ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 2/753/3034/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" січня 2019 р. Дарницький районний суд м. Києва в складі:

головуючого - судді Цимбал І.К.

при секретарях - Леонтьєв В.В., Степанишина Г.А.

з участю представника позивача за первісним позовом (відповідача) - ОСОБА_2

представника позивача за зустрічним позовом (відповідача) - ОСОБА_3

позивача за первісним позовом (відповідача) - ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві у загальному позовному провадженні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, про позбавлення права користування житловим приміщенням, зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4, про вселення та усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5, про позбавлення права користування житловим приміщенням, посилаючись на те, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого у них народилась дитина. В подальшому шлюб сторін було розірвано рішенням суду, проте сторони примирились і продовжили проживати разом у квартирі, яка належить ОСОБА_4 на праві приватної власності. Проте, в подальшому спільне життя сторін не склалося, ОСОБА_5 виїхала з квартири разом з дитиною і стала проживати окремо у найманому житлі. ОСОБА_4 у квартирі не проживає без поважних причин більше одного року, у зв'язку з чим втратила право на користування квартирою. ОСОБА_4 не бажає сплачувати за ОСОБА_5 житлово - комунальні послуги, у зв'язку з чим вважає за доцільне визнати ОСОБА_5 такою, що втратила право на користування квартирою, з метою подальшого зняття з реєстраційного обліку. Крім того, ОСОБА_4 бажає утворити нову сім'ю і з метою захисту свого права власності вважає обраний спосіб захисту доцільним і обґрунтованим.

В судовому засіданні ОСОБА_4 та представник останнього позовні вимоги підтримали, просили задовольнити.

Представник ОСОБА_5 вимоги позову не визнала та звернулась до суду в інтересах ОСОБА_5 з зустрічним позовом, посилаючись на те, що ОСОБА_5 не проживає та може користуватися квартирою та вимушена була переїхати в орендоване житло разом з спільною дитиною сторін, оскільки ОСОБА_4 створював перешкоди у проживанні. ОСОБА_4 вчиняв по відношенню до ОСОБА_5 та спільної дитини насильство, внаслідок чого ОСОБА_5 вимушена була звернутися до психолога для реабілітації дитини. Крім того, ОСОБА_4 неодноразово змінював замки на вхідних дверях, у зв'язку з чим ОСОБА_5 не могла забрати свої власні речі та речі дитини, внаслідок чого вимушена була неодноразово звертатися до правоохоронних органів.

Представник ОСОБА_5 в судовому засіданні вимоги зустрічного позову підтримала, просила задовольнити та пояснила, що дійсно ОСОБА_5 вимушена була виїхати з однокімнатної квартири ОСОБА_4, де сторони та дитина проживали разом оскільки ОСОБА_4 вчинював насильство в сім'ї та погано впливав на доньку і разом вони проживати не можуть. Однак, враховуючи, що ОСОБА_4 більшу частину часу працює за кордоном та не проживає у квартирі, ОСОБА_5 вважає, що в цей період буде доцільним, щоб у квартирі проживала вона з донькою, а по приїзду ОСОБА_4 ОСОБА_5 з дитиною буде виїжджати до орендованого житла, яке буде винаймати за потребою. Представник ОСОБА_5 зазначила, що наразі останній важко самій винаймати житло, оскільки весь тягар утримання спільної дитини сторін покладений на неї. ОСОБА_4 за рішенням суду аліменти не сплачує, має велику заборгованість. Таким чином, за наведених обставин представник ОСОБА_5 вважає, що зустрічний позов підлягає задоволенню. Крім того, представник ОСОБА_5 пояснила, що не зверталась до суду раніше за захистом своїх житлових прав, оскільки не мала коштів на судовий збір та інші судові витрати.

Представник ОСОБА_4 проти задоволення зустрічного позову заперечував, посилаючись на те, що ОСОБА_5 добровільно залишила спільне місце проживання сім'ї, забрала дитину та переїхала до орендованого житла, будь якого примусу до цього ОСОБА_4 не чинив. ОСОБА_5 більше трьох років не проживає у квартирі, але до правоохоронних органів зверталась тільки під час судових проваджень, зокрема ініційованих ОСОБА_5 Доводи ОСОБА_5 про те, що остання не зверталась за захистом своїх житлових прав через відсутність коштів на судових збір є неспроможними, оскільки нею був сплачений судовий збір за вимоги майнового характеру за її позовом про поділ квартири ОСОБА_4 Отже, ОСОБА_5 мала можливість сплатити судовий збір за позовом немайнового характеру з яким би мала звернутися до суду, якщо б дійсно вважала своє право на проживання у квартирі порушеним. Що стосується заяв до правоохоронних та інших органів, то суть останніх полягає у тому, що ОСОБА_5 скаржилась на заміну ОСОБА_4 замків у квартирі останнього та неможливістю забрати свої речі, які залишились після її переїзду, а не на можливість проживання у квартирі. ОСОБА_4, після виїзду колишньої дружини, замки на вхідних дверях жодного разу не змінив.

Вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд вважає встановленими наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 30.04.2010, який був розірваний на підставі судового рішення 18.10.2013 /а.с. 7, 12/. Під час шлюбу у сторін народилась спільна донька ОСОБА_6 /а.с. 8/.

ОСОБА_4 є одноособовим власником квартири АДРЕСА_1 (далі - спірна квартира), в яку після реєстрації шлюбу зареєстрував ОСОБА_5 /а.с. 10, 11/.

Під час шлюбу та після розірвання шлюбу,а саме в період з 22.08.2014 по березень 2016 року сторони проживали разом, а подальшому ОСОБА_5 разом з дитиною виїхала із спірної квартири. До жовтня 2016 року інколи через фінансові труднощі ОСОБА_5 користувалась спірною квартирою для проживання, проте в подальшому остаточно припинила відвідувати спірну квартиру,що визнано учасниками справи. Суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання, тому такі обставини, не підлягають доказуванню в силу ч. 1 ст. 82 ЦПК України.

Згідно договорів оренди від 18.11.2016, 18.10.2017 ОСОБА_5 винпймалажитлові приміщення в яких проживала з дитиною /а.с. 64 -66, 90 - 94/. Як пояснила представник ОСОБА_5, остання продовжує проживати разом з дитиною у квартирі, яку орендувала в останнє, договір пролонговано, що визнано учасниками справи. Суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання, тому такі обставини, не підлягають доказуванню в силу ч. 1 ст. 82 ЦПК України.

Враховуючи наведене вбачається, що ОСОБА_5 остаточно припинила проживати у спірній квартирі з жовтня 2016 року. Зазначене також підтверджується актами ЖЕК «Житло - сервіс», про факти не проживання ОСОБА_5 у квартирі ОСОБА_4 від 18.09.2017, 19.10.2017, 23.11.2017 /а.с. 16 - 18/.

Згідно ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Як зазначає ОСОБА_5 та її представник в судовому засіданні, ОСОБА_5 виїхала з квартири вимушено через застосування ОСОБА_4 до неї та дитини насильства. На підтвердження своїх доводів надала висновок за результатами психологічного обстеження дитини сторін, яке проводилосьу два етапи: серпень - жовтень 2016 та серпень 2017 роки, загальною тривалістю 15 годин, за зверненням ОСОБА_5 та роз'яснення до даного висновку (консультативний висновок) виготовлений в період розгляду даної справи /а.с. 120 - 144/.

Представник ОСОБА_5 стверджувала про те, що рішення останньої про переїзд у наймане житло було вимушеним, прийнятим ОСОБА_5 під тиском непереборних обставин, а саме проживання в одній квартирі із ОСОБА_4, стало небезпечним і таким, що унеможливило для дитини сторін успішний психічний та особистісний розвиток, що в свою чергу зазначено у роз'ясненні до висновку /а.с. 143/.

Разом з тим суд вважає доводи ОСОБА_5 та представника останньої, а також надані докази, зокрема висновок та роз'яснення до нього (консультативний висновок) неспроможними для підтвердження поважності причин не проживання у спірній квартирі більше року виходячи з наступного.

Так, стверджуючи те, що ОСОБА_4 чинив дії, які перешкоджали ОСОБА_5 та дитині проживати у квартирі і мали ознаки насильства, зокрема психологічного, ОСОБА_5 та представник останньої не надали належних,допустимих та достовірних доказів в розумінні ст. ст. 77-79 ЦПК України на підтвердження таких обставин. ОСОБА_4 жодного разу не був притягнутий до адміністративної відповідальності за ст. 173-2 КУпАП (насильство в сім'ї) або іншої відповідальності за подібні дії у період спільного проживання з ОСОБА_5 Відносно ОСОБА_4 жодного разу не був складений протокол про адміністративне правопорушення за вчинення насильствав сім'ї. ОСОБА_5 у період спільного проживання не зверталась до правоохоронних та/або інших органів з приводу того, що ОСОБА_4 чиняться перешкоди у проживанні в спірній квартирі із зазначених нею підстав.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про попередження насильства в сім'ї», який діяв до 07.01.2018, насильство в сім'ї - будь-які умисні дії фізичного, сексуального, психологічного чи економічного спрямування одного члена сім'ї по відношенню до іншого члена сім'ї, якщо ці дії порушують конституційні права і свободи члена сім'ї як людини та громадянина і наносять йому моральну шкоду, шкоду його фізичному чи психічному здоров'ю.

Відповідно до п. 3 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім'ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім'єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Представник ОСОБА_5 в судовому засіданні не змогла пояснити суду в чому саме мав місце прояв насильства (тиск, тощо) з боку ОСОБА_4 по відношенню до ОСОБА_5 та їх спільної дитини, що саме унеможливлювало спільне проживання та вимушене переселення ОСОБА_5 та дитини в орендоване житло. Не підтверджують і наявність таких обставин надані висновок та роз'яснення до нього (консультативний висновок).

Крім того, суд критично оцінює той факт, що предмет психологічного дослідження за висновком /а.с. 123/ та предмет консультативного висновку, як роз'яснення вище вказаного висновку, є різними /а.с. 138/ і такі обставини, які зазначені у роз'ясненні, не досліджувалися під час первинного психологічного обстеження дитини. Отже, враховуючи зазначене,суд вважає, що зміст консультативного висновку обґрунтовано не можна вважати об'єктивним.

З пояснень представників сторін та наданих ОСОБА_5 доказів, суд дійшов висновку про те, що між сторонами мали місце непорозуміння стосовно виховання дитини та спільного побуту, через відсутність почуттів любові та взаємоповаги, що і зумовило переїзд ОСОБА_4 разом з дитиною в орендоване житло з власної ініціативи, у зв'язку з небажанням проживати спільно з колишнім чоловіком і без будь якого примусу тощо.

Доказів протиправної поведінки ОСОБА_4, що стало поважною причиною для переїзду та непроживання ОСОБА_5 з дитиною у спірній квартирі в період з жовтня 2016 по час розгляду даної справи суду не надано.

Враховуючи зазначене, суд вважає неспроможними докази, звернення ОСОБА_5 до правоохоронних органів, з приводу перешкоджання ОСОБА_4 користуватися квартирою та зміною замків, які стосувалися здебільшого того, що ОСОБА_5 не може забрати свої та дитячі речі, які залишились у спірній квартирі після переїзду та користуватися ними /а.с. 52 - 62, 106, 107, 146-148/. Суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що такі звернення мали місце у період ініціювання ОСОБА_5 судового процесу, про поділ майна, а також під час розгляду даної цивільної справи і на думку суду мета таких звернень створення штучних обставин, які б могли свідчити про протиправну поведінку ОСОБА_4 та створення його негативного образу. Крім того, жоден лист та висновок правоохоронців, не підтвердив протиправну поведінку ОСОБА_4, стосовно перешкоджання ОСОБА_5 у проживанні та користуванні спірною квартирою, зокрема зміну замків у спірній квартирі.

ОСОБА_5 з жовтня 2016 року не звернулась до суду з відповідним позовом про захист порушеного цивільного права щодо користування житлом згідно ст. 16 ЦК України, весь час проживала в орендованому житлі. Зазначене може свідчити тільки про те, що порушення прав ОСОБА_5 не мало місця. Та обставина, що ОСОБА_5 не мала коштів на сплату судового збору для подачі відповідного позову, як зазначила представник останньої в судовому засіданні, не заслуговує на увагу. Так, з листопада 2016 року ОСОБА_5 оплачує орендоване житло в розмірі 7700 грн. на місяць, сплатила судовий збір за подачу позову майнового характеру про поділ спірної квартири, тоді як судовий збір за позовом немайнового характеру становив 0,4 розміру мінімальної заробітної плати, а в подальшому 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що є значно меншим ніж оплачувати оренду житла, більше двох років.

Крім того, обґрунтування та вимоги зустрічного позову, а також доводи представника ОСОБА_5, зазначені в судовому засіданні, між собою не узгоджуються і протирічать один одному. Так, ОСОБА_5 стверджує, що не може проживати в однокімнатній спірній квартирі з ОСОБА_4 та дитиною, оскільки таке проживання погано впиває на дитину. При тому, що спільна дитина сторін проживає з ОСОБА_5, остання просить вселити її у спірну квартиру. Разом з тим представник ОСОБА_5 пояснила, що остання має намір користуватися квартирою в той час, коли ОСОБА_4 буде відсутній, а тому необхідно зобов'язати останнього не чинити ОСОБА_5 перешкоди у користуванні житлом саме у цей період. Представник ОСОБА_5 пояснила, що ОСОБА_4 перебуває у тривалихвідрядженнях за кордоном, у зв'язку з роботою і у цей період в квартирі ніхто не проживає, у зв'язку з чим ОСОБА_5 вважає, що має право проживати з дитиною у спірній квартирі, з метою економії коштів на оренду житла. При поверненні ОСОБА_4 ОСОБА_5 винайматиме житло і проживати в ньому до від'їзду ОСОБА_4 у відрядження.

Згідно ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Враховуючи наведене, очевидним є те, що при захисті цивільного права суд не може здійснити такий захист на певних умовах, порушене право, за наявності підстав або підлягає відновленню або ні.

Згідно ч. 3 ст. 13 ЦК України, не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Згідно ч. 3 ст. 16 ЦК України, суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу.

Вимоги ОСОБА_5 та мотиви позову, на думку суду, направлені не на відновлення порушеного права, а на створення штучних перешкод ОСОБА_4 у користуванні його майном з особистих мотивів, зокрема вільно розпоряджатися майном та використовувати його на власний розсуд, не нести зайвий тягар утримання через реєстрацію ОСОБА_5 у спірній квартирі, що суперечить ст. ст. 316, 317, 319 ЦК України.

Оцінюючи належність, допустимість, достовірність доказів окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про те, що вимоги зустрічного позову не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, а вимоги первісного позову є законними, обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню. Разом з тим, вимоги первісного позову місять не коректне формулювання, способу захисту в частині позбавлення ОСОБА_5 права на користування житлом, тоді як передбачений законом спосіб захисту у даному випадку є визнання судом факту втрати такого права, а тому вимоги первісного позову підлягають задоволенню частково.

Керуючись ст.ст. 1-13, 17, 18, 76-82, 89, 133, 137,141, 242, 258,259, 263-265, 268,272, 273, 354 ЦПК України, ст. 13, 16, 316, 317, 319, 391, 405 ЦК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_4 до ОСОБА_5, про позбавлення права користування житловим приміщенням задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_5 такою, що втратила право на користування квартирою АДРЕСА_1.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 судові витрати в сумі 704 /сімсот чотири/ грн. 80 коп.

Зустрічний позов ОСОБА_5 до ОСОБА_4, про вселення та усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням залишити без задоволення.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту рішення.

Головуючий: