Постанова

Іменем України

20 лютого 2019 року

м. Київ

справа № 753/17342/16-ц

провадження № 61-18561св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач),Пророка В. В., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - товариство з обмеженою діяльністю «Українська телекомунікаційна компанія»,

представник позивача - Голуменков В'ячеслав Володимирович,

відповідач - ОСОБА_5,

представник відповідача - ОСОБА_4,

треті особи: ОСОБА_5, відділ державної виконавчої служби Дарницького районного управління юстиції у м. Києві,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 08 листопада 2016 року у складі судді Комаревцової Л. В. та рішення Апеляційного суду міста Києва від 24 січня 2017 року у складі колегії суддів: Усика Г. І., Невідомої Т. О., Ратнікової В. М.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон України № 2147-VIII) касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2014 року товариство з обмеженою відповідальністю «Українська телекомунікаційна компанія» (далі - ТОВ «Українська телекомунікаційна компанія») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_5, за участю третіх осіб: ОСОБА_5, відділу державної виконавчої служби Дарницького районного управління юстиції у м. Києві (далі - відділ ДВС Дарницького РУЮ у м. Києві), про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Позовна заява мотивована тим, що 31 жовтня 2007 року між акціонерним банком «Синтез» (далі - АБ «Синтез») та ОСОБА_5 укладено договір кредитної лінії № 311007/7, за умовами якого останній отримав кредит на споживчі цілі у сумі 120 000,00 дол. США зі сплатою 18 % річних, розмір кредитної лінії у подальшому було збільшено до 135 000,00 дол. США; кредит надавався на строк до 30 жовтня 2009 року. Зобов'язання позичальника забезпечувались договором іпотеки від 31 жовтня 2007 року, укладеними між АБ «Синтез» та ОСОБА_5, на належну їй квартиру АДРЕСА_2. 11 лютого 2009 року між АБ «Синтез» та ОСОБА_5 укладено додаткову угоду, відповідно до якої зафіксовано заборгованість за кредитом у сумі 124 554,00 дол. США (у гривневому еквіваленті у сумі 809 601,00 грн) та 1 820,00 грн витрат зі сплати судового збору. Цього ж дня між АБ «Синтез» та ТОВ «Українська телекомунікаційна компанія» укладено договори про відступлення права вимоги за зобов'язаннями, що виникають із зазначених договору кредитної лінії та договору іпотеки. У зв'язку з тим, що ОСОБА_5 неналежно виконував умови договору кредитної лінії, рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 16 листопада 2011 року у справі № 2/2014/11 з нього стягнуто 689 601,00 грн. Зазначене судове рішення не виконано, 30 грудня 2012 року державний виконавець відділу ДВС Дарницького РУЮ у м. Києві Коваль Л.І. прийняв постанову про повернення виконавчого документа.

У остаточній редакції позовних вимог ТОВ «Українська телекомунікаційна компанія» просило в рахунок погашення заборгованості за договором кредитної лінії у сумі 1 871 815,60 грн, у тому числі: 689 601,00 грн заборгованості за кредитом, 1 820,00 грн судових витрат, понесених у справі № 2/2014/11, 363 756,45 грн пені, 816 394,55 грн інфляційних втрат та 3 % річних, 243,00 грн судових витрат у цій справі.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 08 листопада 2016 року позовні вимоги задоволено. У рахунок погашення заборгованості за договором кредитної лінії від 31 жовтня 2007 року № 311007/1, укладеним між АБ «Синтез» та ОСОБА_5, на загальну суму 1 871 815,60 грн звернуто стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки від 31 жовтня 2007 року, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Охендовською К. В. та зареєстрованим в реєстрі за № 981, а саме, квартируАДРЕСА_2, загальною площею 102,2 кв. м, що належить на праві власності ОСОБА_5, оціночною вартістю - 1 926 611,00 грн. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ТОВ «Українська телекомунікаційна компанія» 243,60 грн витрат зі сплати судового збору.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач має право задовольнити свої вимоги за договором кредитної лінії відповідно до статті 7, частини першої статті 12, частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку». Суд визнав безпідставним твердження ОСОБА_5 щодо невиконання ТОВ «Українська телекомунікаційна компанія» вимог закону щодо надіслання відповідачу повідомлення про порушення основного зобов'язання та/або іпотечного договору, мотивуючи тим, що зазначене не перешкоджає для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку відповідно до частини другої статті 35 Закону України «Про іпотеку». Також суд першої інстанції дійшов висновку, що вимоги Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не застосовуються до вимог кредитора у цій справі, оскільки грошове зобов'язання позичальника визначено у національній валюті відповідно до змінених умов договору кредитної лінії. Крім того, суд зазначив, що п'ятирічний строк позовної давності, встановлений у договорі кредитної лінії, переривався пред'явленням кредитором позову у справі № 2/2014/11, та його перебіг починається заново; вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки є похідною від основного зобов'язання, тому строк позовної давності до цієї вимоги спливає 28 листопада 2016 року. Суд відхилив посилання відповідача на правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду України від 06 липня 2013 року у справі № 6-116цс13, мотивуючи тим, що обставини у цій справі не є подібними, оскільки зазначений правовий висновок стосується дострокового стягнення заборгованості за кредитним договором, а в цій справі кредит є простроченим, тому підлягає застосуванню частина перша статті 1049 ЦК України замість частини другої статті 1050 ЦК України.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 24 січня 2017 року рішення Дарницького районного суду м. Києва від 08 листопада 2016 року змінено, викладено резолютивну частину рішення суду у новій редакції. Позовні вимоги задоволено частково. У рахунок погашення заборгованості за договором кредитної лінії від 31 жовтня 2007 року № 311007/1, укладеним між АБ «Синтез» та ОСОБА_5, на загальну суму 1 731 146,47 грн, у тому числі: 689 601,00 грн заборгованості за договором кредитної лінії та 1 820,00 грн витрат зі сплати судового збору, стягнутих рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 16 листопада 2011 року у справі № 2/2014/11, 363 746,45 грн пені за період з 31 жовтня 2009 року до 30 жовтня 2012 року, 62 234,13 грн у рахунок погашення 3 % річних та 613 744,89 грн інфляційний втрат за період з 18 квітня 2013 року до 18 квітня 2016 року, звернуто стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки від 31 жовтня 2007 року, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Охендовською К.В. та зареєстрованим в реєстрі за № 981, а саме, квартиру АДРЕСА_2, загальною площею 102,2 кв. м, що належить на праві власності ОСОБА_5, шляхом реалізації зазначеного предмета іпотеки на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», за початковою ціною продажу - 1 926 611,00 грн, визначеної відповідно до звіту про оцінку майна від 29 лютого 2016 року № СІ-160229-001. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ТОВ «Українська телекомунікаційна компанія» 243,60 грн витрат зі сплати судового збору.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що вимоги про нарахування інфляційних втрат та 3 % річних за порушення грошового зобов'язання можуть бути задоволені лише у межах загального строку позовної давності тривалістю 3 роки.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій 13 лютого 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_5, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить рішення Дарницького районного суду м. Києва від 08 листопада 2016 року та рішення Апеляційного суду міста Києва від 24 січня 2017 року скасувати, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 лютого 2017 року відкрито касаційне провадження, витребувано справу з суду першої інстанції.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 травня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України № 2147-VIII та розпочав роботу Верховний Суд як суд касаційної інстанції у цивільних справах.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

19 квітня 2018 року справу передано до Верхового Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 07 лютого 2019 року справу прийнято до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження в складі п'яти суддів за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не застосували норми Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки у цій справі розглядається позов щодо звернення стягнення на предмет іпотеки за кредитом, отриманим в іноземній валюті; відповідача як сторону договору іпотеки не було повідомлено про внесення змін до основного зобов'язання щодо проведення реструктуризації кредитного боргу у національну валюту. Позивач не направляв ОСОБА_5 письмову вимогу про усунення порушення основного зобов'язання та вона не могла знати про наявність простроченої заборгованості за кредитом; вважає, що у такому випадку кредитор не має права на стягнення неустойки відповідно до частини третьої статті 550 ЦК України. Суди першої та апеляційної інстанцій неправильно застосували частину першу статті 259 ЦК України, оскільки вона не є стороною кредитного договору та не погоджувалась на збільшення строків позовної давності. Також зазначає, що суди неправильно застосували частину другу та третю статті 264 ЦК України щодо переривання строків позовної давності. Крім того, зазначає, що розмір неустойки перевищує розмір заборгованості та збитків, що є підставою для застосування частини третьої статті 551 ЦК України, оскільки бездіяльність позивача щодо її неповідомлення про тривале порушення зобов'язання за кредитним договором потягнула збільшення розміру заборгованості.

Відзив на касаційну скаргу не подано.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що 31 жовтня 2007 року між АБ «Синтез» та ОСОБА_5 укладено договір кредитної лінії № 311007/1 (далі - кредитний договір), за яким банк надав позичальнику кредит у вигляді відновлювальної відкличної кредитної лінії у доларах США, максимальний ліміт заборгованості за якою складає 120 000,00 дол. США (пункт 1.2 кредитного договору), на строк до 30 жовтня 2009 року (пункт 1.3 кредитного договору) зі сплатою 18 % річних, а позичальник зобов'язується одержати та повернути фактично отриманий кредит, сплатити проценти за користування коштами, комісію та виконати інші обов'язки перед банком.

На забезпечення виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором між АБ «Синтез» та ОСОБА_5 укладено договір іпотеки від 21 жовтня 2007 року (далі - договір іпотеки), згідно з умовами якого ОСОБА_5 передала в іпотеку банку квартиру АДРЕСА_2, загальною площею 102,2 кв. м.

У пункті 3.2.4 договору іпотеки передбачено право іпотекодержателя достроково звернути стягнення на предмет іпотеки та/або вимагати від позичальника дострокового виконання зобов'язань, що випливають із кредитного договору, зокрема, у випадку невиконання позичальником зобов'язань за кредитним договором.

Відповідно до пункту 4.1 договору іпотеки іпотекодержатель набуває право звернення стягнення на предмет іпотеки та його реалізацію у випадках: якщо у момент настання строку виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором вони не будуть виконані повністю; незалежно від настання строку виконання позичальником будь-яких зобов'язань за кредитним договором - при виникненні підстав, вказаних у пункті 3.2.4 та/або 3.2.5 договору.

14 березня 2009 року було укладено додатку угоду № 1 до кредитного договору про збільшення максимального ліміту заборгованості за кредитом до 135 000,00 дол. США.

У зв'язку з цим 14 березня 2009 року відповідні зміни були внесені й до договору іпотеки.

11 лютого 2009 року між АБ «Синтез» та ОСОБА_5 укладено додаткову угоду № 1 до кредитного договору про викладення у новій редакції умови договору, та додаткову угоду № 2 до кредитного договору, за якою зобов'язання позичальника щодо повернення кредиту у доларах США змінено на зобов'язання позичальника сплати заборгованість за кредитним договором станом на 11 лютого 2009 року у сумі 809 601,00 грн (викладено у новій редакції пункт 1.2 кредитного договору).

11 лютого 2009 року між АБ «Синтез» та ТОВ «Українська телекомунікаційна компанія» укладено договори відступлення права вимоги за кредитним договором та договором іпотеки.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) викладено правовий висновок про те, що звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни.

Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред'явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Якщо за рішенням про звернення стягнення на предмет застави заборгованість за кредитним договором указана в такому рішенні у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов'язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів.

У пункті 9.1 кредитного договору передбачено, що банк вправі вимагати дострокове повернення кредиту разом із сплатою процентів за користуванням кредитом, комісії і передбачених договором неустойок, а також відшкодування збитків, завданих банку в результаті невиконання чи неналежного виконання позичальником умов цього договору, зокрема у випадках: якщо позичальник порушує строки сплати процентів за користуванням кредитом та погашення кредиту, встановлені пунктами 6.1 та 6.2 цього договору, щонайменше на один календарний місяць; невиконання чи неналежне виконання позичальником передбачених цим договором зобов'язань.

У справі, яка переглядається, суди встановили, що рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 16 листопада 2011 року у справі № 2-2014/11 з ОСОБА_5 на користь ТОВ «Українська телекомунікаційна компанія» стягнуто заборгованість за кредитним договором у розмірі 689 601,00 грн; виконавчий лист, виданий на виконання цього рішення суду, повернуто стягувачу у зв'язку з відсутністю у боржника майна.

Пред'явивши зазначений позов до позичальника, ТОВ «Українська телекомунікаційна компанія» використало право дострокового повернення кредиту разом із сплатою процентів.

Такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов'язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом.

У справі, яка переглядається, суди попередніх інстанцій не встановили період, за який ТОВ «Українська телекомунікаційна компанія» нарахувало проценти за користування кредитними коштами, не з'ясували дійсного розміру заборгованості за кредитним договором з огляду на те, що після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 689 601,00 грн у цій справі кредитор заявив вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості у розмірі 1 871 815,60 грн.

Крім того, відповідно до пункту 6.6 договору іпотеки всі зміни та доповнення до договору мають юридичну силу тільки за умови здійснення в письмовій формі з наступним нотаріальним посвідченням та є невід'ємною частиною договору.

Установивши, що між АБ «Синтез» та ОСОБА_5 було укладено додаткову угоду від 11 лютого 2009 року № 1 до кредитного договору, якою основне зобов'язання, яке було визначено у доларах США, замінено на нове зобов'язання щодо повернення кредиту у національній валюті, суди попередніх інстанцій не дослідили, чи вносились у зв'язку з цим відповідні зміни до договору іпотеки.

Суд касаційної інстанції відповідно до статті 400 ЦПК України не наділений повноваженнями встановлювати обставини справи та надавати оцінку доказам.

Відповідно до частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

Таким чином, суд касаційної інстанції вважає за необхідне касаційну скаргу задовольнити частково, а рішення Дарницького районного суду м. Києва від 08 листопада 2016 року та рішення Апеляційного суду міста Києва від 24 січня 2017 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Щодо судових витрат

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки суд касаційної інстанції дійшов висновку про передачу справи на новий розгляд до суду першої інстанції, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 402, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 08 листопада 2016 року та рішення Апеляційного суду міста Києва від 24 січня 2017 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. С. Висоцька

Судді:А. О. Лесько

С. Ю. Мартєв

В. В. Пророк

С. П. Штелик