Головуючий у І інстанції Клочко В.М.
Провадження №22-ц/824/1309/2019 Доповідач у ІІ інстанції Матвієнко Ю.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 січня 2019 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді: Матвієнко Ю.О.,

суддів: Іванової І.В., Мельника Я.С.,

при секретарі: Шуляку Д.О.,

розглянувшиу відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Сквирського районного суду Київської області від 16 липня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, Сквирської міської ради Київської області, третя особа на стороні відповідача без самостійних вимог: ОСОБА_4, про встановлення факту, який має юридичне значення, визнання права власності на майно та скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання майна таким, що є особистою приватною власністю,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до Сквирського районного суду Київської області з позовом, в якому просив: встановити факт, що він, ОСОБА_2, після розірвання шлюбу з ОСОБА_5 сплатив повну суму боргу подружжя в сумі 280 000 грн. за придбане ними у шлюбі нежитлове приміщення загальною площею 63,6 кв.м., що розташоване в АДРЕСА_1, приміщення 3 згідно договору купівлі-продажу нежитлового приміщення з розстрочкою платежу, посвідченого ОСОБА_8, приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області, зареєстрованого в реєстрі за №40; визнати нежитлове приміщення, загальною площею 63,6 кв.м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_1, приміщення 3, особистою приватною власністю ОСОБА_2; скасувати державну реєстрацію права власності за ОСОБА_5 на нежитлове приміщення, загальною площею 63,6 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, приміщення 3, зареєстрованого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 30.01.2013 року, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна НОМЕР_1, номер запису про право власності 62566, а також вирішити питання стосовно судових витрат.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що 07.06.2008 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Білоцерківського міськрайонного управління юстиції Київської області зареєстровано шлюб між ним та відповідачем, актовий запис № 441, від якого у них ІНФОРМАЦІЯ_1 року народилася дочка ОСОБА_9.

30.01.2013 року під час шлюбу сторонами придбано у спільну сумісну власність нежитлове приміщення загальною площею 63,6 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, приміщення 3, за 280 000 грн., що оформлено за спільною згодою подружжя на ОСОБА_5

Рішенням Сквирського районного суду Київської області від 13.10.2014 року шлюб між сторонами по справі розірвано.

Після розірвання шлюбу ОСОБА_2 одноособово сплатив грошові кошти за спірне нежитлове приміщення, які отримував від підприємницької діяльності та за рахунок позик у фізичних осіб, що підтверджується відповідними розписками, в зв'язку із чим набув право особистої власності на вищевказаний об'єкт нерухомого майна. Оскільки відповідач ОСОБА_3 не визнає це право позивача ОСОБА_2, останній і звернувся до суду з даним позовом.

В грудні 2017 року ОСОБА_3 звернулась до Сквирського районного суду Київської області із зустрічною позовною заявою, у якій просила визнати її особистою власністю нежитлове приміщення, зазначене в поетажному плані на будівлю за № 15 (площею 8,6 кв.м.), № 16 (площею 19,8 кв.м.), № 17 (площею 35,4 кв.м.), що знаходиться в частині нежитлової будівлі, зазначеної в поетажному плані літерою «А», за адресою: АДРЕСА_1, посилаючись на те, що 30.01.2013 року вона, перебуваючи у шлюбі з ОСОБА_5, за його згодою уклала з ОСОБА_4 договір купівлі-продажу вищезазначеного нежитлового приміщення.Відповідно до п.3 цього Договору продаж нежитлового приміщення вчинено за 280 000 грн., які вона мала сплатити Продавцю протягом 3-ох років, про що сторони підписують акт прийому-передачі коштів. Після повного розрахунку Продавець зобов'язаний видати заяву про повний розрахунок, підпис на якій засвідчується нотаріально.

24.10.2014 року набрало законної сили рішення Сквирського районного суду Київської області від 13.10.2014 року про розірвання шлюбу між нею та ОСОБА_2

Під час розірвання шлюбу спору про поділ майна подружжя не було. За усною домовленістю ОСОБА_2 залишився автомобіль, а вона мала самостійно виконати умови Договору купівлі-продажу нежитлового приміщення.

Так, відповідно до Акту прийому-передачі коштів за договором купівлі-продажу нежитлового приміщення з розстрочкою платежу від 30.01.2013 року, складеного 02.02.2015 року між нею та продавцем ОСОБА_4, вбачається, що: 28.11.2014 року вона сплатила продавцю 16 000 грн.;10.12.2014 року - 24 000 грн.; 25.12.2014 року - 24 000 грн.; 02.02.2015 року - 24 000 грн. Згідно нотаріально посвідченої заяви продавця ОСОБА_4 від 09.02.2015 року, ОСОБА_3 сплатила останній платіж в розмірі 92 000 грн. та 100 000 грн.

10.07.2017 року ОСОБА_4 у нотаріальній конторі посвідчила заяву, у якій вказала, що матеріальних претензій за договором до ОСОБА_3 не має, оскільки розрахунок проведено в повному обсязі.

Кошти у сумі 274 000 грн., які були використані на виконання зобов'язань за договором, ОСОБА_3 позичила у ФОП ОСОБА_11 та повернула їх після укладення нового шлюбу. Крім того, на виконання договору позивач сплатила 6 000 грн. особистих коштів. З вищенаведених підстав спірне нежитлове приміщення є особистою приватною власністю ОСОБА_3, в зв'язку із чим вимоги її зустрічного позову підлягають задоволенню із залишенням без задоволення вимог ОСОБА_2 до неї.

Рішенням Сквирського районного суду Київської області від 16 липня 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено, зустрічний позов ОСОБА_3 задоволено в повному обсязі.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на нежитлове приміщення, зазначене в поетажному плані на будівлю за №15 (площею 8,6 кв.м.), №16 (площею 19,8 кв.м.), №17 (площею 35,4 кв.м.), що знаходиться в частині нежитлової будівлі, зазначеної в етажному плані літ. «А» за адресою: АДРЕСА_1.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 3 700 грн. 84 коп.

Не погоджуючись з рішенням суду, позивач ОСОБА_2 подав на нього апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, просив рішення суду першої інстанції в частині задоволення зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити ОСОБА_3 у задоволенні її позовних вимог частково, визнавши за нею, ОСОБА_3, право на Ѕ частку у праві спільної сумісної власності на нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1, яке зазначене в поетажному плані на будівлю за № 15 (площа 8,6 кв.м.), № 16 (площа 19,8 кв.м.), № 17 (площа 35,4 кв.м.), що знаходиться в частині нежитлової будівлі, зазначеній в етажному плані літ «А».

У відзиві на апеляційну скаргу, що надійшов від ОСОБА_3, остання просила апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Позивач ОСОБА_2 та його представник в апеляційному суді апеляційну скаргу підтримали та просили про її задоволення з викладених у ній підстав.

Представник відповідача ОСОБА_3 проти задоволення апеляційної скарги заперечив та просив рішення суду залишити без змін як таке, що ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги ОСОБА_2, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно вимог ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Оскільки рішення суду апелянтом оскаржується лише в частині задоволення зустрічного позову ОСОБА_3, колегія суддів перевіряє його законність та обґрунтованість виключно в цій частині.

Судом першої інстанції встановлено, що 07.06.2008 року ОСОБА_2 та ОСОБА_12 зареєстрували шлюб, про що відділом реєстрації актів цивільного стану Білоцерківського міськрайонного управління юстиції Київської області в книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис № 441 та видано Свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_2 (том 1, а.с.12). Під час шлюбу у сторін народилася дитина ОСОБА_13, ІНФОРМАЦІЯ_1 (том 1, а.с.15).

30.01.2013 року ОСОБА_3 з письмової згоди ОСОБА_2 уклала договір купівлі-продажу нежитлового приміщення з розстрочкою платежу з ОСОБА_4, згідно якого продавець продає належне їй на праві приватної власності нежитлове приміщення, зазначене в поетажному плані на будівлю за № 15 (площею 8,6 кв.м.), № 16 (площею 19,8 кв.м.), № 17 (площею 35,4 кв.м.), що знаходиться в частині нежитлової будівлі, зазначеної в поетажному плані літерою «А», за адресою: АДРЕСА_1 (том 1, а.с.16). Право власності за ОСОБА_3 на вказане нежитлове приміщення виникає з моменту здійснення його державної реєстрації. В п.3 Договору зазначено, що продаж вчинено за 280 000 грн., які покупець зобов'язаний сплати продавцю рівними сумами один раз на три місяці протягом трьох років до п'ятого числа місяця, про що сторони підписують акт прийому-передачі коштів. Після повного розрахунку продавець зобов'язаний видати заяву про повний розрахунок, підпис на якій засвідчується нотаріально.

З матеріалів справи також вбачається, що рішенням Сквирського районного суду Київської області від 13.10.2014 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 розірвано (том 1, а.с.20). Рішення Сквирського районного суду Київської області від 13.10.2014 року про розірвання шлюбу вступило в законну силу 24.10.2014 року.

Ухвалюючи рішення про задоволення зустрічного позову ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з його доведеності та обґрунтованості, однак з такими висновками суду погодитись не можна, виходячи з наступного.

Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини, чоловіка закріплені у ст. 57 Сімейного кодексу України.

Відповідно до п.п. 1-3 ч. 1 ст. 57 Сімейного кодексу України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Особистою власністю дружини, чоловіка є речі (майно), придбані нею (ним) за кошти, які належали їй (йому) особисто. Законодавець має на увазі кошти, які були набуті до шлюбу, або одержані під час шлюбу за реалізоване майно, яке належало подружжю до шлюбу, одержані за договором дарування, одержані в порядку спадкування.

Таким чином, якщо один із подружжя під час шлюбу набуває певне майно за рахунок особистих коштів, то таке майно не може визнаватися спільним майном подружжя. В цьому випадку об'єкт роздільної власності подружжя лише змінює свою форму, тому що кошти, за рахунок яких майно було набуто, і сама річ мають однаковий правовий режим - режим роздільності. Це правило стосується як грошей, які були набуті одним із подружжя до шлюбу, так і тих, які були отримані одним із подружжя під час шлюбу - за договором дарування, внаслідок спадкування тощо. Тобто, у цьому разі виникає право роздільної приватної власності подружжя, тобто має місце трансформація одного об'єкта цієї власності в інший. Однак, оскільки така трансформація сталася за час шлюбу, то відповідно до ч. 2 ст. 60 Сімейного кодексу України тягар доказування відсутності спільного майна подружжя лягає на того, хто оспорює це. Така особа має довести, що спірну річ вона придбала за кошти, що належать їй особисто.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 Сімейного кодексу України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно положень ст. 65 Сімейного кодексу України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення одним із подружжя договорів стосовно цінного майна згода другого з подружжя має бути подана письмово. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

У зв'язку з викладеним, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 77-80 ЦПК України. Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України).

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3 за зустрічним позовом, суд першої інстанції виходив з доведеності факту сплати нею особистих грошових коштів за спірне нежитлове приміщення, посилаючись на Акт прийому-передачі грошових коштів від 02.02.2015 року, складений між продавцем за договором ОСОБА_4 та покупцем ОСОБА_3, з якого слідує, що починаючи з 28.11.2014 року по 02.02.2015 року ОСОБА_3 на виконання умов Договору сплатила продавцю ОСОБА_4 88 000 грн.; нотаріально посвідчені заяви ОСОБА_4 від 09.02.2015 року, з яких вбачається, що ОСОБА_4 отримала від ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 92 000 та 100 000 гривень на виконання умов Договору, та нотаріально посвідчену заяву ОСОБА_4 від 10.07.2015 року, у якій остання стверджує, що ОСОБА_3. 09.02.2015 року сплатила їй грошові кошти в сумі 192 000 грн., у зв'язку з чим розрахунок проведено в повному обсязі та матеріальних претензій до ОСОБА_3 вона не має. Крім того, суд посилався на те, що ОСОБА_3 надала суду докази походження коштів на придбання спірного нежитлового приміщення у вигляді боргових розписок про запозичення грошових коштів у ФОП ОСОБА_11 та наявність у останнього грошових коштів, що підтверджується податковими деклараціями ОСОБА_11, які містяться в матеріалах справи.

Однак з вищенаведеними висновками суду погодитись не можна, виходячи з наступного.

Так, розписки ОСОБА_5 від 27.11.2014 року, 08.12.2014 року, 24.12.2014 року, 30.01.2015 року та від 07.02.2015 року (том 2, а.с.14, 15, 16, 22, 24) підтверджують лише факт наявності між нею та ОСОБА_11 боргових відносин, і жодної інформації про витрачання ОСОБА_3 позичених коштів саме для здійснення розрахунків за придбане нею на підставі договору купівлі-продажу нежитлове приміщення не містять. При цьому, колегія суддів зауважує також і на тому, що дати написання ОСОБА_5 боргових розписок не співпадають із зазначеними в Акті прийому-передачі коштів від 02.02.2015 року (том 2, а.с.23) датами повернення нею ОСОБА_4 грошових коштів за придбане нежитлове приміщення, на що не звернув увагу суд першої інстанції при ухваленні рішення. Враховуючи викладене, боргові розписки ОСОБА_3 не є належними доказами, оскільки не містять інформацію про предмет доказування за її зустрічними позовними вимогами.

Щодо Акту прийому-передачі коштів від 02.02.2015 року та нотаріально посвідчених заяв ОСОБА_4 від 09.02.2015 року про отримання від ОСОБА_3 грошових коштів в сумі 92 000 та 100 000 гривень на виконання умов Договору, а також нотаріально посвідченої заяви ОСОБА_4 від 10.07.2015 року, у якій остання стверджує, що ОСОБА_3. 09.02.2015 року сплатила їй грошові кошти в сумі 192 000 грн., у зв'язку із чим розрахунок проведено в повному обсязі, колегія суддів зауважує на тому, що ці письмові докази суперечать іншим матеріалам справи, в зв'язку із чим не є достатніми в розумінні ч. 1 ст. 80 ЦПК України для висновку про наявність підстав для задоволення зустрічного позову ОСОБА_3 про визнання спірного нежитлового приміщення особистою власністю.

Зокрема, свідок ОСОБА_2 в судовому засіданні показав, що в лютому 2015 року був присутній при тому, як його син ОСОБА_2 передавав гроші ОСОБА_4

Свідок ОСОБА_14 в суді показав, що підтримує дружні відносини з ОСОБА_2 і декілька разів був присутнім при передачі ним грошових коштів приватному нотаріусу ОСОБА_4 в приміщенні АДРЕСА_2.

Вищенаведеним показам свідків суд першої інстанції не дав жодної правової оцінки у своєму рішенні.

Крім того, в матеріалах справи наявні пояснення третьої особи ОСОБА_4 (том 1, а.с.172), датовані 26.12.2017 року, в яких остання зазначає, що кошти за продане нею нежитлове приміщення вона отримувала від ОСОБА_2, зазначаючи ті ж самі дати та суми, які вказані в Акті прийому-передачі коштів від 02.02.2015 року. Щодо самого Акту, ОСОБА_4 зазначає, що він був переданий ОСОБА_2 для підписання ОСОБА_5 Також зазначає в поясненнях, що 09.02.2015 року в приміщенні по АДРЕСА_2 ОСОБА_2 в рахунок виконання вказаного договору передав їй 92 000 грн. і 100 000 грн. готівкою.

Фактом, який ставить під сумнів висновок суду про сплату коштів за придбане нежитлове приміщення саме ОСОБА_3 є і наявність на руках у ОСОБА_2 копій Акту прийому-передачі коштів від 02.02.2015 року, заяв ОСОБА_4 від 09.02.2015 року про отримання коштів в розмірі 92 000 та 100 000 грн., а також заяви останньої про відсутність претензій до ОСОБА_3 в зв'язку із виконанням зобов'язань за договором від 30.01.2013 року (том 1, а.с.50-53), що підтверджує пояснення ОСОБА_2 та пояснення третьої особи ОСОБА_4 в тій частині, що вищевказані документи передавались продавцем саме ОСОБА_2 для подальшої передачі ОСОБА_3 Вищенаведена обставина викликає «розумний сумнів» у сплаті ОСОБА_3 особистих коштів за придбане нежитлове приміщення, оскільки в цьому разі вищевказані документи передавались би продавцем ОСОБА_4 безпосередньо їй, а не бувшому чоловіку ОСОБА_2

Враховуючи те, що покладені в основу рішення про задоволення зустрічного позову письмові докази суперечать іншим матеріалам справи, ці докази не відповідають критерію достатності (ч. 1 ст. 80 ЦПК України) для обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення зустрічного позову ОСОБА_3

Крім того, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

З матеріалів справи вбачається, що право власності ОСОБА_3 на спірне нежитлове приміщення зареєстроване у встановленому законом порядку, що підтверджується наявними в справі письмовими доказами та було визнано сторонами під час розгляду справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Згідно ч. 4 ст. 334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Судом встановлено, про що зазначено вище, що у ОСОБА_3 на підставі укладеного з ОСОБА_4 договору купівлі-продажу виникло право власності на спірне нежитлове приміщення і держава офіційно визнала за нею це право шляхом здійснення його державної реєстрації у встановленому законом порядку.

Відповідно до ч. 5 ст. 11 ЦК цивільні права можуть виникати з рішення суду лише у випадках, встановлених актами цивільного законодавства. Щодо права власності, то ЦК передбачає можливість його виникнення на підставі рішення суду у випадках, встановлених ст. 376 ЦК, а підтвердження рішенням суду існуючого в особи права власності - у випадках, встановлених ст. 392 ЦК. В інших випадках право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів (ч. 1 ст. 328 ЦК). Оскільки з матеріалів справи вбачається, що право власності ОСОБА_3 на нежитлове приміщення виникло на підставі договору купівлі-продажу і держава офіційно визнала за нею це право шляхом здійснення його державної реєстрації компетентними органами, підстав для підтвердження наявного в неї права власності на спірне нежитлове приміщення ще і в судовому порядку немає.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Оскільки судом першої інстанції рішення в частині задоволення зустрічного позову ОСОБА_3 ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду в цій частині на підставі п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 В іншій частині рішення суду підлягає залишенню без змін, оскільки не було предметом перевірки суду апеляційної інстанції згідно вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382, 383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Сквирського районного суду Київської області від 16 липня 2018 року в частині задоволення зустрічного позову ОСОБА_3до ОСОБА_2 про визнання майна таким, що є особистою приватною власністю, - скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення про відмову в задоволенні зустрічного позову.

Рішення Сквирського районного суду Київської області від 16 липня 2018 року в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судового збору в розмірі 3 700 грн. 84 коп. - скасувати.

В іншій частині рішення Сквирського районного суду Київської області від 16 липня 2018 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий:

Судді: