Постанова

Іменем України

06 лютого 2019 року

м. Київ

справа № 2-1382/2009

провадження № 61-25279св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О.,

ПогрібногоС. О., Ступак О. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач -Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідачі: ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_6 на рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 09 листопада 2009 року у складі судді Мелешко С. І. та ухвалу Апеляційного суду Львівської області

від 14 червня 2017 року у складі колегії суддів: Мікуш Ю. Р., Бойко С. М.,

Ванівського О. М.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів першої та апеляційної інстанцій

У лютому 2009 року Закрите акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ЗАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Позовна заява мотивована тим, що 22 січня 2008 року між сторонами укладений кредитний договір № CGV0GA, згідно з яким банк надав ОСОБА_3 кредит у сумі 20 150,00 доларів США із сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, відповідно до графіка, вказаного у додатку до договору, із кінцевим терміном повернення

до 22 січня 2018 року.

На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4, ОСОБА_8 укладений договір іпотеки, згідно з яким передано в іпотеку квартиру АДРЕСА_1, яка належить ОСОБА_4, ОСОБА_5 відповідно до договору купівлі-продажу від 28 жовтня 1999 року № 1-3430.

Зобов'язання за кредитним договором ОСОБА_3 належним чином не виконував, а тому станом на 27 січня 2009 року сума основного боргу за договором складала 17 534,03 доларів США, відсотки - 693,98 доларів США, комісія -

14,14 доларів США, пеня - 31,08 доларів США.

Остаточно уточнивши позовні вимоги, ЗАТ КБ «ПриватБанк» просило в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором звернути стягнення на квартиру АДРЕСА_1 шляхом продажу вказаного предмета іпотеки з укладенням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом із іншою особою-покупцем, із отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, а також з наданням ЗАТ КБ «ПриватБанк» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу. Виселити та зняти з реєстрації відповідачів із вказаної квартири.

Рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 09 листопада

2009 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено. У рахунок погашення заборгованості ОСОБА_3 за кредитним договором від 22 січня 2008 року

№ CGV0GA у розмірі 178 893,73 грн, яка складається із: основного боргу у сумі 17 534,03 доларів США, відсотків - 2 716,68 доларів США, комісії - 68,79 доларів США, пені - 921,03 доларів США, штрафу за подання позову до суду - 31,25 доларів США, штрафу за розгляд справи в суді - 1 062,02 доларів США, звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру НОМЕР_1, загальною площею 30,3 кв. м, житловою -

15,0 кв. м, яка розташована по АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_4, ОСОБА_5 згідно із договором купівлі-продажу на квартиру від 28 вересня 1999 року, шляхом продажу вказаного предмета іпотеки

ПАТ КБ «ПриватБанк» із укладенням від імені ОСОБА_4, ОСОБА_5 договору купівлі-продажу з іншою особою-покупцем, із отриманням витягу з Державного реєстру права власності, а також з наданням ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу.

Виселено та знято з реєстраційного обліку у відділі у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб УМВС України у м. Червонограді Львівської області ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, які зареєстровані та проживають у АДРЕСА_1. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що зобов'язання повинно виконуватися належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону, одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню.

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 14 червня 2017 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_6 відхилено. Рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 09 листопада 2009 року залишено без змін.

Постановляючи ухвалу про відхилення апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції зазначив, що доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, рішення є законним і обґрунтованим, відповідає нормам матеріального та процесуального права, підстави для його зміни чи скасування відсутні.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи

У липні 2017 року представник ОСОБА_4 - ОСОБА_6 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Червоноградського міського суду Львівської області

від 09 листопада 2009 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області

від 14 червня 2017 року, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, обґрунтовуючи свої вимоги неправильним застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди зобов'язані перевіряти, чи були станом на момент розгляду справи підстави для дострокового стягнення заборгованості, визначені кредитним договором та договором іпотеки, враховуючи, що пунктом 22 договору іпотеки передбачено, що у випадку порушення кредитного договору позичальником або договору іпотеки іпотекодавцями - майновими поручителями, іпотекодержатель направляє майновим поручителям письмову вимогу про усунення порушень і якщо протягом 30 днів така вимога залишається без задоволення, іпотекодержатель - банк вправі почати звернення стягнення на предмет іпотеки, проте у матеріалах справи відсутні листи-вимоги, направлені майновим поручителям, про звернення стягнення на предмет іпотеки і такі листи не додані до позовної заяви. Крім того, як вбачається із розрахунку заборгованості, банк в односторонньому порядку підняв відсоткову ставку, при цьому жодних повідомлень майновий поручитель щодо підвищення відсоткової ставки не отримувала. Також зазначає, що квартира придбана не за рахунок кредиту, а тому суд може задовольнити вимоги банку про виселення виключно із наданням іншого житла (правовий висновок Верховного Суду України від 18 березня 2015 року у справі № 6-39цс15).

У жовтні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшли заперечення від ПАТ КБ «ПриватБанк», в яких заявник просить відхилити касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_6 та залишити без змін рішення суду першої й апеляційної інстанцій.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 вересня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ вказану цивільну справу передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 23 січня 2019 року зазначену справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно з частинами першою та третьою статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Позиція Верховного Суду

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, виходячи за їх межі, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню, рішення судів першої й апеляційної інстанцій - скасуванню із ухваленням нового рішення.

Висновок суду касаційної інстанції ґрунтується на такому.

Судом встановлено, що 22 січня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та

ОСОБА_3 укладений кредитний договір № CGV0GA про надання споживчого кредиту, згідно з яким банк надав позичальнику кредит у сумі

20 150,00 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі

12,00 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення 22 січня 2018 року, відповідач зобов'язаний був повернути кредит згідно з графіком, що вказаний у додатку до договору.

На забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором 22 січня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4, ОСОБА_8 укладений договір іпотеки, згідно з яким надано в іпотеку нерухоме майно, а саме квартиру

НОМЕР_1 по АДРЕСА_1, яке належить

ОСОБА_4, ОСОБА_5 на праві власності відповідно до договору купівлі-продажу від 28 жовтня 1999 року № 1-3430.

Станом на 06 листопада 2009 року сума основного боргу за кредитним договором складає: основний борг - 17 534,03 доларів США, відсотки - 2 716,68 доларів США, комісія - 68,79 доларів США, пеня - 921,03 доларів США, штраф за подачу позову в суд - 31,25 доларів США, штраф за розгляд справи в суді - 1 062,02 доларів США.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходили із вимог статей 525, 526, 527, 530 ЦК України, якими передбачено, що зобов'язання повинно виконуватися належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається.

Однак із вказаними висновками суду першої й апеляційної інстанцій не можна погодитися виходячи з наступного.

Нормативно-правове обґрунтування

Статтею 36 Закону України «Про іпотеку», яка має назву «Позасудове врегулювання», передбачено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

За змістом частини першої статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України «Про іпотеку»іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов'язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

Відповідно до статті 589 ЦК України, частини першої статті 33 Закону України

«Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.

Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене в статті 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом.

Правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачено Законом України «Про іпотеку», згідно з частиною третьою статті 33 якого звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Зі змісту статті 38 Закону України «Про іпотеку» вбачається, що якщо рішення суду або договір про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідне застереження в іпотечному договорі) передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві, то іпотекодержатель зобов'язаний за 30 днів до укладення договору купівлі-продажу письмово повідомити іпотекодавця та всіх осіб, які мають зареєстровані у встановленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, про свій намір укласти цей договір. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед такими особами за відшкодування завданих збитків.

Дії щодо продажу предмета іпотеки та укладання договору купівлі-продажу здійснюються іпотекодержателем від свого імені, на підставі іпотечного договору, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки, без необхідності отримання для цього будь-якого окремого уповноваження іпотекодавця.

Іпотекодавець і боржник, якщо він є відмінним від іпотекодавця, мають право виконати основне зобов'язання протягом тридцятиденного строку, вказаного в частині першій цієї статті, згідно з умовами та наслідками, встановленими статтею 42 цього Закону.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати:

- передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»;

- право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Отже, сторони в договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити як передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, так і надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки як за рішенням суду, так і на підставі відповідного застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя чи застереження в іпотечному договорі на підставі договору купівлі-продажу.

Наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 затверджено Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України (далі - Порядок). У розділі другому глави другої указаного Порядку передбачено процедуру нотаріального посвідчення угоди про відчуження предмету іпотеки іпотекодержателем.

Положення наведених вище нормативних документів дають підстави для висновку, що всі необхідні дії щодо продажу предмета іпотеки та укладення договору купівлі-продажу іпотечного майна іпотекодержатель здійснює від свого імені, а не від імені іпотекодавців. Закон не передбачає такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки, як продаж предмета іпотеки від імені іпотекодавця (іпотекодавців).

Правовідношення, у якому одна сторона зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє, є відношенням представництва, та врегульовано положеннями глави 17 ЦК України.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.

Враховуючи наведене, вимоги банку про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом надання права ПАТ КБ «ПриватБанк» на укладення від імені відповідачів договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з можливим здійсненням ПАТ КБ «ПриватБанк» усіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмета іпотеки, суперечать вимогам чинного законодавства, умовам укладеного між сторонами іпотечного договору, а тому не підлягають задоволенню.

Позовні вимоги про виселення є похідними від вимог щодо звернення стягнення на предмет іпотеки, а тому такі вимоги можуть бути задоволенні лише за умови задоволення основної вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Отже, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про задоволення касаційної скарги, скасування рішень судів першої й апеляційної інстанцій та постановлення нового рішення, яким у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовити, оскільки закон не передбачає такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки, як продаж предмета іпотеки від імені іпотекодавця (іпотекодавців).

Враховуючи, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судом повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, тому рішення судів першої й апеляційної інстанцій підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог на підставі статті 412 ЦПК України.

Розподіл судових витрат.

Відповідно до статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції в постанові розподіляє судові витрати, понесені у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки касаційна скарга підлягає задоволенню, то сплачений при її подачі судовий збір у розмірі 2 146,72 грн підлягає стягненню з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь

ОСОБА_4

Керуючись статтями 141, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_6 задовольнити.

Рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 09 листопада

2009 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 14 червня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про звернення стягнення на предмет іпотеки відмовити.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» на користьОСОБА_4 судовий збір за подання касаційної скарги у розмірі 2 146,72 грн.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов

С.О. Погрібний

О. В.Ступак