РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 лютого 2019 року

м. Рівне

Справа № 559/1470/16-ц

Провадження № 22-ц/4815/154/19

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого Ковальчук Н. М.

суддів: Бондаренко Н. В., Хилевич С. В.,

секретар судового засідання - Ковальчук Л. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Перша Дубенська

державна нотаріальна контора

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Мацея Анатолія Михайловича на рішення Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 08 листопада 2018 року у складі судді Ральця Р.В., ухвалене в м. Дубно Рівненської області о 14 год. 09 хв., повний текст рішення складено 15 листопада 2019 року,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Перша Дубенська державна нотаріальна контора, про визнання заповіту недійсним. Свої позовні вимоги обґрунтовував тим, що він є сином ОСОБА_4, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року. У визначений законодавством строк, він звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, проте державним нотаріусом Першої Дубенської державної нотаріальної контори Тимощук Л.Л. було винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, а саме у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті батька ОСОБА_4 Підставою для відмови є заповіт, складений ОСОБА_4 11 січня 1998 року, згідно якого все своє майно він заповів ОСОБА_2 Про існування заповіту йому стало відомо лише 10 травня 2016 року. Вважає, що вказаний заповіт не відповідає волі заповідача, оскільки за життя батько не раз говорив, що склав заповіт на дітей - позивача та його сестру. Позивач вважає, що його батько перебував в такому стані, що не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, оскільки він зловживав алкоголем та майже постійно перебував у стані сильного алкогольного сп'яніння. Також заповіт не написано батьком власноручно, а виготовлений на друкарській машинці, підпис під заповітом не належить його батьку, також нотаріусом не було встановлено дієздатність особи, яка складає заповіт, оскільки у реєстрі нотаріальних дій відсутній запис документа, за яким встановлено особу ОСОБА_4 та відсутня копія такого документа. Просив суд визнати заповіт ОСОБА_4, посвідчений державним нотаріусом Першої Дубенської державної нотаріальної контори Ревенко І.А., 11 січня 1998 року, зареєстрований в реєстрі за №1003,недійсним.

Рішенням Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 08 листопада 2018 року у задоволенні вказаного позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції вмотивовано тим, що оскаржуваний заповіт був належним чином оформлений, з урахуванням передбачених чинним на той час законодавством вимог, а саме: складений у письмовій формі за допомогою загальноприйнятих технічних засобів, із зазначенням місця та часу його складання, встановленням особи заповідача, підписаний заповідачем ОСОБА_4 у присутності нотаріуса і посвідчений державним нотаріусом Ревенко І.А. та зареєстрований в реєстрі за №1003, а також обгрунтоване відсутністю належних та достовірних доказів протилежного, на які послався в своєму позові позивач.

Вважаючи рішення суду незаконним, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, представник ОСОБА_1 - адвокат Мацей Анатолій Михайлович оскаржив його в апеляційному порядку. В поданій апеляційній скарзі заперечує правильність висновку експерта № 16 від 23.04.2018р., згідно з яким підпис від імені ОСОБА_4 і в заповіті, і в реєстрі нотаріальних дій виконанні саме ОСОБА_4. Вказує, що в порушення ч.5 ст. 102 ЦПК України суд безпідставно не викликав у судове засідання експерта для дачі пояснень по висновку. Зауважує, що заповіт по своїй суті є одностороннім правочином і для його укладення достатньо волевиявлення однієї сторони, проте для його чинності є необхідним дотримання ряду вимог. Вважає, що заповіт ОСОБА_4 цим нормам не відповідає, оскільки волевиявлення заповідача не є вільним, не відповідає внутрішній волі та не спрямоване на настання наслідків. Звертає увагу на недотримання нотаріусом положень Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, які виявились у тому, що на момент посвідчення заповіту нотаріус не перевірив його особу та не встановив дієздатність, адже у реєстрі нотаріальних дій відсутній запис про документ, на підставі якого встановлено особа та відсутня його копія. За наведених міркувань просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

Відзиву на апеляційну скаргу не подано.

Дослідивши матеріали та обставини справи на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, апеляційний суд прийшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер ОСОБА_4, батько позивача ОСОБА_1. (а.с.32)

За життя, 11 березня 1998 року ОСОБА_4 склав заповіт, згідно якого все своє майно та все те, що буде належати йому на момент смерті, заповів ОСОБА_2, і який посвідчено державним нотаріусом Першої Дубенської державної нотаріальної контри Ревенко І.А., зареєстрований в реєстрі за № 1003 (а.с.33).

Заповіт підписаний заповідачем та особою, яка його посвідчила.

Вищезазначений заповіт був належним чином оформлений, з урахуванням передбачених чинним на той час законодавством вимог, а саме: складений у письмовій формі за допомогою загальноприйнятих технічних засобів, із зазначенням місця та часу його складання, встановленням особи заповідача, підписаний заповідачем ОСОБА_4 у присутності нотаріуса і посвідчений державним нотаріусом Ревенко І.А. та зареєстрований в реєстрі за №1003.

За правилами цивільного судочинства, при вирішенні спорів щодо правовідносин застосовуються ті норми закону, які були чинними на момент їх виникнення. Оскільки оскаржуваний заповіт вчинено 11 березня 1998 року, до правовідносин щодо його недійсності застосовуються положення Цивільного кодексу Української РСР в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин.

Згідно ст. 534 ЦК УРСР, кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям. Заповідач може у заповіті позбавити права спадкоємства одного, кількох або всіх спадкоємців за законом.

Статтею 541 ЦК УРСР визначено, що заповіт повинен бути укладений у письмовій формі з зазначенням місця і часу його укладення, підписаний особисто заповідачем і нотаріально посвідчений.

Заповідач вправі в будь-який час змінити або скасувати зроблений ним заповіт, склавши новий заповіт. Заповіт, складений пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або в частині, в якій він йому суперечить. Заповідач може скасувати або змінити заповіт, подавши про це заяву нотаріусу, завідуючому державним нотаріальним архівом, а в населених пунктах, де немає нотаріусів, - посадовій особі виконавчого комітету сільської, селищної, міської Ради народних депутатів, яка вчиняє нотаріальні дії (ст. 544 ЦК УРСР).

На думку апеляційного суду, оскаржуваний заповіт відповідає вимогам закону, встановленим на момент його вчинення.

Покликання апеляційної скарги на те, що заповіт по своїй суті є одностороннім правочином і для його укладення достатньо волевиявлення однієї сторони, проте для його чинності є необхідним дотримання ряду вимог, які дотримані не були, а також на те, що волевиявлення заповідача не є вільним, не відповідає внутрішній волі та не спрямоване на настання наслідків апеляційним судом відхиляються як такі, що не підтверджені жодними доказами.

Заповіт є одностороннім правочином, а тому щодо такого застосовуються положення законодавства, які передбачають випадки та умови за яких правочин може бути визнано недійсним.

Підстави недійсності угоди врегульовувались главою 3 ЦК УРСР. Зокрема, угода може бути визнана недійсною, в тому числі, з підстав, якщо така укладена особою, що не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, вчинила угоду під впливом помилки, обману, застосування насильства та ін.

Відповідно до п.5 "Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до ст.ст.215 та 216 ЦК України, суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може пред'являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому. Вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним. Наслідком визнання правочину (договору) недійсним не може бути його розірвання, оскільки це взаємовиключні вимоги. Якщо позивач посилається на нікчемність правочину для обґрунтування іншої заявленої вимоги, суд не вправі посилатися на відсутність судового рішення про встановлення нікчемності правочину, а повинен дати оцінку таким доводам позивача.

Покликання апелянта на те, що заповіт не написано батьком позивача власноручно, а виготовлено на друкарській машинці, підпис під заповітом не належить його батьку, не можуть слугувати підставою для визнання заповіту недійсним, оскільки спростовуються обставинами справи.

Так, у справі була призначена судова графолого-почеркознавча експертиза, згідно висновку експерта №1629 від 23 квітня 2018 року, підписи від імені ОСОБА_4, розташовані у графах "Підпис" у заповіті від 11 березня 1998 року та в графі "розписка про одержання оформленого документу" в Реєстрі №1 для реєстрації нотаріальних дій Першої Дубенської державної нотаріальної контори на 1998 рік під реєстровим записом №1003, виконані самим ОСОБА_4. (а.с.114-115).

Будь-яких доказів на підтвердження доводів про те, що волевиявлення заповідача ОСОБА_4 не було вільним і не відповідало його волі, суду не надано.

Викладені в апеляційній скарзі посилання на те, що заповідач зловживав спиртними напоями, а тому не міг усвідомлювати значення своїх дій, судом відхиляються як такі, що не підтверджені належними доказами. Більш того, наявна в матеріалах справи довідка КЗ «Рівненський обласний центр психічного здоров'я населення» свідчить про те, що що ОСОБА_4 на диспансерному обліку в лікаря психіатра та нарколога не перебував (а.с.69)

Процесуальне законодавство передбачає, що обставини цивільних справ з'ясовуються судом на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обов'язку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Однак, будь-яких доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, особою, яка подала апеляційну скаргу, не надано. Доводи апеляційної скарги апеляційним судом оцінюються критично, оскільки зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції були правильно, всебічно і повно встановлені обставини справи, характер правовідносин, які виникли між сторонами та застосовано правові норми, які підлягали застосуванню при вирішенні даного спору, в зв'язку із чим рішення підлягає залишенню без змін, як ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - адвоката Мацея Анатолія Михайловича залишити без задоволення.

Рішення Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 08 листопада 2018 року залишити без зміни.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Повний текст постанови складено 14 лютого 2019 року.

Головуючий суддя підпис Ковальчук Н.М.

Судді: підпис Бондаренко Н.В.

підпис Хилевич С.В.

Копія вірна: суддя-доповідач Ковальчук Н.М.