Постанова

Іменем України

18 грудня 2019 року

м. Київ

справа № 753/719/17-ц

провадження № 61-31118св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Ступак О. В.,

суддів: Олійник А. С., Погрібного С. О., Усика Г. І., Яремка В. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна» на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 07 березня 2017 року у складі судді Комаревцевої Л. В. та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 31 травня 2017 року у складі колегії суддів: Вербової І. М., Поливач Л. Д., Шахової О. В.,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог та рішень судів

У січні 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна» (далі - ТОВ «Єврокар Україна») про визнання договору недійсним та стягнення 53 500 грн.

На обґрунтування позовних вимог зазначала, що вона бажала отримати автомобіль ЗАЗ Daewoo Forza Седан, 2015 року випуску, чорного кольору, за ціною 135 000 грн. Працівники відповідача переконали її негайно підписати договір, який на той час не був повністю заповнений, та внести грошові кошти у сумі 50 000 грн. Після підписання договору та сплати зазначених коштів відповідачу з`ясувалося, що предметом лізингу є зовсім інший автомобіль - Mazda, модель СХ 5, об`єм двигуна 2.0; тип КПП - 6 МТ; привід 2WD, придбавати який позивач не мала наміру. Договір укладений з численними порушеннями норм законодавства, що порушує її права та охоронювані законом інтереси.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 07 березня 2017 року позов задоволено. Визнано недійсним договір фінансового лізингу № 216, укладений між ОСОБА_1 і ТОВ «Єврокар Україна» 19 грудня 2016 року. Стягнуто з ТОВ «Єврокар Україна» на користь ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 53 500 грн. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що оспорюваний договір містить низку несправедливих умов, які порушують принцип добросовісності, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін і завдають шкоди споживачеві.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 31 травня 2017 року рішення Дарницького районного суду міста Києва від 07 березня 2017 року залишено без змін.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність не справедливих щодо споживача умов оспорюваного договору фінансового лізингу. Вказаний договір нотаріально не посвідчений.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги і позиції інших учасників

У червні 2017 року ТОВ «Єврокар Україна» звернулось до суду із касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій неповно з`ясували суть правовідносин, що виникли між сторонами, та неправильно застосували норми законодавства, що їх регулюють. Зокрема, не врахували, що норма статті 799 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), яка передбачає обов`язковість нотаріального посвідчення договорів оренди транспортних засобів з фізичними особами, не є спеціальною нормою, що регулює правочини лізингу, а загальною, яка може бути застосована лише після застосування та лише у сукупності із Законом України «Про фінансовий лізинг», яким обов`язкового нотаріального посвідчення правочинів не встановлено. Крім того, суди неправильно застосували норму статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки не встановили, у чому саме полягає несправедливість окремих положень договору фінансового лізингу, та не вказали, чи є зазначена обставина відповідно до цієї норми підставою для зміни або визнання недійсним саме цієї умови договору.

Заперечення на касаційну скаргу не надходили.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02 жовтня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній цивільній справіта зупинено виконання рішення суду першої інстанції.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 09 грудня 2019 року справу призначено до розгляду.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Суди встановили, що 19 грудня 2016 року між ТОВ «Єврокар Україна» та ОСОБА_1 укладений договір фінансового лізингу № 216.

Відповідно до умов цього договору лізингодавець зобов`язався придбати у власність предмет лізингу - автомобіль Mazda, модель СХ 5, об`єм двигуна 2.0; тип КПП - 6 МТ; привід 2WD, та передати його в користування лізингоодержувачу на строк і на умовах, передбачених договором, а лізингоодержувач - прийняти і належним чином використовувати предмет лізингу та у встановлений термін і в повному обсязі сплачувати лізингові та інші платежі на умовах цього договору.

Згідно з пунктом 8.2 договору вартість предмета лізингу на момент укладення договору становила 25 793,36 дол. США з урахуванням ПДВ, що за обмінним курсом долара США до гривні становило 699 000 грн.

У день підписання договору на виконання його умов ОСОБА_1 внесла на рахунок ТОВ «Єврокар Україна» передбачену договором часткову оплату за транспортний засіб у сумі 50 000 грн.

28 грудня 2016 року ОСОБА_1 , не погодившись з умовами договору фінансового лізингу, звернулась до ТОВ «Єврокар Україна» із заявою про повернення коштів за вказаним договором. Відповідно до цієї заяви ОСОБА_1 вимагала впродовж семи днів з моменту отримання заяви повернути поштовим переказом на зареєстровану адресу її місця проживання сплачені нею за договором фінансового лізингу кошти у розмірі 50 000 грн.

Правовідносини, які виникають у зв`язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, а також законами України «Про фінансовий лізинг», «Про захист прав споживачів».

Згідно з частиною другою статті 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов`язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим Кодексом та законом. До відносин, пов`язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Виходячи з результатів аналізу цивільного законодавства, договір фінансового лізингу за своєю правовою природою є змішаним і містить елементи договорів оренди (найму) та купівлі-продажу транспортного засобу, про що свідчить зміст договору та правила статті 628 ЦК України.

Статтею 799 ЦК України передбачено, що договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. У разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним (частина перша статті 220 ЦК України).

Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Згідно з частиною першої статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Отже, оскільки оспорюваний договір фінансового лізингу від 19 грудня 2016 року укладений у простій письмовій формі і нотаріально не посвідчений, як того вимагають зазначені вище норми матеріального права, то відповідно до частини першої статті 220 ЦК України цей договір є нікчемним і не створює правових наслідків для сторін. Тому на підставі частин першої, п`ятої статті 216 ЦК України з відповідача підлягає стягненню грошова сума, сплачена позивачем за нікчемним договором.

Доводи заявника про те, що договір фінансового лізингу не підлягає нотаріальному посвідченню, є безпідставними та спростовуються установленими законодавством вимогами щодо форми договору фінансового лізингу, а саме, статтями 628, 799, 806 ЦК України.

Висновки судів про нікчемність правочину відповідають правовій позиції, викладеній у постановах Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року (справа № 6-2766цс15), від 19 жовтня 2016 року (справа № 6-1551цс16), від 18 січня 2017 року (справа № 6-648цс16).

Водночас частково заслуговують на увагу доводи касаційної скарги про неправильність рішень судів попередніх інстанцій в частині вирішення вимог про визнання правочину недійсним та стягнення з відповідача неустойки.

Так, у справі встановлено, що оспорюваний договір фінансового лізингу є нікчемним, тобто недійсним в силу закону.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 квітня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18) дійшла правового висновку, відповідно до якого визнання нікчемного правочину недійсним за вимогою його сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та в мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину (пункти 94, 95).

Отже, заявлені ОСОБА_1 вимоги про визнання договору фінансового лізингу, укладеного між сторонами, недійсним з підстав, передбачених статтею 18 Закону України «Про захист прав споживачів», є безпідставними. Указаного суди першої та апеляційної інстанцій до уваги не взяли та помилково задовольнили ці вимоги, не врахувавши, що у спірному випадку оспорюваний договір є нікчемним, а тому підстав для визнання в судовому порядку його недійсним немає, оскільки він є недійсним в силу закону.

Стягуючи з відповідача грошові кошти, сплачені за оспорюваним договором фінансового лізингу, суди попередніх інстанцій виходили із того, що вказаний договір містить несправедливі умови, а також із відсутності нотаріального посвідчення оспорюваного договору, що має наслідком нікчемність правочину.

Зважаючи на наведене, висновки судів щодо нікчемності правочину є обґрунтованими, проте висновок щодо несправедливих умов договору зроблений із неправильним застосуванням норм матеріального права.

Отже, суди першої та апеляційної інстанцій, встановивши, що оспорюваний договір лізингу є нікчемним, дійшли помилкового висновку про наявність правових підстав для визнання його недійсним, оскільки закон вимагає лише встановлення такого факту у мотивувальній частині рішення.

Відповідно, немає підстав для стягнення з відповідача неустойки у розмірі 3 500 грн, сплату якої позивач пов`язувала з підставами за наслідками визнання договору недійсним.

Таким чином, висновки судів першої та апеляційної інстанцій щодо необхідності стягнення неустойки з відповідача за прострочення повернення грошових коштів суперечать статті 216 ЦК України щодо наслідків недійсності нікчемного правочину.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 400 ЦПК України суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Зважаючи на те, що Верховний Суд встановив неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права до спірних правовідносин, є підстави для виходу за межі доводів та вимог касаційної скарги.

Відповідно до статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

З огляду на наведене Верховний Суд дійшов висновку про необхідність скасування рішення Дарницького районного суду міста Києва від 07 березня 2017 року та ухвали Апеляційного суду міста Києва від 31 травня 2017 року в частині вирішення позовних вимог про визнання недійсним оспорюваного договору та стягнення неустойки з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні цих позовних вимог, а також зміни указаних судових рішень у частині правових підстав стягнення грошових коштів за договором фінансового лізингу шляхом виключення посилання на несправедливі умови договору, оскільки такі кошти підлягають стягненню на підставі частини п`ятої статті 216 ЦК України.

Згідно з частиною третьою статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Оскільки виконання оскаржуваного судового рішення було зупинено ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02 жовтня 2017 року, то у зв`язку із завершенням касаційного провадження виконання рішення Дарницького районного суду міста Києва від 07 березня 2017 року, в частині стягнення суми, що залишена без змін, підлягає поновленню.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416, 419, 436 ЦПК України ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна» задовольнити частково.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 07 березня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 31 травня 2017 року в частині задоволення позовних вимог про визнання договору недійсним та стягнення неустойки скасувати, ухвалити в цій частині нове рішення.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна» про визнання договору недійсним та стягнення неустойки відмовити.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 07 березня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 31 травня 2017 року змінити в частині визначення правових підстав стягнення грошових коштів за договором фінансового лізингу шляхом виключення посилання на несправедливі умови договору.

Поновити виконання рішення Дарницького районного суду міста Києва від 07 березня 2017 року в частині стягнення сплачених за договором лізингу від 19 грудня 2016 року № 216 грошових коштів у розмірі 50 000 грн.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді: А. С. Олійник

С. О. Погрібний

Г. І. Усик

В. В. Яремко