зі сторони відповідачки не було заперечень щодо його присутності у квартирі та користування нею. У серпні 2015 року він в черговий раз прийшов до квартири та хотів увійти, проте йому дверей ніхто не відчинив, хоча було чути, що у квартирі хтось є. Після цього, він ще декілька раз намагався увійти до квартири, проте дверей йому ніхто не відчинив. Таким, чином, його вперше за весь час було позбавлено можливості увійти до квартири, яка належить на праві спільної сумісної власності.

Просив визнати квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_4 та ОСОБА_2 .

Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 20 листопада 2018 року позов задоволено, визнано квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_4 та ОСОБА_2 .

Рішення оскаржила відповідач ОСОБА_2 , з рішенням суду не погоджується та вважає, що таке ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Просить врахувати, що відповідно до ст. 72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

На думку апелянта, позивач пропустив строк звернення з позовом до суду, відтак суд першої інстанції, відповідно до ст. 257 ЦК України, повинен був відмовити у задоволенні позовних вимог з підстав пропуску позивач строку звернення до суду.

Крім цього, суд першої інстанції розглядаючи спір по суті, після набрання 15.12.2017 року чинності Законом України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», не провів підготовче засідання, що суперечить вимогам процесуального законодавства.

Звертає увагу, що позивач ОСОБА_4 не надав належних доказів на підтвердження факту, що джерелом набуття права власності на квартиру є спільні сумісні кошти подружжя, при цьому суд у рішенні хибно послався на презумпцію права спільної сумісної власності на майно, яке придбано у шлюбі.

Просить скасувати рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 20 листопада 2018 року та ухвалити нове рішення, яким у позові відмовити.

25 лютого 2019 року на адресу суду від позивача ОСОБА_4 надійшов відзив на апеляційну скаргу, вважає оскаржуване рішення таким, що ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а апеляційну скаргу необгрунтованою. Просить апеляційну залишити без задоволення, а рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 20 листопада 2018 року без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення відповідачки ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3 на підтримку доводів скарги, а також пояснення представника позивача ОСОБА_1 на заперечення таких, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні враховуючи таке.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог суд першої інстанції дійшов висновку, що спірна квартира є об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , а сам по собі факт реєстрації спірного нерухомого майна на ім`я одного з подружжя (відповідача) не означає, що воно належить лише цій особі. Майно і в цьому разі є спільною сумісною власністю подружжя та належить чоловікові та дружині в рівних частках з моменту його придбання.

Суд відмовив у задоволенні заяви відповідача про застосування наслідків спливу позовної давності, оскільки предметом розгляду у даній справі є вимога про визнання квартири спільною сумісною власністю, а не вимога про поділ майна, як зазначено відповідачем.

Судом встановлено, що з 09 листопада 1995 року по 19 травня 2006 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу від 10.01.2008 року серія НОМЕР_1 , видане відділом реєстрації актів цивільного стану міста Дрогобича Дрогобицького міськрайонного управління юстиції Львівської області (а.с.4).

Згідно із договором купівлі-продажу серії АВО № 402758 від 19.12.2000 року, посвідченого державним нотаріусом Першої Дрогобицької державної нотаріальної контори Бекиш В.О., 19 грудня 2000 року ОСОБА_5 придбала квартиру АДРЕСА_1 (а.с.3).

Відповідно до п. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України 2003 року, цей цивільний кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов"язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Правовідносини між сторонами щодо придбання спірної квартири виникли до набрання чинності ЦК України 2003 року, тому до даних правовідносин слід застосовувати як норми ЦК УРСР в ред. 1963 року, так і положення КпШС України в ред. 1969 року.

Згідно із ст. 112 ЦК УРСР в ред. 1963 року майно може належати на праві спільної власності двом чи кільком громадянам. Розрізняється спільна власність з визначенням часток (часткова власність) або без визначення часток (сумісна власність).

В свою чергу, відповідно до ст. 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Суд першої інстанції вірно встановив, що оскільки спірна квартира була придбана в період шлюбу позивача та відповідачки ОСОБА_2 , тому в силу приписів ст. 16 ЗУ "Про власність" та ст.ст. 22,28 КпШС України (які були чинні станом на 19.12.2000 року), у подружжя виникло право спільної сумісної власності, відповідно і право позивача на відповідну частку у цій квартирі.

При цьому, надаючи оцінку запереченням відповідачки в тій частині, що квартира є її особистою власністю, суд першої інстанції правильної врахував, що ОСОБА_2 не надала суду належних, допустимих та достовірних письмових доказів на підтвердження вказаних обставин, в тому числі у договорі купівлі-продажу квартири від 19.12.2000 року не відмічено, що квартира придбана за особисті кошти ОСОБА_2 , тобто презумпцію права спільної сумісної власності майна колишнього подружжя відповідачем не спростовано, що є її процесуальним обов`язком, а сам по собі факт реєстрації спірного нерухомого майна на ім`я одного з подружжя (відповідача) не означає, що воно належить лише цій особі.

Майно і в цьому разі є спільною сумісною власністю подружжя та належить чоловікові та дружині в рівних частках з моменту його придбання.

Що стосується заяви відповідача про застосування наслідків спливу позовної давності, суд першої інстанції правильно звернув увагу, що предметом розгляду у даній справі є вимога про визнання квартири спільною сумісною власністю, а не вимога про поділ майна, як зазначено відповідачем,

Відповідно до роз"яснень, які викладені у п. 15 постанови пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", початок строку позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС чи з дати набрання рішенням суду законної сили, а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. При цьому слід враховувати, що саме по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу.

Разом з тим, суд першої інстанції звернув увагу, що ухвалою Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 14.09.2015 року відкрито провадження у справі №442/6258/15-ц за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя (а.с.30), відтак питання застосування наслідків спливу позовної давності слід вирішувати у даній справі.

Доводи апелянта в частині не проведення судом першої інстанції підготовчого засідання після набрання 15.12.2017 року чинності Законом України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що є підставою, на думку апелянта, для скасування рішення суду першої інстанції, не відповідають вимогам ст. 376 ЦПК України, відтак не заслуговують на увагу.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи апеляційної скарги не є такими, які спростовують правильність висновків суду першої інстанції, у зв`язку з чим апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,-

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 20 листопада 2018 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 04 вересня 2019 року.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

С.М. Копняк