Справа № 136/1363/18
Провадження № 22-ц/801/316/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції Стадник С. І.
Доповідач:Шемета Т. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 лютого 2019 рокуСправа № 136/1363/18м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої судді Шемети Т. М.,

суддів Зайцева А. Ю., Панасюка О. С.

секретар судового засідання Куленко О. В.

учасники справи:

позивач ОСОБА_3

відповідач (особа яка подала апеляційну скаргу) Товариство з обмеженою відповідальністю «Концерн «Сімекс-Агро»

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань №4 цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Концерн «Сімекс-Агро» на рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 29 листопада 2018 року у складі судді Стадника С І., постановлене в м. Липовець, дата складення повного тексту судового рішення невідома ,-

в с т а н о в и в :

06 липня 2018 року ОСОБА_3 звернувся з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Концерн «Сімекс-Агро» про витребування майна з чужого незаконного володіння.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_3 зазначав, що він є власником земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 3,5185 га (кадастровий номер НОМЕР_2), яка розташована на території Славянської сільської ради Липовецького району Вінницької області.

05 січня 2005 року позивач уклав з ТОВ «Концерн "Сімекс-Агро» строком на 10 років Договір оренди землі (далі - Договір), предметом якого є вищевказана земельна ділянка. Вказаний Договір був зареєстрований Липовецьким відділом Вінницької філії ДП "Центр ДЗК" 25.10.2006 року за № 3.

В 2010 році ТОВ «Концерн «Сімекс-Агро» запропонувало позивачу укласти Додаткову угоду до Договору оренди землі від 05.01.2005 року, відповідно до якої було змінено розмір орендної плати, а також строк оренди - «до 2015 року». Примірник вказаної угоди відповідач пообіцяв надати позивачу після її реєстрації.

В жовтні 2014 року позивач звернувся до ТОВ «Концерн «Сімекс-Агро» з приводу припинення договірних правовідносин у зв'язку із закінченням строку на який було укладено Договір оренди землі від 05.01.2005 року, однак відповідач відмовився повертати об'єкт оренди мотивуючи тим, що Договір оренди землі від 05.01.2005 року припиняє чинність 25.10.2016 року, так як строк дії договору слід рахувати з моменту його державної реєстрації.

В травні 2016 року позивач звернувся до ТОВ «Концерн «Сімекс-Агро» з приводу припинення договірних правовідносин у зв'язку із закінченням строку, на який було укладено Договір оренди землі від 05.01.2005 року.

11.10.2016 року ТОВ «Концерн «Сімекс-Агро» повідомило позивача про наявність Додаткової угоди від 27.10.2010 року до Договору оренди землі від 05.01.2005 року, якою строк оренди збільшено до 20 років. Оглянувши примірник вказаної угоди позивач встановив, що власноручно написані ним слова «до 2015 року» зафарбовані коректором, при цьому поверх вказаного тексту міститься напис «на 20 років», а графа «Договір зареєстрований у Вінницькій філії ДП «Центр ДЗК, про що в Державному реєстрі земель вчинено запис» - незаповнена. Таким чином зміни до Договору оренди землі від 05.01.2005 року нt набули чинності в порядку, визначеному положеннями ст. ст. 18, 20 Закону України "Про оренду землі".

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень № 48751018, зміни до Договору оренди землі від 05.01.2005 року були зареєстровані приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Дунаєвською С.В. 01.12.2015 року, тобто по закінченню строку дії договору, у зв'язку з чим Додаткова угода від 27.10.2010 року до Договору не набрала законної сили. У зв'язку з зазначеним позивач вважає, що ТОВ «Концерн «Сімекс-Агро» використовує належну йому земельну ділянку без законних на те підстав та просив витребувати її з чужого незаконного володіння.

Рішенням Липовецького районного суду Вінницької області від 29 листопада 2018 року позов задоволено: ухвалено витребувати в Товариства з обмеженою відповідальністю "Концерн "Сімекс-Агро" на користь ОСОБА_3 земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 3,5185 га (кадастровий номер НОМЕР_2), яка розташована на території Славнянської сільської ради Липовецького району Вінницької області. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Концерн «Сімекс-Агро» на користь позивача судові витрати у вигляді судового збору в сумі 704 гр. 80 к.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_3 є власником вказаної вище земельної ділянки. Сторони 05.01.2005 року уклали договір оренди землі на 10 років, який був зареєстрований відділом Вінницької філії ДП «Центр ДЗК» 25.10.2006 року за № 3. На підставі укладеної Додаткової угоди від 27.10.2010 року ТОВ «Концерн «Сімекс-Агро» 01.12.2015 року зареєструвало право оренди спірної земельної ділянки строком на 20 років. Суд зазначив, що проведення 01.12.2015 року державної реєстрації речового права на підставі вказаної Додаткової угоди до Договору оренди землі не могло підмінити державну реєстрацію самого договору. Тому суд вважав, що строк дії Договору оренди землі від 05.01.2005 року припинив свою дію 25.10.2016 року, а подальше використання ТОВ «Концерн «Сімекс-Агро» спірної земельної ділянки здійснювалось за відсутності законних на те підстав, оскільки ОСОБА_3 в установленому порядку повідомив орендаря про бажання припинити договірні відносини після закінчення строку його дії.

26 грудня 2018 року відповідач подав апеляційну скаргу, за результатами розгляду якої просить скасувати рішення суду та ухвалите нове, у якому у задоволенні позовних відмовити у повному обсязі.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги ТОВ «Концерн «Сімекс-Агро» наводить наступні підстави. ОСОБА_3 не заперечує, що Додаткова угода підписана ним особисто, будь-яких виправлень стосовно строку оренди вона не містить, як про те вказував позивач. Зазначає, що судом першої інстанції безпідставно не взято до уваги факт реєстрації права оренди згідно Договору оренди та Додаткової угоди під час дії Договору оренди, який був зареєстрований ще 25 жовтня 2006 року, така реєстрація змін до Договору оренди не змінює початок його дії з моменту державної реєстрації 25.10.2006 року. Також ТОВ «Концерн «Сімекс-Агро» посилається на неправильне розуміння та застосування судом першої інстанції судової практики, а саме: Постанови Верховного Суду від 16.05.2018 року у справі № 696/1879/15-ц, адже вона стосується ситуації, коли не відбулася реєстрація договору оренди. оренди. Окрім того зазначає, що позивач з 2010 року отримував оренду плату в розмірі, визначеному цією ж Додатковою угодою, якою було внесені зміни стосовно терміну оренди.

22 січня 2019 року ОСОБА_3 подав відзив на апеляційну скаргу, у якому просить апеляційну скаргу ТОВ «Концерн «Сімекс-Агро» відхилити, рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 29 листопада 2018 року залишити без змін. На обґрунтування доводів відзиву на апеляційну скаргу посилався на ті ж самі обставини, що й у позовній заяві, вважає рішення законним та обґрунтованим.

Частинами 1, 2 статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Апеляційний суд, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, дійшов наступних висновків.

По справі встановлено наступні обставини, що не оспорюються:

- ОСОБА_3 є власником земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 3,5185 га (кадастровий номер НОМЕР_2), яка розташована на території Славнянської сільської ради Липовецького району Вінницької області, що підтверджується Державним актом серії НОМЕР_3 на право приватної власності на земельну ділянку (а.с. 6).

- 05.01.2005 року ОСОБА_3 (далі - орендодавець) уклав з ТОВ "Концерн "Сімекс-Агро" (далі - орендар) Договір оренди землі (далі - Договір, а.с. 9-10), предметом якого є вищевказана земельна ділянка. Договір був зареєстрований Липовецьким відділом Вінницької філії ДП "Центр ДЗК" 25.10.2006 року за № 3 (а.с. 10 на звороті).

Пунктом 4 Договору оренди було встановлено, що Договір укладено на 10 років, пункт 5 Договору визначав розмір орендної плати 1,5 % від нормативної грошової оцінки землі.

-05.01.2005 року сторонами Договору оренди було підписано Акт прийому-передачі об'єкту оренди (а.с.11).

- 27.12.2010 року між ОСОБА_3 та ТОВ «Сімекс-Агро» було укладено Додаткову угоду до Договору оренди землі від 05.01.2005 року. Підписавши цю Додаткову угоду, сторони погодились викласти пункти 4 та 5 Договору оренди в новій редакції: а саме, що Договір укладено на 20 років (п.4), а розмір орендної плати складає 3 % від нормативної вартості земель (п.5) (а.с.14).

- речове право оренди землі на підставі Договору оренди від 05.01.2005 року з Додатковою угодою від 27.12.2010 року було зареєстровано 01.12.2015 року, що підтверджено Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень (а.с.15-16).

Між сторонами виник спір з приводу витребування майна з чужого незаконного володіння, а саме: земельної ділянки від орендаря, строк оренди у якого закінчився. При розгляді таких спорів слід перевіряти наявність права позивача на майно, яке він бажає витребувати та підставність перебування цього майна у відповідача.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

У статті першій Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97?ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно із частиною першою статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Положеннями статей 15, 16 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Таким чином порушення, невизнання або оспорювання суб'єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені у статті 16 ЦК України.

Нормами цивільного законодавства передбачені засади захисту права власності. Зокрема стаття 387 ЦК України надає власнику право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Висуваючи вимогу про витребування майна з чужого незаконного володіння, позивач ОСОБА_3 зазначив, що Договір оренди закінчив свою дію, він звертався до Орендаря з вимогами про припинення орендних відносин, однак відповідач продовжує використовувати земельну ділянку позивача.

Суд першої інстанції вірно встановив, що доказів тверджень позивача про внесення виправлень в Додаткову угоду від 27.12.2010 року стосовно строку дії Договору оренди в ході судового розгляду не здобуто.

Перевіряючи правомірність користування відповідачем належною на праві власності позивачеві земельною ділянкою, слід зазначити таке:

Відповідно до статі 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до частини другої статті 792 ЦК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом.

Спеціальним законом, яким регулюються відносини, пов'язані з орендою землі, є Закон України «Про оренду землі».

За змістом статей 18, 20 цього Закону (у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) укладений договір оренди землі підлягає державній реєстрації, договір оренди землі набирає чинності після його державної реєстрації.

Факт державної реєстрації договору оренди, згідно пунктів 12-13 Порядку державної реєстрації договорів оренди землі, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 1998 року № 2073, мав бути засвідчений підписом уповноваженої особи і печаткою уповноваженого органу державної влади або місцевого самоврядування, а також підтверджений занесенням відповідного запису до книги записів державної реєстрації договорів оренди землі.

Помилковим є посилання суду першої інстанції на Постанову касаційного цивільного суду в складі Верховного Суду від 16.05.2018 року у справі № 696/1879/15-ц, адже зі змісту цієї Постанови вбачається, що КЦС у складі ВС дійшов висновку, що договір оренди, який не був зареєстрований у передбачений умовами договору термін, не набрав чинності, а тому реєстрація речового права в розглядуваному випадку не може підміняти собою реєстрацію договору оренду та впливати на набрання ним чинності.

В справі що розглядається реєстрація Договору оренди землі від 05.01.2005 року відбулася 25 жовтня 2006 року Вінницькою філією державного підприємства «Центр державного земельного кадастру», про що є відповідна відмітка на Договорі оренди (а.с. 10 на звороті).Таким чином, Договір оренди землі, укладений між сторонами по справі, набув чинності 25 жовтня 2006 року та саме з цього моменту слід рахувати початок його дії.

Під час дії Договору оренди від 05.01.2005 року, зареєстрованого належним чином, сторони 27.12.2010 року в простій письмовій формі уклали Додаткову угоду до Договору оренди, що відповідало вимогам статті 654 ЦК України та ст. 14 Закону України «Про оренду землі».

Ця Додаткова угода до Договору оренди землі, виходячи з положень ст.ст. 18, 20 Закону України «Про оренду землі» (в редакції, чинній на той момент), підлягала державній реєстрації. В справі що розглядається така реєстрація проведена не була.

01 січня 2013 року набрали чинності зміни, внесені Законом України від 11 лютого 2010 року № 1878-VI "Про внесення змін до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень", якими зазначений Закон було викладено в новій редакції та з тексту статей 182, 640, 657, 732, 745 ЦК України виключено посилання щодо державної реєстрації правочинів, а із Закону України "Про оренду землі" були виключені статті 18 та 20 про обов'язковість державної реєстрації договорів оренди землі.

З 01 січня 2013 року виник обов'язок реєструвати не угоди, а речові права на нерухоме майно (стаття 2 Закону).

У відповідності до частини 1 статті 653 ЦК України, у разі зміни договору зобов'язання сторін змінюються відповідно до змінених умов щодо предмета, місця, строків виконання.

Не зважаючи на те, що Додаткова угода до Договору оренди землі не була зареєстрована в передбаченому діючим на той час законом порядку, однак вона все ж таки була підписана сторонами і з 2010 року відбувалося її виконання в частині виплати орендної плати в розмірі 3% від нормативної вартості земель, що не заперечується сторонами та підтверджено Довідкою ТОВ «Сімекс-Агро» від 18.07.2018 року № 481 (а.с.34-35).

В Законі України від 11 лютого 2010 року № 1878-VI "Про внесення змін до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень", який набрав чинності з 01.01.2013 року, та якими цей Закон було викладено в новій редакції, не містилось заборони проводити реєстрацію речових прав на підставі угод, які були укладені до набрання чинності цими змінами, тобто до 01.01.2013 року.

Здійснення реєстрації речового права на підставі Договору оренди та Додаткової угоди до нього своїм наслідком мало те, що Додаткова угода з моменту реєстрації речового права набула чинності. Така реєстрація ніяким чином не змінила початок дії Договору оренди, який залишився незмінним: з 25.10.2006 року та була проведена у відповідності до положень Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень"( в редакції, чинній на момент виникнення правовідносин).

Ще раз слід зазначити, що Договір оренди землі від 05.01.2005 року був зареєстрований та набрав чинності 25.10.2006 року, тобто за відсутності змін до пункту 4 про строк дії договору, мав би закінчити свою дію 25.10.2016 року.

Відтак, реєстрація змін до Договору оренди від 05.01.2005 року на підставі Додаткової угоди у вигляді реєстрації речового права оренди, яка відбулася 01.12.2015 року (а.с.15-16), була здійснена під час дії чинного Договору оренди землі та своїм наслідком, як уже було зазначено вище, мала лише набрання чинності Додатковою угодою до Договору оренди землі, не впливаючи на початок дії Договору оренди.

Отже, враховуючи, що Договір оренди від 05.01.2005 року набув чинності 25.10.2006 року з моменту державної реєстрації та з урахуванням положень пункту 4 цього Договору, який викладено у новій редакції Додатковою угодою, строк дії договору оренди закінчується 25.10.2026 року. Відтак, відповідач правомірно на праві оренди використовує належну позивачеві земельну ділянку, а тому підстав для задоволення позову немає.

Суд першої інстанції на зазначене уваги не звернув та не дав цьому оцінки і дійшов помилкового висновку про припинення орендних відносин сторін 25.10.2016 року і про безпідставність перебування земельної ділянки у відповідача.

Отже, суд першої інстанції при розгляді справи хоча й вірно визначився з характером спірних правовідносин, однак допустився помилки при застосуванні норм матеріального права неповно дослідив надані сторонами докази та дав їм невірну оцінку, тому подана апеляційна скарга підлягає до задоволення, а оскаржуване рішення скасуванню з постановленням нового.

В порядку статті 382 ЦПК України, з урахуванням положень статті 141 ЦПК України, апеляційний суд проводить розподіл судових витрат: відповідач поніс судові витрати у вигляді сплати судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 1 057,21 (одна тисяча п'ятдесят сім гривень 21 к.) гривень(квитанція на а.с. 110),які, враховуючи відсутність підстав для задоволення позову, слід стягнути з позивача на користь відповідача.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381-384, 389 ЦПК України, суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Концерн «Сімекс-Агро» задовольнити.

Рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 29 листопада 2018 року скасувати та постановити нове:

В задоволенні позову ОСОБА_3 до товариства з обмеженою відповідальністю «Концерн «Сімекс-Агро» про витребування майна з чужого незаконного володіння відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 (ІПН НОМЕР_1) на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Концерн «Сімекс-Агро» () 1 057,21 (одну тисячу п'ятдесят сім гривень 21 к.) гривень понесених судових витрат.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча підпис Т. М. Шемета

Судді: підпис А. Ю. Зайцев

підпис О. С. Панасюк

Згідно з оригіналом

головуючий суддя: Т. М. Шемета

Повний текст постанови складено 18 лютого 2019 року.