ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер справи: 653/2623/18 Головуючий в І інстанції: Крапівіна О.П.
Номер провадження: 22-ц/819/424/19 Доповідач: Майданік В.В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2019 року Херсонський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Майданіка В.В.,

суддів: Кутурланової О.В.,

Орловської Н.В.

секретар Прушинська О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Херсоні цивільну справу за апеляційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю "Видавництво Дніпро" на ухвалу Генічеського районного суду Херсонської області від 27 листопада 2018 року, у складі судді Крапівіної О.П., у справі за позовом ОСОБА_2 до товариства з обмеженою відповідальністю "Видавництво Дніпро" про поділ в натурі нежитлового будинку,

В С Т А Н О В И В :

У серпні 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив:

--- поділити між ним та відповідачем нежитлову будівлю, яка розташована в АДРЕСА_1, виділивши йому в натурі 1/50 частину, а саме приміщення на першому поверсі будівлі під літерою "А" - №5 площею 7,3кв.м, №6 площею 6,9кв.м, №7 площею 16,1кв.м, а також виділивши іншу частину приміщень відповідачу;

--- припинити право спільної часткової власності на вказане нерухоме майно.

Позов обґрунтований наступним.

Він та відповідач є співвласниками (відповідно 1/50 та 49/50 частин) нерухомого майна за вказаною адресою, до складу якого входить адміністративно-виробнича будівля літ. "А", прибудова з підвалом літ."Б", склад літ."В", сауна літ."Г", сторожка літ."Д", склад літ."Є", споруда №1 - ворота металеві площею 12кв.м та огорожа з бетонних плит площею 146,6кв.м. Після придбання своєї частки у 2002 році він фактично почав використовувати нежитлові приміщення №5 площею 7,3кв.м, №6 площею 6,9кв.м, №7 площею 16,1кв.м, що становить 1/50 частку від усього майна. При цьому добровільно досягти згоди у поділі майна з виділенням належної йому частки в нього з відповідачем немає можливості. Пославшись на ст.367 ЦК України, просив задовольнити позов.

Ухвалою судді Генічеського районного суду Херсонської області від 27 листопада 2018 рокуза заявою позивача було вжито заходи забезпечення позову. Було накладено арешт на двоповерхову нежитлову будівлю, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, що знаходиться в спільній частковій власності ОСОБА_2 та ТОВ "Видавництво Дніпро". Також було заборонено реконструкцію та перебудову кімнати в приміщенні нежитлової двоповерхової будівлі, зазначеної на схемі БТІ літерою "А", що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

В апеляційній скарзі ТОВ "Видавництво Дніпро" просить зазначену ухвалу скасувати, посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права. Зокрема вказав, що суд не звернув уваги на те, що рішенням господарського суду Херсонської області від 18.12.2014 року у справі №923/1585/14, яке набрало чинності, за відповідачем визнано право власності на 49/50 частин вказаного нерухомого майна, зокрема визнано право власності на адміністративно-виробничу будівлю літ. "А", у тому числі серед інших і на розташовані на першому поверсі приміщення: №5 площею 7,3кв.м, №6 площею 6,9кв.м, №7 площею 16,1кв.м. Також зазначив, що суд упереджено вказав про те, що позовні вимоги є співмірними з накладенням арешту.

На вказану апеляційну скаргу ОСОБА_2 подав заперечення, в яких просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу - без змін.

Заслухавши доповідача, учасників справи, перевіривши відповідність ухвали вимогам процесуального закону, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Приймаючи оскаржувану ухвалу, суддя суду першої інстанції виходила з того, що предметом позову є саме вищевказана двоповерхова будівля і що заходи забезпечення позову у вигляді накладення на неї арешту з забороною реконструкції та перебудови кімнати, що зазначена на схемі БТІ літерою "А" є цілком співмірними з позовними вимогами, а також з того, що запропоновані позивачем забезпечувальні заходи є адекватними та прийнятними, оскільки у повній мірі відповідають характеру загроз правам та інтересам позивача та є цілком достатніми для усунення можливих перешкод під час виконання рішення, якщо таке буде постановлено на користь позивача.

Однак з таким висновком суду погодитися не можна, оскільки до нього він дійшов з порушення матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч.2 ст.149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред'явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду

Згідно з ч.1 ст.150 зазначеного Кодексу позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб (п.1); забороною вчиняти певні дії (п.2).

Відповідно до ч.3 ст.150 зазначеного Кодексу заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 22.12.2006 року "Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову": єдиною підставою для забезпечення позову є відповідне клопотання у формі мотивованої заяви особи, яка бере участь у справі (п.1.); розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, позовним вимогам; при встановленні зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи-підприємця; вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв'язку з застосуванням цих заходів (п.4.).

З матеріалів вбачається, що з зазначеним позовом позивач до суду звернувся у серпні 2018 року (а.с.1-3).

Відповідно до нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу 1/50 частини приміщення трансагентства від 26.02.2002 року ТОВ "транспортно-експедиційне комерційне підприємство "Транстехсервіс" продало, а ОСОБА_2 купив 1/50 частину приміщення Трансагенства, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 В цілому приміщення складається з типографії під літ."А", типографії під літ."Б", а також підвалу ПД, складу "В", сауни "Г", сторожки "Д" (а.с.6).

Провадження у справі було відкрито ухвалою судді від 13 серпня 2018 року (а.с.25).

Ухвалою судді від 27.11.2018 року, що оскаржується, було вжито заходи забезпечення позову. Зокрема, було накладено арешт на двоповерхову нежитлову будівлю, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, що знаходиться в спільній частковій власності ОСОБА_2 та ТОВ "Видавництво Дніпро". Також було заборонено реконструкцію та перебудову кімнати в приміщенні нежитлової двоповерхової будівлі, зазначеної на схемі БТІ літерою "А", що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.171-172).

Зазначене вжиття заходів забезпечення позову було виконано на підставі письмової заяви позивача про забезпечення позову, в якій позивач просив накласти арешт та заборонити реконструкцію та перебудову кімнати в середині нежитлової двоповерхової будівлі, зазначеної на схемі БТІ літерою "А", яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.166).

Вказана заява мотивована тим, що спільним частковим майном сторін є 2-поверхова будівля літ."А", яка розташована за вказаною адресою. І є підстави вважати, що кімнати всередині даного нежитлового приміщення без згоди позивача можуть бути реконструйовані та перебудовані, що в разі невжиття заходів забезпечення позову може ускладнити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Приймаючи оскаржувану ухвалу про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що предметом позову є саме вищевказана двоповерхова будівля під літ. "А", що запропоновані позивачем забезпечувальні заходи у вигляді накладення арешту на вказану будівлю з забороною реконструкції та перебудови кімнати є адекватними, прийнятними і цілком достатніми для усунення можливих перешкод під час виконання можливого рішення на користь позивача, а також з того, що вказані заходи забезпечення позову є цілком співмірними з позовними вимогами.

Однак з таким висновком суду погодитися не можна, оскільки до нього він дійшов при порушенні норм процесуального права та неправильному застосуванні норм матеріального права.

Апеляційний суд враховує наявні в матеріалах справи судові рішення.

Так, відповідно до рішенням господарського суду Херсонської області від 18.12.2014 року (у справі №923/1585/14 за позовом ТОВ "Видавництво Дніпро" до ПАТ "Херсонська міська друкарня" про визнання права власності), яке набрало чинності, за відповідачем визнано право власності на 49/50 частин вказаного нерухомого майна, зокрема визнано право власності на адміністративно-виробничу будівлю літ. "А" (перший і другий поверх за переліком приміщень та визначенням їх площ), у тому числі серед інших і на розташовані на першому поверсі приміщення: №5 площею 7,3кв.м, №6 площею 6,9кв.м, №7 площею 16,1кв.м (а.с.32-34).

Ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 05 жовтня 2017 року було припинено апеляційне провадження за апеляційною скаргою фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на вказане рішення суду (а.с.36-38).

Вказана ухвала мотивована тим, що скаржник не був учасником спірних відносин, які виникли між сторонами та були предметом розгляду в суді першої інстанції, виходячи з того, що спір стосується та вирішувався щодо 49/50 частин нерухомого майна за вказаною адресою: 2-поверхової будівлі під літ."А" (за переліком приміщень та визначенням їх площ), 2-поверхової прибудови з підвалом під літ."Б", складу літ."В", сауни літ."Г", сторожки літ."Д", складу літ."Є", споруди №1 - ворота металеві площею 12кв.м та огорожі з бетонних плит площею 146,6кв.м. А скаржник, звертаючись з апеляційною скаргою, посилається на набуття ним права власності на 1/50 частину нежитлового приміщення за адресою АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 26.02.2002 року, а саме приміщення №5 площею 7,3кв.м, №6 площею 6,9кв.м, №7 площею 16,1кв.м, що розташовані в будівлі "А" за вказаною адресою. При цьому апеляційний суд встановив, що за вказаним договором купівлі-продажу від 26.02.2002 року ФОП ОСОБА_2 придбав 1/50 частину приміщення, яке розташоване за вказаною адресою та в цілому складається з типографії під літ."А", типографії під літ."Б", а також підвалу ПД, складу "В", сауни "Г", сторожки "Д", тобто інше приміщення, ніж він вказує в апеляційній скарзі. І відсутні належні докази того, що скаржник придбав у ТОВ "Транспортно-експедиційне комерційне підприємство "Транстехсервіс" саме нежитлові приміщення №5 площею 7,3кв.м, №6 площею 6,9кв.м, №7 площею 16,1кв.м.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 24.04.2018 року касаційну скаргу ФОП ОСОБА_2 було залишено без задоволення, а ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 05 жовтня 2017 року - без змін (а.с.39-42).

Відповідно до Інформаційної довідки з різних реєстрів щодо нерухомого майна (державного реєстру речових прав на нерухоме майно, реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна) вказаний об'єкт нерухомості за адресою АДРЕСА_1 є об'єктом спільної часткової власності, власником 49/50 його частин є ТОВ "Видавництво Дніпро" на підставі рішення господарського суду Херсонської області від 18.12.2014 року. До вказаної частини входять, зокрема, адміністративно-виробничу будівлю літ. "А" (перший і другий поверх за переліком приміщень та визначенням їх площ), у тому числі серед інших і на розташовані на першому поверсі приміщення: №5 площею 7,3кв.м, №6 площею 6,9кв.м, №7 площею 16,1кв.м (а.с.46-47).

Отже, встановлено, що судовим рішенням за відповідачем визнано право власності на 49/50 частин вказаного нерухомого майна, зокрема визнано право власності на конкретні об'єкти, а саме адміністративно-виробничу будівлю літ. "А", у тому числі серед інших і на розташовані на першому поверсі приміщення: №5 площею 7,3кв.м, №6 площею 6,9кв.м, №7 площею 16,1кв.м.

Суд першої інстанції на вказане уваги не звернув, не врахував положення ЦК України щодо змісту права власності (ст.ст.317, 319, 321 ЦК України), зокрема права власника володіти й користуватися своїм майном на власний розсуд, вчинення щодо нього будь-яких дій, які не суперечать закону, заборону протиправного позбавлення права власності та прийшов до помилкового висновку про задоволення заяви позивача про забезпечення позову.

Прийшовши до такого висновку, апеляційний суд враховує вказане судове рішення, яким за відповідачем визнано право власності на конкретне майно, в тому числі на адміністративно-виробничу будівлю літ. "А", на приміщення на першому поверсі вказаної будівлі літ."А" - №5 площею 7,3кв.м, №6 площею 6,9кв.м, №7 площею 16,1кв.м, які є предметом позову.

Крім того, апеляційний суд вважає, що позивачем не доведено належними доказами те, що вжиття вказаних заходів забезпечення позову є співмірними з позовними вимогами і що в разі невжиття заходів забезпечення позову може ускладнити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Отже, апеляційну скаргу слід задовольнити.

Відповідно до положень си.141 ЦПК України з позивача на користь відповідача слід стягнути в якості судових витрат сплачену суму судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 1762,00грн (а.с.181).

Оскільки суд першої інстанції вирішив питання про забезпечення позову з порушенням норм процесуального права, то відповідно до положень п.2 ч.1 ст.374, п.п.1 і 4 ч.1 ст.376 ЦПК України це є підставою для того, щоб апеляційну скаргу задовольнити, а оскаржувану ухвалу суду - скасувати й постановити нове рішення про відмову в задоволенні заяви про забезпечення позову.

Керуючись ст.ст.367, п.2 ч.1 ст.374, п.п.1 і 4 ч.1 ст.376 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Видавництво Дніпро" задовольнити.

Ухвалу судді Генічеського районного суду Херсонської області від 27 листопада 2018 року скасувати й постановити нове рішення.

В задоволенні заяви ОСОБА_2 про накладення арешту та заборону реконструкції та перебудови кімнати в середині нежитлової двоповерхової будівлі, зазначеної на схемі БТІ літерою "А", яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь товариства з обмеженою відповідальністю "Видавництво Дніпро" судові витрати в розмірі 1762,00грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання безпосередньо до Верховного Суду касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Дата складення повного тексту постанови - 31 січня 2019 року.

Головуючий _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ В.В. Майданік

Судді: _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ О.В. Кутурланова

_ _ _ _ _ _ _ _ _ _ Н.В. Орловська