Постанова

Іменем України

13 лютого 2019 року

м. Київ

справа № 309/4417/15-ц

провадження № 61-17485св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А. (суддя-доповідач),

суддів: Кузнєцова В. О., Олійник А. С., Погрібного С. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідачі: ОСОБА_2, ОСОБА_3,

третя особа - приватний нотаріус Хустського нотаріального округу Гелеван Сергій Іванович,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 04 травня 2017 року у складі колегії суддів: Готри Т. Ю., Фазикош Г. В., Собослой Г. Г.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.

У листопаді 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, який уточнив у процесі розгляду справи, до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа - приватний нотаріус Хустського нотаріального округу Гелеван С. І., про визнання недійсним та скасування договору дарування об'єкта нерухомості, перенесення прав і обов'язків орендодавця, відшкодування понесених витрат та втраченої вигоди. Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 посилався на те, що між ним та ОСОБА_2 було укладено договір оренди від 05 травня 2015 року, за яким йому передано в користування магазин продовольчих товарів та буфет, що розташовані по АДРЕСА_1 для здійснення підприємницької діяльності. Зазначене приміщення магазину ним було обладнано у відповідності до державних вимог і стандартів, передбачених для реалізації м'ясних продуктів. Після укладення договору оренди рішенням виконавчого комітету Хустської міської ради від 29 травня 2015 року № 229 погоджено режим роботи магазину. Він уклав договір з Хустським районом електричних мереж Публічного акціонерного товариства «Закарпаттяобленерго» на постачання електричної енергії, сплатив заборгованість та штраф за повторне підключення об'єкта до електромережі в розмірі 437,74 грн. За його кошти було відновлено пішохідний перехід перед магазином та сплачено Хустському учбово-виробничому підприємству Українського товариства сліпих 1 822,50 грн, а Хустській філії Державної установи «Закарпатський обласний лабораторний центр держсанепідслужби України» - 212,33 грн за послуги. Також він витратив 10 230 грн на придбання касового апарата для торгівлі в магазині, сплатив орендну плату за травень-червень 2015 року в розмірі 2 505 грн та уклав договір охорони об'єкта, переданого в оренду. Пізніше йому стало відомо, що 09 червня 2015 року ОСОБА_2 подарувала приміщення, передані в оренду, ОСОБА_3, який повідомив його про припинення дії договору оренди та вимагав добровільно звільнити нежитлове приміщення. На його лист від 17 червня 2015 року про продовження договору оренди на тих самих умовах і на той самий термін з новим власником майна відповіді він не отримав. Під час укладення спірного договору ОСОБА_2 не повідомила його про те, що планує дарувати майно, передане в оренду. Також його не було письмово повідомлено про припинення договору оренди, внаслідок чого йому було завдано майнової та моральної шкоди. За час роботи магазину сформувалося коло потенційних клієнтів та відповідний оборот в орендованому приміщенні, середньоденна виручка становила 2 787 грн. За рік він отримав би 869 544 грн прибутку, а чистий прибуток з 20 % націнкою становив би 144 924 грн. У зв'язку з розірванням договору оренди вказана вигода ним була втрачена. Враховуючи наведене, ОСОБА_1 просив: визнати недійсним та скасувати договір дарування нежитлового приміщення від 09 червня 2015 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Хустського районного нотаріального округу Гелеван С. І., зареєстрований в реєстрі за № 2750; перенести права і обов'язки орендодавця за договором оренди від 05 травня 2016 року на нового власника орендованого майна ОСОБА_3; стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на його користь 19 350,75 грн понесених витрат у зв'язку з виконанням договору оренди, втрачену вигоду в розмірі 144 924 грн та судові витрати в розмірі 2 860,75 грн.

ОСОБА_2 заперечила проти позову і просила відмовити в його задоволенні, посилаючись на те, що даруючи нерухоме майно ОСОБА_3, вона скористалася своїми правами на його відчуження. У позивача відсутнє право вимоги щодо розірвання договору дарування, оскільки таким правом наділені сторони договору. Вона не порушувала умов договору оренди, так як сторонами було узгодженого, що його дія припиняється у випадку відчуження майна. Позивачем не здійснено жодних капітальних та поточних витрат з утримання орендованого приміщення, орендної плати вона не отримувала, а квитанції з оплати електроенергії, водопостачання та охорони об'єкта, виписані на ім'я позивача, після розірвання договору оренди вона оплатила самостійно, про що свідчать наявні у неї оригінали квитанцій.

Приватний нотаріус Хустського нотаріального округу Гелеван С. І. також просив відмовити в задоволенні позову, вказуючи на те, що оспорюваний договір укладений з дотриманням норм чинного законодавства, а суб'єктом звернення до суду з позовом про розірвання договору можуть бути лише сторони правочину.

Рішенням Хустського районного суду Закарпатської області від 23 грудня 2016 року у складі судді Кемінь В. В. в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позовні вимоги є необґрунтованими та недоведеними. Позивач не є стороною договору дарування від 09 червня 2015 року, укладеного між відповідачами, його права вказаним договором не порушені, а тому відсутні підстави для визнання договору дарування недійсним. Оскільки в договорі оренди встановлено, що в разі відчуження приміщення, яке є предметом цього договору, його дія припиняється, вимоги позивача про перенесення прав і обов'язків орендодавця безпідставні. У зв'язку з тим, що між позивачем та відповідачем ОСОБА_3 відсутні будь-які договірні зобов'язання, то немає підстав для стягнення з нього коштів. Наданий до суду розрахунок понесених витрат та втраченої вигоди в частині стягнення коштів з ОСОБА_2 не конкретизований та не підтверджений належними і достовірними доказами.

Рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 04 травня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Хустського районного суду Закарпатської області від 23 грудня 2016 року в частині відмови ОСОБА_1 у задоволенні вимог про солідарне стягнення втраченої вигоди скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким стягнено солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 втрачену вигоду в розмірі 144 942 грн та судові витрати в розмірі 724,50 грн з кожного. В решті рішення суду залишено без змін.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність передбачених законом підстав для стягнення з відповідачів на користь позивача втраченої вигоди в розмірі 144 942 грн, оскільки зазначена вимога є обґрунтованою та доведеною. При цьому апеляційний суд погодився з висновком місцевого суду про недоведеність інших позовних вимог.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи.

У червні 2017 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 подали до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 04 травня 2017 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просили скасувати оскаржуване судове рішення і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційним судом помилково скасовано обґрунтоване рішення місцевого суду, оскільки позивачем не надано належних доказів на підтвердження своїх вимог щодо упущеної вигоди. Апеляційним судом не дано оцінки розрахунку упущеної вигоди та тому факту, що він суперечить іншим зібраним доказам. Договір про постачання електричної енергії укладений 11 червня 2015 року, тобто через три дні після повідомлення позивача про припинення дії договору оренди, а фактичне підключення електричної енергії до магазину відбулося ще пізніше, що спростовує доводи позивача про роботу магазину на початку червня 2015 року. Касовий апарат придбаний позивачем лише 16 червня 2015 року. Безпідставним є висновки апеляційного суду про те, що орендаря невчасно повідомлено про припинення дії договору та про стягнення упущеної вигоди за один рік, оскільки після укладення договору оренди ОСОБА_3 направив позивачу лист про необхідність звільнення займаного приміщення. 17 червня 2015 року ОСОБА_1 надіслав новому власнику приміщення лист з пропозицією продовжити дію договору оренди, а 29 червня 2015 року звільнив приміщення у зв'язку з відмовою ОСОБА_3 продовжити дію договору оренди.

У серпні 2017 року ОСОБА_1 подав заперечення на касаційну скаргу, в якому просив її відхилити, а оскаржуване рішення залишити без змін, посилаючись на те, що доводи ОСОБА_2 та ОСОБА_3 суперечать фактичним обставинам справи. Він здійснив ряд конкретних заходів для забезпечення роботи магазину та отримання прибутку. При цьому ОСОБА_2 порушила умови договору оренди та не повідомила його за два місяці про розірвання договору, внаслідок чого йому було завдано збитків.

Рух справи в суді касаційної інстанції.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 червня 2017 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали із Хустського районного суду Закарпатської області.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

17 квітня 2018 року справу № 309/4417/15-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 28 січня 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Позиція Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Рішення апеляційного суду в частині вирішення позовних вимог про визнання недійсним та скасування договору дарування об'єкта нерухомості, перенесення прав і обов'язків орендодавця, відшкодування понесених витрат в касаційному порядку не оскаржене, тому в силу положень частини першої статті 400 ЦПК України Верховним Судом не переглядається.

Згідно зі статтею 213 Цивільного процесуального кодексу Українивід 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваного рішення (далі - ЦПК України 2004 року), рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин (стаття 214 ЦПК України 2004 року).

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення не відповідає.

Відповідно до частини першої статті 215 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей).

Частиною першою статті 316 ЦК України визначено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно з частиною першою статті 317 ЦК України власнику майна належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Статтею 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

За положеннями статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк (частина перша статті 759 ЦК України).

Згідно з частиною першою, другою статті 763 ЦК України договір найму укладається на строк, встановлений договором. Якщо строк найму не встановлений, договір найму вважається укладеним на невизначений строк. Кожна із сторін договору найму, укладеного на невизначений строк, може відмовитися від договору в будь-який час, письмово попередивши про це другу сторону за один місяць, а у разі найму нерухомого майна - за три місяці. Договором або законом може бути встановлений інший строк для попередження про відмову від договору найму, укладеного на невизначений строк.

Відповідно до статті 770 ЦК України у разі зміни власника речі, переданої у найм, до нового власника переходять права та обов'язки наймодавця. Сторони можуть встановити у договорі найму, що у разі відчуження наймодавцем речі договір найму припиняється.

Апеляційним судом встановлено, що 05 травня 2015 року між ОСОБА_2 як орендодавцем і ОСОБА_1 як орендарем було укладено договір оренди магазину продовольчих товарів та буфету, що розташовані по АДРЕСА_1 на строк з 05 травня 2015 року по 05 травня 2016 року (пункт 6.1 договору).

Пунктом 2.2.1 договору оренди передбачено, що орендодавець зобов'язаний до укладення договору оренди повідомити орендареві усі істотні обставини та інформацію, що стосується приміщення і може вплинути на волевиявлення орендаря щодо укладення цього договору.

Згідно з пунктом 2.2.7 договору оренди у разі продажу приміщення орендодавець зобов'язаний попередньо повідомити орендаря про всі істотні умови продажу. Якщо орендар згодний придбати майно на визначених орендодавцем умовах, він має переважне право перед усіма іншими особами. У разі порушення цього права орендар вправі вимагати переведення на себе прав та обов'язків покупця або повної компенсації вартості капітального ремонту без врахування амортизаційних відрахувань.

Орендар має переважне право на продовження цього договору у випадку його припинення. Орендар має переважне перед іншими особами право викупити орендоване приміщення у разі його продажу (пункти 2.3.4, 2.3.5 договору оренди).

Пунктом 5.1.2 договору оренди передбачено, що дія договору припиняється у разі відчуження приміщення, що є предметом цього договору.

Про розірвання договору інша сторона письмово попереджається за два місяці (пункт 5.4 договору оренди,).

Згідно з актом приймання-передачі майна від 05 травня 2015 року ОСОБА_5 передала ОСОБА_1 у користування вказане вище нерухоме майно.

ОСОБА_1 обладнав зазначене приміщення відповідно до державних вимог і стандартів, передбачених для реалізації м'ясних продуктів. Після укладення договору оренди рішенням виконавчого комітету Хустської міської ради від 29 травня 2015 року № 229 було погоджено режим роботи магазину з продажу м'ясної продукції «ІНФОРМАЦІЯ_1» по АДРЕСА_1. 11 червня 2015 року позивачем було укладено договір з Хустським районом електричних мереж Публічного акціонерного товариства «Закарпаттяобленерго» на постачання електричної енергії, сплачено заборгованість та штраф за повторне підключення об'єкта до електромережі в розмірі 437,74 грн, сплачено Хустському учбово-виробничому підприємству Українського товариства сліпих 1 822,50 грн, а Хустській філії Державної установи «Закарпатський обласний лабораторний центр держсанепідслужби України» - 212,33 грн за послуги. Також позивач витратив 10 230 грн на придбання касового апарата для торгівлі в магазині, сплатив орендну плату за травень-червень 2015 року в розмірі 2 505 грн, уклав договір охорони об'єкта, переданого в оренду, прийняв двох продавців для роботи в магазині.

Згідно із звітом по торговій точці за перше півріччя 2015 року за час роботи магазину середньоденна виручка склала 2 787 грн.

За договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність (стаття 717 ЦК України).

Згідно з частиною другою статті 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

09 червня 2015 року ОСОБА_2 передала в дар ОСОБА_3 нежитлове приміщення, що розташоване по АДРЕСА_1, що підтверджується договором дарування від 09 червня 2015 року, посвідченим приватним нотаріусом Хустського районного нотаріального округу Закарпатської області ГелеванС. І., зареєстрованим в реєстрі за № 2750.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.

Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 посилався на те, що його не було письмово не повідомлено про розірвання договору оренди в порядку, передбаченому цим договором, за два місяці, у зв'язку з чим він зазнав збитків у вигляді упущеної вигоди.

Відповідно до частини першої статті 58 ЦПК України 2004 року належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно з частиною другою статті 59 ЦПК України 2004 року обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Розраховуючи розмір упущеної вигоди, позивач виходив із середньоденної виручки магазину в сумі 2 787 грн.

Відповідно до частин першої та другої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Згідно з частиною третьою статті 10, частиною першою статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Тягар доказування наявності і обґрунтування розміру упущеної вигоди покладається на позивача, який має довести, що він міг і повинен був отримати визначені ним доходи, і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток.

Таким чином, незважаючи на те, що неодержаний прибуток - це результат, який не настав, вимоги про відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди також мають бути належним чином обґрунтовані, підтверджені конкретними підрахунками і доказами про реальну можливість отримання позивачем відповідних доходів, але не отриманих через винні дії відповідача.

Задовольняючи позов частково, апеляційний суд дійшов висновку про те, що відповідачами не було виконано вимог пункту 5.4 договору оренди про письмове попередження орендаря за два місяці у разі припинення дії цього договору, внаслідок чого позивачу було завдано збитків на суму 144 924 грн, які ОСОБА_1 міг би реально одержати за звичайних обставин роботи магазину за рік з 05 травня 2015 року по 05 травня 2016 року, як це передбачено пунктом 6.1 договору.

Однак при цьому суд апеляційної інстанції не спростував обставин, встановлених місцевим судом, щодо того, що новий власник майна ОСОБА_3 повідомив орендаря про припинення договору оренди у зв'язку з відчуженням орендованого майна. Апеляційний суд не дав оцінки тому факту, що згідно з договором оренди письмове попередження орендаря мало відбуватися лише при розірванні договору або при продажу приміщення, переданого в оренду. У спірному випадку договір оренди припинився у зв'язку з відчуженням приміщення шляхом його дарування, тому письмове повідомлення орендаря за два місяці до укладення договору дарування не було обов'язковим. Крім того, з часу передання майна в оренду і до укладення договору дарування не пройшло двох місяців.

Відповідно до статті 611 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов'язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди.

За змістом наведеної правової норми обов'язковою умовою покладення на особу відповідальності у вигляді відшкодування збитків є порушення нею своїх зобов'язань.

У цій справі не встановлено порушення відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 покладених на них договором або законом зобов'язань перед позивачем ОСОБА_1 Тому відсутні правові підстави для відшкодування збитків.

Також позивачем не підтверджено належними та допустимими доказами того, що до фактичного підключення електричної енергії в магазині та придбання касового апарату (16 червня 2015 року) він міг здійснювати продаж м'ясної продукції, тобто наданий позивачем розрахунок упущеної вигоди спростовується наявними в матеріалах справи доказами, а факт завдання шкоди не доведений, що було враховано судом першої інстанції при вирішенні справи.

З огляду на викладене висновок апеляційного суду про наявність підстав для стягнення упущеної вигоди є необґрунтованим.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, місцевий суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 ЦПК України 2004 року, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Обставини справи встановлені судом першої інстанції на підставі оцінки зібраних доказів, проведеної з дотриманням вимог процесуального закону. Тобто місцевий суд дотримався принципу оцінки доказів, згідно з яким суд на підставі всебічного, повного й об'єктивного розгляду справи аналізує і оцінює докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, у взаємозв'язку, в єдності і протиріччі, і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення сторін.

Переоцінивши докази, які були оцінені місцевим судом з дотриманням вимог процесуального законодавства, суд апеляційної інстанції всупереч вимогам частини першої статті 303, статей 309, 316 ЦПК України 2004 року не зазначив в оскаржуваному рішенні, які порушення норм процесуального права були допущені судом першої інстанції і в чому полягають ці порушення, які норми матеріального права неправильно застосовані і в чому полягає таке неправильне застосування, тобто не встановив і не навів правових підстав для скасування рішення.

Апеляційний суд не з'ясував фактичних обставин справи, у зв'язку з чим скасував законне й обґрунтоване рішення суду першої інстанції.

Згідно зі статтею 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Враховуючи, що рішення апеляційного суду не відповідає вимогам щодо законності й обґрунтованості, воно підлягає скасуванню із залишенням в силі рішення суду першої інстанції відповідно до положень статті 413 цього Кодексу.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України постанова суду касаційної інстанції складається, зокрема з резолютивної частини із зазначенням розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

За подання касаційної скарги ОСОБА_2 сплатила 1 738 грн, які підлягають стягненню з позивача на її користь.

Керуючись статтями 400, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 04 травня 2017 року скасувати, а рішення Хустського районного суду Закарпатської області від 23 грудня 2016 року залишити в силі.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1 738 (одну тисячу сімсот тридцять вісім) грн судових витрат, понесених на сплату судового збору за подання касаційної скарги.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук
Судді:В. О. Кузнєцов
А. С. Олійник
С. О. Погрібний

Г.І. Усик