ПОСТАНОВА

Іменем України

13 лютого 2019 року м. Кропивницький

справа № 401/1040/16

провадження № 22-ц/4809/260/19

Кропивницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючої судді Суровицької Л. В.,

суддів Авраменко Т. М., Черненка В. В.

секретар Бодопрост М. М.

учасники справи :

позивач - ОСОБА_1,

представник позивача за довіреністю - ОСОБА_2,

відповідач - ОСОБА_3,

представник відповідача - адвокат Міщенко Андрій Миколайович,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на заочне рішення Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 18 жовтня 2018 року у складі судді Баранець А.М. у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення ринкової вартості майна,

В С Т А Н О В И В :

У квітні 2016 року ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_3 про стягнення ринкової вартості майна.

Уточнивши позовні вимоги зазначала, що перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 з 05 березня 2002 року, шлюб розірвано.

За її позовом рішенням Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 25 листопада 2011 року визнано недійсним договір дарування, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_5, від 25 вересня 2007 року щодо дарування житлового будинку АДРЕСА_1, зареєстрований в реєстрі за № 1-2323; визнано право спільної сумісної власності на 1/2 частину домоволодіння № АДРЕСА_1, за нею та відповідачем, загальною вартістю 547713,0 грн., кожному; визнано право спільної сумісної власності на 1/2 частину домоволодіння АДРЕСА_1, яке складається з гаражу, за нею та відповідачем, загальною вартістю 8532,0 грн., кожному; визнано право спільної сумісної власності на 1/2 частину рухомого майна: набору корпусної меблі; матрацу «Венета»; газову плиту «Арістон; кухонну витяжку; духовку «Арістон»; мийку; набір меблів для кухні; 5 світильників для спальні за нею та відповідачем, кожному.

В порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя: їй було передано у власність спальний гарнітур: набір корпусної меблі, оціненого нею вартістю 7500,0 грн. та матрац «Венета», вартістю 4000,0 грн., загальною вартістю 11500,0 грн.; домоволодіння у складі будівлі гаражу, що розташоване на земельній ділянці, по АДРЕСА_1, вартістю 8532,0 грн., стягнувши з неї на користь ОСОБА_3 1/2 частину вартості цього майна, в сумі 11516,0 грн.;

передано ОСОБА_3 у власність житловий будинок № АДРЕСА_1, вартістю 547713,0 грн., стягнувши з ОСОБА_3 на її користь 1/2 частку вартості цього будинку в сумі 273856,5 грн.

Визнано спільною сумісною власністю рухоме майно, що складається з: газової плити «Арістон»; духовки «Арістон»; мийки; набору меблів для кухні; 5 світильників для спальні, у розмірі 1/2 частки за ОСОБА_3 та за нею, кожному, залишивши їх у спільній частковій власності сторін.

Рішенням Апеляційного суду Кіровоградської області від 28 березня 2012 року вказане рішення суду першої інстанції змінено в частині визнання права спільної сумісної власності по1/2 частині будинку АДРЕСА_1 за нею та відповідачем.

Визнано за нею право власності на 1/3 частину житлового будинку АДРЕСА_1, за ОСОБА_3 -на 2/3 частини цього ж будинку.

Рішення суду в частині поділу будинку № АДРЕСА_1 скасовано і в задоволенні її позову. про поділ цього будинку відмовлено, у зв'язку з цим рішення суду в частині розміру компенсації, що підлягає стягненню з неї на користь ОСОБА_3 змінено, зменшено компенсацію з 11 516 грн. до 5 750 грн..

Змінено рішення суду в частині визначення компенсації за передачу ОСОБА_3 у власність будинку АДРЕСА_1 і стягнуто з ОСОБА_3 на її користь компенсацію за 1/3 частину вказаного житлового будинку в сумі 172 529 грн. 50 коп.

Змінено рішення суду в частині стягнення судових витрат, а в решті рішення суду залишено без змін.

Це рішення суду не виконано до цього часу, оскільки відповідач ухиляється від його виконання, не реєструє своє поновлене право власності на будинок АДРЕСА_1, що не дозволяє державній виконавчій службі звернути стягнення на це майно. Не допускає до приміщення державних виконавців, у зв?язку з чим неможливо виконати рішення про відшкодування їй вартості 1/3 частини будинку та отримати те майно, що передано їй у власність.

В обґрунтування позову зазначала, що з часу оцінки будинку змінився курс долара США до гривні, а також збільшилася інфляція, а саме: станом на 04 травня 2018 року співвідношення долара до гривні за курсом НБУ становить 26.1914 грн. за 1 долар, таким чином гривневий еквівалент 21 566.19 доларів США, що станом на час ухвалення рішення у 2012 році станом на 04 травня 2018 року складає 564 848.71 грн..

172 529.50 грн., що були стягнуті на її користь за рішенням суду у 2012 році, станом на 04 травня 2018 року дорівнює лише 6 587.26 доларів США. Отже, у зв'язку з невиконанням відповідачем судового рішення, вона фактично понесла матеріальні втрати в розмірі 14 978.93 долара США, що в гривневому еквіваленті складає 392 319.21 грн.. Станом на лютий 2016 року вартість спірного житлового будинку змінилась з 547 713 грн. у 2009 році до 1 009 355 грн. у 2016 році і призвела до того, що вартість 1/3 частини будинку зросла зі 172 529.50 грн. до 336 451.67 грн., тобто на 163 922.17 грн.. З вини відповідача, який ухиляється від виконання судового рішення вона втратила у вартості майна 163 922 грн. 17 коп. і від знецінення коштів, які відповідач мав виплатити їй за рішенням суду 392 319 грн. 21 коп. Загальна сума її втрат станом на травень 2018 року склала 556 241 грн. 38 коп.. Крім того, відповідно до рішення Світловодського міськрайонного суду Кровоградської області від 25 листопада 2011 року відповідач мав передати в її користування рухоме майно: спальний гарнітур: набір корпусних меблів вартістю 7500.00 грн., матрац «Венета» вартістю 4000.00 грн. на загальну суму 11500.00 грн. Все майно на час припинення спільного проживання з відповідачем перебувало у відмінному стані, не мало пошкоджень. Вартість майна під час розгляду справи визначалася орієнтовно за домовленістю сторін, без висновку експерта. Відповідач рішення суду в цій частині не виконав до цього часу. Під час примусового виконання рішення суду державним виконавцем з дозволу суду було здійснено примусовий вхід в будинок АДРЕСА_1 з метою відшукування майна, яке має бути їй передано. З'ясовано, що від набору корпусних меблів спального гарнітуру, який свого часу виготовлявся на замовлення, в будинку знаходилося лише двоспальне ліжко та матрац. Відсутні 2 тумби на три шухляди кожна, комод для зберігання постільних предметів розмірами 120x80x60 см., туалетний стіл з двома стільницями. Ліжко має суттєві подряпини, сколи, підпалину.Матрац «Венета» 2006 року випуску в наявності, але його стан не дозволяє його використовувати за призначенням, оскільки з обох боків він має плями. Згідно зі звітом про проведення незалежної оцінки меблів, яку провів суб'єкт оцінювання - ТОВ «Експертбюро» 04 грудня 2017 року, вартість ліжка склала лише 4446,00 грн., а вартість матрацу у незадовільному стані - 1508.00 грн., в той час як вартість нового спального гарнітуру складає 25 786.00 грн., в тому числі вартість нового матрацу 3770.00 грн.

Посилаючись на ст.22 та ст.623 ЦК України просила суд стягнути з відповідача на її користь 556 241,38 грн. різниці у грошовій вартості належної їй частини будинку АДРЕСА_1, переданої у власність ОСОБА_3, за рішенням суду та ринкову вартість її частки станом на лютий 2016 року та упущеної вигоди внаслідок знецінення коштів; просила стягнути з відповідача на її користь 25 786,00 грн. у відшкодування вартості розукомплектованого та пошкодженого набору корпусних меблів спального гарнітуру який складався з п?яти предметів, пошкодженого матраца виробництва фірми «Венета» на двоспальне ліжко з цього гарнітуру, залишивши двоспальне ліжко та пошкоджений матрац у власності відповідача. Просила стягнути з відповідача судові витрати (т.1 а.с.1-5,178-181).

Повторним заочним рішенням Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 18 жовтня 2018 року позов задоволено.

Стягнуто з відповідача на користь позивача 556 241,38 грн. різниці у грошовій вартості належної ОСОБА_1 частини будинку АДРЕСА_1, переданої у власність ОСОБА_3 за рішенням суду та ринкову вартість її частки станом на лютий 2016 року та упущеної вигоди внаслідок знецінення коштів .

Стягнуто з відповідача на користь позивача 25 786,00 грн. у відшкодування вартості розукомплектованого та пошкодженого набору корпусних меблів спального гарнітуру, розподілено судові витрати (т.1 а.с.245-249).

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідач, як боржник, який порушив зобов?язання, не виконав рішення суду про поділ майна, на підставі ст.ст.22, 623 ЦК України має відшкодувати позивачці, як кредиторові, завдані збитки, що стались внаслідок знецінення національної грошової одиниці та зростання курсу долара США.

Ухвалою Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 19 листопада 2018 року, виправлено описку в заочному рішенні (т. 2 а.с. 6-7).

В апеляційній скарзі відповідач просить скасувати рішення суду першої інстанції з підстав порушення норм матеріального і процесуального права та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову. Зазначає, що рішенням Апеляційного суду Кіровоградської області від 28 березня 2012 року вже стягнуто з нього компенсацію на користь позивача, а тому є підстави для закриття провадження у справі. Від виконання судового рішення не ухиляється, постанови державного виконавця про відкриття виконавчого провадження не отримував, оскільки проживає за іншою адресою. Ринкова вартість будинку була визначена на час ухвалення рішення суду у 2012 році. Меблі на час поділу майна подружжя були не нові, тому судом стягнуто компенсацію як за нові, безспідставно. Позивач зареєстрована у будинку, в якому знаходиться спальний гарнітур та має можливість забрати належні їй речі (т. 2 а.с. 8-11).

Позивач та її представник відзив на апеляційну скаргу не надали.

Ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 30 листопада 2018 року відкрито апеляційне провадження у справі. 18 грудня 2018 року справу призначено до розгляду з повідомленням учасників справи в режимі відеоконференції на 23 січня 2019 року (т. 2 а.с. 21, 33,46). За клопотання представника позивача розгляд справи відкладено на 13 лютого 2019 року, продовжено строк розгляду справи (т.2 а.с.60).

В судовому засіданні апеляційного суду представник відповідача підтримав доводи апеляційної скарги, а представник позивача заперечила проти цих доводів і просила рішення суду залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача та представника позивача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам закону рішення суду не відповідає.

Судом встановлено і підтверджується матеріалами справи, що рішенням Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 25 листопада 2011 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання майна спільною сумісною власністю та поділ майна подружжя, визнано право спільної сумісної власності на 1/2 частину домоволодіння № АДРЕСА_1, за ОСОБА_1 та ОСОБА_3, загальною вартістю 547713,0 грн., кожному; визнано право спільної сумісної власності на 1/2 частину домоволодіння АДРЕСА_1, яке складається з гаражу, за ОСОБА_1 та ОСОБА_3, загальною вартістю 8532,0 грн., кожному; визнано право спільної сумісної власності на 1/2 частину рухомого майна: набору корпусної меблі; матрацу «Венета»; газову плиту «Арістон; кухонну витяжку; духовку «Арістон»; мийку; набір меблів для кухні; 5 світильників для спальні за ОСОБА_1 та ОСОБА_3, кожному.

В порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя: передано ОСОБА_1 у власність спальний гарнітур: набір корпусної меблі, оціненого позивачем, вартістю 7500,0 грн. та матрац «Венета», вартістю 4000,0 грн., загальною вартістю 11500,0 грн.; домоволодіння у складі будівлі гаражу, що розташоване на земельній ділянці, по АДРЕСА_1, вартістю 8532,00 грн., стягнувши з неї на користь ОСОБА_3 1/2 частину вартості цього майна, в сумі 11516,0 грн.; передано ОСОБА_3 у власність житловий будинок АДРЕСА_1, вартістю 547 713,0 грн., стягнувши з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 1/2 частку вартості цього будинку, в сумі 273 856,50 грн.

Визнано спільною сумісною власністю рухоме майно, що складається з: газової плити «Арістон»; духовки «Арістон»; мийки; набору меблів для кухні; 5 світильників для спальні, у розмірі 1/2 частки за ОСОБА_3 та ОСОБА_1 кожному, залишивши їх у спільній частковій власності сторін (т.1 а.с.9-13).

Рішенням Апеляційного суду Кіровоградської області від 28 березня 2012 року, яке набрало законної сили, рішення суду першої інстанції змінено в частині визнання права спільної сумісної власності по 1/2 частині будинку АДРЕСА_1 за ОСОБА_1та ОСОБА_3.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/3 частину житлового будинку АДРЕСА_1, за ОСОБА_3 -на 2/3 частини цього ж будинку.

Рішення суду в частині поділу будинку № АДРЕСА_1 скасовано і в задоволенні позову ОСОБА_1 про поділ цього будинку відмовлено, у зв'язку з цим рішення суду в частині розміру компенсації, що підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 змінено, зменшено компенсацію з 11 516 грн. до 5 750 грн..

Змінено рішення суду в частині визначення компенсації за передачу ОСОБА_3 у власність будинку АДРЕСА_1 і стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 компенсацію за 1/3 частину цього житлового будинку в сумі 172 529 грн. 50 коп.(т.1 а.с.14-15).

У зв?язку з невиконанням відповідачем рішення суду щодо сплати ОСОБА_1 грошової компенсації за 1/3 частину житлового будинку в сумі 172 529,50 грн., передачі ОСОБА_1 у власність спального гарнітуру загальною вартістю 11 500 грн., позивач звернулась 31 березня 2016 року з заявою про примусове виконання рішення суду до Світловодського МРВ ДВС ГТУЮ у Кіровоградській області.

Виконавче провадження щодо примусового виконання рішення суду відкрито державним виконавцем 04 квітня 2016 року (т.1а.с.111, 112), в цей же день подано позивачем позов до суду про стягнення ринкової вартості майна (стягнення втрат від знецінення майна (т.1,а.с.2-5).

Згідно подання старшого державного виконавця Світловодського міськрайонного відділу державної виконавчої служби від 23 березня 2017 року про надання дозволу на примусове входження до будинку АДРЕСА_1, в якому зареєстрований боржник ОСОБА_3, під час здійснення виходу державним виконавцем 30 листопада 2016 року за місцем проживання боржника, встановлено зі слів сусідів, що ОСОБА_3 не проживає в будинку (т.1 а.с.104-106, 117).

Як пояснив представник відповідача в судовому засіданні апеляційного суду та вказані обставини підтверджені документально, відповідач є пенсіонером по інвалідності. До 01 січня 2018 року мав 2 групу інвалідності, з 01 січня 2018 року - 3 група інвалідності (т.1 а.с.129,130). У зв?язку зі станом здоров?я відповідач не проживає у належному йому житловому будинку, знаходиться у родичів, які здійснюють за ним догляд.

Обгрунтовуючи позов про стягнення з відповідача на її користь 556 241 грн.38 коп. різниці у грошовій вартості належної їй частини будинку, переданої у власність відповідача за рішенням суду та ринкової вартості її частки станом на лютий 2016 року, позивач посилалась на те, що відповідач ухилявся від добровільного та примусового виконання рішення, за цей час національна грошова одиниця знецінилась, а курс долара США значно зріс, у зв?язку з чим їй завдані збитки у вигляді курсової різниці валют.

Ухвалюючи рішення про задоволення цієї позовної вимоги, суд першої інстанції допустив порушення норм матеріального і процесуального права, дійшов висновків, які не відповідають обставинам справи.

Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частини перша, друга статті 192 ЦК України).

Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-ХІІ «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».

Згідно зі статтею 524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.

Отже, гривня як національна валюта вважається єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом з тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що позивачу завдані збитки (делікт).

Відповідно до ч.1 ст.22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Згідно з частиною другою статті 22 ЦК України, збитками є:

1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);

2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил статті 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто, порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування.

Відповідно до ст. 22 ЦК України у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки, які б могли бути реально отримані при належному виконанні зобов'язання.

Згідно з частиною четвертою статті 623 ЦК України при визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання.

Кредитор, який вимагає відшкодування збитків, має довести: неправомірність поведінки особи; наявність шкоди; причинний зв'язок між протиправною поведінкою та шкодою, що є обов'язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об'єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди; вина завдавача шкоди, за виключенням випадків, коли в силу прямої вказівки закону обов'язок відшкодування завданої шкоди покладається на відповідальну особу незалежно від вини. З іншого боку, боржник має право доводити відсутність своєї вини (стаття 614 ЦК України).

Таким чином, у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки у розмірі доходів, які б могли бути реально отримані.

Пред'явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на кредитора обов'язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані.

Позивач повинна довести також, що вона могла і повинна була отримати визначені доходи, і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила її можливості отримати прибуток.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 18 травня 2016 року № 6-237цс16.

Тобто, «курсова різниця» жодним чином не може бути упущеною вигодою, оскільки кредитор міг і не отримати такі доходи. Коливання курсу валют, що призвело до курсової різниці, не можна розцінювати як неправомірні дії боржника, що призвели до позбавлення кредитора можливості отримати прибуток.

Курсова різниця - різниця, яка є наслідком відображення однакової кількості одиниць іноземної валюти в національну валюту України при різних валютних курсах.

Вказана правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 30 травня 2018 року у справі № 750/8676/15-ц (провадження № 14-79цс18).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч.4 ст.263 ЦПК України).

Вказані вимоги закону суд першої інстанції не врахував.

Крім того, судом не враховано обставини справи, а саме, що позивач реалізуючи право на звернення до суду і принцип диспозитивності щодо можливості самостійно визначати позовні вимоги та спосіб захисту порушеного права, у 2011 році звернулась до суду з позовом про поділ майна подружжя шляхом стягнення, зокрема з відповідача на її корить компенсації вартості належної їй в будинку частки у валюті гривні України, погодилась з тим, що рішенням суду про стягнення з відповідача на користь позивача компенсації вартості частки будинку визначено грошове зобов?язання у грошовій одиниці України - гривні, визнала і погодилась, що саме 172 529 грн. 50 коп. є повною компенсацію за 1/3 частину спірного житлового будинку. Рішення суду, яким ці кошти стягнуто з боржника у національній валюті, набрало законної сили.

Також судом не враховано, що відповідальність за порушення грошового зобов?язання регулюється ст.625 ЦК України, проте позовні вимоги з цих підстав позивачем не заявлялись.

Доводи апеляційної скарги про те, що провадження у справі мало б бути закрито з тих підстав, що вже є рішення суду, яке набрало законної сили, яким вирішено спір між сторонами про стягнення компенсації вартості частки в будинку та про поділ спального гарнітуру, є безпідставними.

Згідно п.3 ч.1 ст.255 ЦПК України суд своєю ухвало закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Сторонами у справі про визнання майна спільною сумісною власністю та поділ майна подружжя були ОСОБА_1, ОСОБА_3 та ОСОБА_5; предметом спору - спільне сумісне майно та його поділ, а підставами позову - право на частину спільного сумісного майна.

У справі, яка переглядається апеляційним судом, інший склад сторін, відсутня відповідач ОСОБА_5, предметом позову є - різниця у вартості майна, за яке з відповідача стягнуто рішенням суду компенсацію на користь позивача з підстав зростання курсу валют.

Отже, позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення різниці у грошовій вартості частки будинку, упущеної вигоди внаслідок знецінення коштів, не є тотожним по сторонам, предмету та підставам позову.

В порушення вимог ч.4 ст.265 ЦПК України, задовольняючи позов про стягнення з відповідача на користь позивача 25 786 грн. на відшкодування вартості набору корпусних меблів спального гарнітуру та пошкодженого матраца, суд своє рішення не мотивував.

Як свідчать матеріали справи, в порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, рішенням Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 25 листопада 2011 року передано ОСОБА_1 у власність спальний гарнітур, оцінений позивачем: набір корпусної меблі вартістю 7500,0 грн. та матрац «Венета» вартістю 4000,0 грн., всього вартістю 11500,0 грн..

Позивач в обґрунтування позову зазначала, що позивач не передав їй вказані речі. Під час примусового виконання рішення суду при здійсненні державним виконавцем 28 листопада 2017 року з дозволу суду примусового входу в будинок АДРЕСА_1, встановлено, що з спального гарнітуру в будинку знаходилось лише двоспальне ліжко та матрац «Венета» до нього. Відсутні з набору корпусних меблів дві тумби на три шухляди кожна, комод для зберігання постільних предметів, туалетний стіл з двома стільницями. Ліжко має суттєві подряпини, сколи, підпалину, матрац має з обох боків плями. Просила суд, посилаючись на звіт про проведення незалежної оцінки меблів, проведений суб?єктом оцінювання - ТОВ «Експертбюро» на її замовлення, стягнути з відповідача вартість нового спального гарнітуру в сумі 25 786 грн..

Задовольняючи позов в цій частині, суд не звернув увагу та не дав належну оцінку тій обставині, що вказаний спальний гарнітур був виготовлений на замовлення у 2006 році, на час поділу майна він був вживаним, сторони користувались ним протягом п?яти років, за домовленістю визначили його вартість 11 500 грн., що підтверджується рішенням Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 25 листопада 2011 року, яке набрало законної сили.

На підтвердження позову позивач надала акт державного виконавця від 28 листопада 2017 року про те, що спальний гарнітур розукомплектований, матрац та двоспальне ліжко в незадовільному стані (а.с.187).

Частиною першою статті 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди (частина третя статті 386 ЦК України).

Відповідно до роз?яснень у п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» судам слід мати на увазі, що судовий захист права приватної власності громадян здійснюється шляхом розгляду справ зокрема, за позовами про визнання права власності на майно, про витребування майна з чужого незаконного володіння (а в передбачених законом випадках і від добросовісного набувача) чи відшкодування його вартості, про усунення інших порушень прав власника.

Відновлення порушеного права власника майна, яке внаслідок неправомірних дій відповідача відсутнє в натурі, здійснюється шляхом відшкодування його вартості.

Разом з тим, як встановлено в судовому засіданні апеляційного суду, вказаний акт держаного виконавця складено у відсутність відповідача, питання про те, де може знаходитись відсутнє майно не з?ясовувалось.

Доказів того, що спірне майно дійсно відсутнє в натурі, матеріали справи не містять, оскільки сама по собі відсутність речей в будинку не підтверджує цього факту.

Матеріалами справи підтверджується, що позивач до цього часу зареєстрована в будинку АДРЕСА_1, не позбавлена права користування вказаним будинком. Докази того, що відсутність частини присуджених позивачці речей спального гарнітуру є наслідком неправомірних дій відповідача, який також, як підтверджується матеріалами справи в будинку не проживає (т.1,а.с.117,118), відсутні і в суді апеляційної інстанції не надані.

Наявність в натурі матрацу «Венета», двоспального ліжка, які присуджені позивачці, позбавляє її права, як власника, вимагати відшкодування їх вартості.

Суд не дав належну оцінку цим обставинам, а також не врахував, що відшкодуванню може підлягати лише вартість майна, яка визначена судом при здійсненні поділу майна подружжя, проте такі вимоги позивачем не заявлялись, тому правові підстави для стягнення вартості нового спального гарнітуру відсутні.

Оскільки суд першої інстанції допустив порушення норм матеріального і процесуального права, дійшов висновків, які не відповідають обставинам справи, відповідно до п.3, п.4 ст.376 ЦПК України рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову за його безпідставністю та недоведеністю.

Керуючись ст.268, п.2 ч.1 ст.374, ст.ст.376, 381-383, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Скасувати заочне рішення Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 18 жовтня 2018 року.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови у випадку, передбаченому ст.389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 18 лютого 2019 року.

Головуюча суддя Л. В. Суровицька

Судді Т. М. Авраменко

В. В. Черненко