Справа № 438/1135/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Слиш А.Т.
Провадження № 22-ц/811/1740/19 Доповідач в 2-й інстанції: Мікуш Ю. Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2019 року Львівський апеляційний суд в складі суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Мікуш Ю.Р.

суддів: Приколоти Т.І., Савуляка Р.В.

секретар: Фейір К.О.

З участю: представника позивача ОСОБА_1 , представника відповідача ОСОБА_2 , представника Бориславської міської ради Мельничок В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу № 438/1135/16 за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Бориславського міського суду Львівської області від 09 квітня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , виконавчого комітету Бориславської міської ради, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Бориславська державна нотаріальна контора, ОСОБА_5 про визнання незаконним рішення виконавчого комітету, визнання незаконним та скасування державних актів на право приватної власності на землю та визнання права власності на земельну ділянку,-

в с т а н о в и в :

09 листопада 2016 року позивач ОСОБА_3 звернулася в суд з позовом, який 25 квітня 2017 року уточнила, до відповідача ОСОБА_4 , виконавчого комітету Бориславської міської ради народних депутатів Львівської області та просила:

- поновити їй строк на оскарження рішення виконавчого комітету Бориславської міської ради народних депутатів Львівської області від 23.01.1997 року №43 «Про внесення змін до рішення виконкому від 08.09.1994 року №536 та від 30.05.1996 року №280», який пропущений з поважних причин;

-визнати незаконним рішення виконавчого комітету Бориславської міської ради народних депутатів Львівської області від 23.01.1997 року №43 «Про внесення змін до рішення виконкому від 08.09.1994 року №536 та від 30.05.1996 року №280»;

-визнати незаконним та скасувати Державний акт на право приватної власності на землю серія ЛВ №247 від 02.02.1995 року, виданий ОСОБА_4 на підставі рішення виконавчого комітету Бориславської міської ради народних депутатів Львівської області від 23.01.1997 року №43 «Про внесення змін до рішення виконкому від 08.09.1994 року №536 та від 30.05.1996 року №280 ;

-визнати незаконним та скасувати Державний акт на право приватної власності на землю серія ЛВ №247 від 02.02.1995 року, виданий ОСОБА_6 на підставі рішення виконавчого комітету Бориславської міської ради народних депутатів Львівської області від 23.01.1997 року №43 «Про внесення змін до рішення виконкому від 08.09.1994 року №536 та від 30.05.1996 року №280;

-визнати за позивачем ОСОБА_3 право власності на земельну ділянку площею 800 кв.м, розташованої за адресою АДРЕСА_1 , цільове призначення:обслуговування житлового будинку, пропорційно до її частки у розмірі 23/50 ідеальних частин у будинковолодінні за адресою АДРЕСА_1 ;

-встановити порядок користування земельною ділянкою між співвласниками будинковолодіння.

Рішенням Бориславського міського суду Львівської області від 09 квітня 2019 року відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , виконавчого комітету Бориславської міської ради, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Бориславська державна нотаріальна контора, ОСОБА_5 про визнання незаконним рішення виконавчого комітету, визнання незаконним та скасування державних актів на право приватної власності на землю та визнання права власності на земельну ділянку.

Рішення суду оскаржила позивач ОСОБА_3 .

В апеляційній скарзі зазначає, що не погоджується з рішенням суду, вважає його незаконним, необґрунтованим, постановленим з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначає,що суд першої інстанції застосував позовну давність як одну з підстав для відмови у позові без з`ясування причин пропуску та підстав порушення прав та охоронюваних законом інтересів позивача, за захистом яких позивач звернулася в суд. Судом не надано оцінки тому факту, що позивач про порушення її прав дізналася восени 2016 року та відразу ж 09 листопада цього ж року звернулася в суд з позовом. Судом першої інстанції встановлено, що позивачу ОСОБА_3 на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом від 29.12.2004 року, виданого державним нотаріусом Бориславської державної нотаріальної контори, реєстраційний номер №2187 та Договору про розподіл спадкового майна від 29.12.2004 року , реєстровий номер №2191на праві власності належить 16/50 ідеальних частин житлового будинку по АДРЕСА_1 . Судом першої інстанції встановлено, що позивачу ОСОБА_3 на підставі Договору дарування від 15.12.2004 року, укладеного із відповідачем ОСОБА_4 та посвідченого приватним нотаріусом Бориславського міського нотаріального округу Василевич О.Р. за реєстровим номером 2411 належить на праві власності 7/50 ідеальних частин вище зазначеного житлового будинку. Всього за позивачем ОСОБА_3 зареєстровано 23/50 частки житлового будинку, який знаходиться на земельній ділянці 800 кв.м. Судом не взято до уваги та не дано оцінки тому факту, що жодної інформації про оформлення права власності на зазначену земельну ділянку відповідачем не надано, інформації про оформлення права власності на зазначену земельну ділянку та підстави такого оформлення зазначені документи не містять. Із оскаржуваних Державних актів про право власності на землю, кадастрові номери земельним ділянкам площею 304 кв.м та 479 кв.м не присвоювалися, відомості про такі земельні ділянки до Державного земельного кадастру не вносилися, такі на кадастровій карті не відображалися. Згідно Витягу з Державного земельного кадастру від 08.11.2016 року встановлено, що технічна документація щодо встановлення меж земельної ділянки площею 0,0479 га в натурі була виготовлена 25.10.2016 року, а зареєстрована у Державному земельному кадастрі 08.11.2016 року. Щодо земельної ділянки площею 304 кв.м, то така в Державному земельному кадастрі не зареєстрована. У записах про право власності позивача на 23/50 частини будинковолодіння, у записах про право власності відповідача на 27/50 частину будинку, що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, зазначена загальна інформація про площу ділянки на якій розташований будинок-800 кв.м. Відтак, позич ОСОБА_3 була усвідомлена того, що земельна ділянка, на якій розміщене будинковолодіння її та відповідача, не приватизована.

Судом першої інстанції при прийнятті рішення не дано належного аналізу щодо застосування ст.30 Земельного кодексу України (в редакції 1991р.), чинного на час виникнення спірних правовідносин. Зокрема, судом не взято до уваги, що 11.11.1996 року ОСОБА_6 подарував своїй дочці ОСОБА_7 16/50 частин житлового будинку, а синові ОСОБА_4 -20/50 частин житлового будинку по АДРЕСА_1 , що підтверджується Договором дарування, посвідченим державним нотаріусом Бориславської ДНК Дубель І.Б., реєстровий номер 5340. Норма ст. 30 ЗК Української РСР (1991 року) передбачала автоматичний перехід права власності на земельну ділянку у разі переходу права власності на будівлю і споруду. Тому, висновок суду першої інстанції про відсутність прав покійної ОСОБА_7 на земельну ділянку не відповідає обставинам справи та є наслідком неправильного застосування судом норм матеріального права.

Оскаржуваним рішенням виконавчого комітету Бориславської міської ради №43 від 23.01.1997 року внесено зміни до рішення виконкому від 08.09.1994 року № 536 та вирішено п.4 читати в такій редакції: передати безоплатно у приватну власність земельні ділянки із земель міськфонду та земель постійного користування, які надані для обслуговування будинків, з наступною видачею Державного акту про право приватної власності на землю, а саме: ОСОБА_4 -304 кв.м, Платко П.М.- 479 кв.м за адресою АДРЕСА_1 , незважаючи на те, що на час прийняття оскаржуваного рішення співвласниками житлового будинку були ОСОБА_6 -14/50 частини, донька ОСОБА_7 -16/50 та ОСОБА_4 -20/50 частин будинковолодіння. Вважає, що судом першої інстанції залишено поза увагою те, що при прийнятті оскаржуваного рішення про виділення земельної ділянки двом співвласникам будинку, органом місцевого самоврядування допущені порушення матеріального права, а саме:

-порушено норми ст. 30 ЗК Українськї РСР (1991 року), що протиправно позбавило права третього співвласника будинку ОСОБА_7 на земельну частку;

-порушено ст.ст.3,4 ЗК Української РСР 1991 року, що полягало у розпорядженні земельною ділянкою, яка вже перебувала у приватній власності ОСОБА_6 на підставі Державного акту на земельну ділянку, зареєстровану в книзі записів Державних актів про право власності на землю за № 247 від 02.02.1995 року без попереднього вилучення такої ділянки у комунальну власність та анулювання попередньо виданого Державного акту.;

-не враховано те, що рішення виконкому від 08.09.1993 року № 536, до якого вносилися зміни, є ненормативним актом органу місцевого самоврядування, який вичерпав свою дію внаслідок його виконання-видачі Державного акту про право приватної власності на земельну ділянку ОСОБА_6 , а тому не могло бути змінене;

-не враховано те, що реального розподілу будинковолодіння на два окремі об`єкти нерухомості не відбулося.

Зазначеним вище обставинам судом не надано правової оцінки.

Поза увагою суду залишилося те, що після смерті ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 належні їй 16/50 частин житлового будинку по АДРЕСА_1 успадкувала позивач по справі ОСОБА_3 , що підтверджується Свідоцтвом про прийняття спадщини за законом від 29.12.2004 року. Відповідно, до позивача перейшло право на таку ж частку земельної ділянки.

15 грудня 2004 року відповідач ОСОБА_4 подарував ОСОБА_3 7/50 частини житлового будинку по АДРЕСА_1 , що підтверджується Договором дарування, посвідченим приватним нотаріусом Бориславського міського нотаріального округу Василевич О.Р., реєстровий номер №2411. Підпунктом 1 Договору дарування прописано, що будинок розташований на земельній ділянці розміром 800 кв.м..

Судом в даному випадку не застосовано ст.377 Цивільного кодексу України, ст.120, 125 ЗК України (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Просить скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.

Відповідно до ст.360 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК) на апеляційну скаргу надано Відзив Бориславською міською Радою в особі міського голови та представником відповідача ОСОБА_4 адвокатом Решота В.В. надано Відзив на апеляційну скаргу та письмові пояснення від 05.12. 2019 року.

У Відзиві на апеляційну скаргу міський голова Бориславської міської Ради зазначає, що судом першої інстанції правильно застосовано норми ст.ст. 256 ч.4, 267 Цивільного кодексу України (далі ЦК) щодо спливу строку позовної давності звернення ОСОБА_3 до суду. Просить залишити оскаржуване рішення суду без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

У Відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача ОСОБА_4 адвокат Решота В.В. вважає рішення суду законним, прийнятим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, просить відхилити апеляційну скаргу.

Заслухавши пояснення представника позивача ОСОБА_3 адвоката Огородник І.І. на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення з приводу апеляційної скарги представника відповідача ОСОБА_4 адвоката Решота В.В., заперечення з приводу апеляційної скарги представника Бориславської міської ради Мельничок В.М., вивчивши матеріали цивільної справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення.

Від Бориславської ДНК надійшов лист про слухання справи у відсутності їх представника. З приводу заявлених вимог покладаються на рішення суду.

Згідно частини 3 ст. 3 ЦПК провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ст.4 ЦПК кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За приписами ст.5 ЦПК здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспорюваного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ч.2 ст.5 ЦПК).

Матеріалами справи та судом встановлено, що позивачу по справі ОСОБА_3 на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом від 29.12.2004 року виданого державним нотаріусом Бориславської ДНК , реєстраційний номер 2187 та Договору про розподіл спадкового майна від 29.12.2004 року реєстровий номер №2191 на праві власності належить 16/50 ідеальних частин житлового будинку, розташованого в АДРЕСА_1 . Зазначене майно належало матері позивача ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , на підставі Договору дарування, посвідченого Бориславською держнотконторою 11.11.1996 року за № 5340. (а.с.12-15 т.1).

Із змісту Договору дарування від 11.11.1996 року та Свідоцтва про право на спадщину від 29.12.2004 року житловий будинок А-1, частка у праві власності на який є предметом спадкування позивача, знаходиться на земельній ділянці площею 800 кв.м. Інформації про оформлення права власності на зазначену земельну ділянку та підстави такого оформлення зазначені документи не містять. (а.с.13,14 т.1).

Відповідно до Договору дарування від 15.12.2004 року укладеного між позивачем ОСОБА_8 як обдарованою та відповідачем ОСОБА_4 - дарувальником, що посвідчений приватним нотаріусом Бориславського МНО Василевич О.Р., реєстровий номер 2411, позивачу належить на праві власності 7/50 ідеальних частин житлового будинку у АДРЕСА_1 . (а.с.15-18т.1). Відповідно до п.1 Договору дарування 7/50 ідеальних частин житлового будинку , які є предметом дарування, будинок розташований на земельній ділянці розміром 800 кв.м. Інформації про право власності на земельну ділянку відповідача та підстави такого оформлення Договір дарування не містить. (а.с.16 т.1).

Отже, позивач ОСОБА_3 має на праві власності 23/50 ідеальних частини житлового будинку по АДРЕСА_1 , що розташований на земельній ділянці площею 800 кв.м., що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно (а.с.12 т.1).

Вважає, що має право користування земельною ділянкою в частці, що відповідає належній їй на праві власності частки житлового будинку, тобто 23/50 ідеальних частки.

Із Архівного витягу № 0704/111 від 02 листопада 2016 року, отриманого на запит адвоката Потічної Н.Ю. дізналася про Рішення виконавчого комітету Бориславської міської ради народних депутатів Львівської області від 23 січня 1997 №43, яким внесено зміни у рішення виконкому від 08.09.1994 року № 536 ( Інше рішення №280 від 30.05.96р. не стосується сторін по справі, а інших заявників, немає відношення до даної справи, згідно пояснень представника Бориславської міської ради, тому суд не надає йому правового аналізу) . (а.с. 28 т.1).

Із змісту оспорюваного рішення вбачається, що таким внесено зміни до рішення виконкому від 08.09.94 року №536 та п.4 слід читати у такій редакції: передати безоплатно у приватну власність земельні ділянки із земель міськземфонду та земель постійного користування, які надані для обслуговування будинків з наступною видачею Державного акту на право приватної власності на землю, а саме:

-304 кв.м гр.. ОСОБА_4 , що проживає по АДРЕСА_1 (загальна площа 304 кв.м;);

-479 кв.м гр.. ОСОБА_6 , що проживає по АДРЕСА_1 (загальна площа 479 кв.м). (а.с.28 т.1).

На підставі даного рішення, ОСОБА_6 (дідові позивачки) видано Державний акт серія ЛВ №247 від 02.02.1995 року на земельну ділянку площею 0,0479 га по АДРЕСА_1 , який зареєстрований у Книзі записів Державних актів на право власності на землю за №247 від 02.02.1995 року (а.с.99 т.1).

Відповідачу ОСОБА_4 видано Державний акт серія ЛВ №247 від 02.02.1995 року на земельну ділянку площею 0,0304 га по АДРЕСА_1 , який зареєстрований у Книзі записів Державних актів на право власності на землю за № 247 від 02.02.1995 року (а.с.100 т.1).

Рішенням виконавчого комітету №536 від 08.09. 1994 року було вирішено (п.4) передати безоплатно у приватну власність земельні ділянки із земель міськземфонду та земель постійного користування, надані для обслуговування будинків, з наступною видачею Державного акту на право приватної власності на землю, а саме: 800 кв.м гр.. ОСОБА_6 , що проживає по АДРЕСА_1 (загальна площа 800 кв.м). (а.с. 29).

02.02.1995 року на підставі зазначеного рішення виконкому від 08.09.1994 року ОСОБА_6 видано Державний акт серія ЛВ № 247 (а.с. 30 т.1).

Дізнавшись 02.11.2016 року про рішення виконкому Бориславської міської ради № 43 від 23.01.1997 року , позивач ОСОБА_3 09.11.2016 року звернулася в суд про визнання такого незаконним та скасування Державних актів, виданих на підставі оскаржуваного рішення.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції послався на ст.275, ч.4 ст. 267 Цивільного кодексу України (далі ЦК) , зазначивши, що сплив строк позовної давності, перебіг якого почався 16.01.2012 року.

Із висновками суду першої інстанції колегія суддів апеляційного суду не погоджується.

Відповідно до ст.256 ЦК позовна давність-це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК).

Відповідно до частини першої статті 261 ЦК перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

15 січня 2012 року набув чинності Закон № 4176-УІ відповідно до якого внесено зміни до ЦК, зокрема, виключено пункт 4 частини першої ст.. 268 ЦК України. Згідно з підпунктом 3 пункту 5 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 4176-УІ підпунктом 3 пункту 5 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №4176-УІ протягом трьох років з дня набрання чинності Законом №4176-УІ особа має право звернутися до суду з позовом, зокрема, про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної республіки або органу місцевого самоврядування, яким порушено право власності або інше речове право особи.

Позивач ОСОБА_3 про порушення свого права дізналася з Архівного витягу від 02.11.2016 року та 09.11.2016 року, тобто, в межах строку позовної давності звернулася в суд за захистом свого цивільного права, заявивши клопотання про поновлення такого строку.

Згідно правової позиції Верховного Суду України, викладеної в постанові від 29.10.2014 року у справі № 6-152цс/14 та постанові від 10.06.2015 року № 6-267цс/15 прописано, що для визначення моменту виникнення права на позов важливим є як об`єктивні (сам факт порушеного права) так і суб`єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти. За змістом ст.261 ЦК для визначення початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, але і об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав.

Відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної в постанові від 31.10.2018 року у справі № 367/6105/16-ц (провадження № 14-381цс18) прописано, що « виходячи з вимог статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні чи порушено право особи або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право та інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише, якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність сплила і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем.

Відмова у задоволенні позову у зв`язку з відсутністю порушеного права із зазначенням спливу позовної давності як додаткової підстави для відмови у задоволенні позову не відповідає вимогам закону.

Оскаржуване рішення суду не відповідає встановленим обставинам справи, що підтверджується наступним.

Матеріалами справи, поясненнями представника позивача адвоката Огородник І.І. встановлено, що дід позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_6 (далі ОСОБА_6 ) був власником житлового будинку по АДРЕСА_1 на підставі Свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок, виданого виконавчим комітетом Бориславської міської ради народних депутатів від 28.03.1994 року, зареєстроване Дрогобицьким МБТІ 28.03.1994 р.№ 2299).(аркуш 62 Інвент.справи).

Рішенням виконавчого комітету Бориславської міської ради №536 від 08.09.1994 року ОСОБА_6 передано земельну ділянку площею 800 кв.м для обслуговування житлового будинку з видачею Державного акту на право власності на земельну ділянку.

На підставі вище зазначеного Рішення ОСОБА_6 02.02.1995 року виданий Державний акт на земельну ділянку серія ЛВ № 247 площею 0,0800 га по АДРЕСА_1 з цільовим призначенням для обслуговування будинку, зареєстрований в книзі записів Державних актів про право власності на землю за №247 від 02.02.1995 року.

11.11.1996 року ОСОБА_6 подарував своїй дочці ОСОБА_7 16/50 частин житлового будинку, синові ОСОБА_4 (відповідач по справі) 20/50 частин житлового будинку по АДРЕСА_1 , що підтверджується Договором дарування, посвідченим державним нотаріусом Бориславської ДНК Дубель І.Б., реєстровий номер 5340. У Договорі прописано, що будинок розташований на земельній ділянці розміром 800 кв.м (а.с.13 т.1).

У ОСОБА_6 залишилося у власності 14/50 частини житлового будинку.

У відповідності до ст.30 Земельного кодексу Української РСР 1991 року чинної на час виникнення спірних правовідносин, при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об`єктами переходить у розмірах, передбачених ст.67 цього Кодексу і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо, інше не передбачено у договорі відчуження-будівлі та споруди.

При переході права власності громадян на жилий будинок і господарські будівлі та споруди до кількох власників, а також при переході права власності на частину будинку в разі неможливості поділу земельної ділянки між власниками без шкоди для її раціонального використання, земельна ділянка переходить у спільне користування власників цих об`єктів.

Така позиція викладена також у п.18 п.п.г постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 16.04.2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ»- «при переході права власності на будівлі та споруди за цивільно-правовими угодами, укладеними до 01 січня 2002 року, згідно з положеннями чинної до цієї дати статті 30 ЗК (2768-14) до набувача від відчужувача переходить належне йому право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розташовані будівлі та споруди, якщо інше не передбачалось у договорі відчуження.

Правова позиція про те, що норма ст.30 ЗК Української РСР (1991 року) в імперативній формі передбачала автоматичний перехід права власності на земельну ділянку у разі переходу права власності на будівлю та споруду висловлена Верховним Судом України у постанові від 11.02.2015 року- справа № 6-2цс/15, в постанові від 12.10.2016 року- справа № 559/2079/15-ц.

Відтак, з моменту укладення Договору дарування від 11.11.1996 року до набувачів ОСОБА_7 та ОСОБА_4 в імперативному порядку перейшло право користування земельною ділянкою по АДРЕСА_1 .

Висновок суду першої інстанції про відсутність права померлої ОСОБА_7 на земельну ділянку відповідно до подарованої їй 16/50 частки у житловому будинку не відповідає обставинам справи, що є наслідком неправильного застосування судом норм матеріального права.

Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції в частині відмови у визнанні незаконним рішення виконавчого комітету Бориславської міської ради народних депутатів Львівської області від 23.01.1997 року №43, яким внесено зміни до п.4 рішення виконкому №536 від 08.09.1994 року та передано у приватну власність земельні ділянки із земель міськземфонду та земель постійного користування, які надані для обслуговування будинку з наступною видачею державного акту на право приватної власності на землю, а саме:-304 кв.м гр.. ОСОБА_4 та 479 кв.м гр.. ОСОБА_6 (а.с.28 т.1). Суд першої інстанції зазначив, що оскільки земельна ділянка була приватизована ОСОБА_4 та ОСОБА_6 ще до смерті ОСОБА_9 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка не мала права власності на земельну ділянку на момент смерті, у зв`язку з чим у позивача ОСОБА_3 право власності на земельну ділянку після прийняття спадщини після смерті ОСОБА_9 не виникло.

Із матеріалів справи, з пояснень учасників справи, судом встановлено, що на час прийняття рішення №43 від 23.01.1997 року , яким виконавчий комітет вніс зміни до п.4 рішення виконкому від 08.09.1994 року №536 співвласниками житлового будинку АДРЕСА_1 були ОСОБА_6 -14/50 частини будинку, дочка ОСОБА_9 -16/50 частини будинку, син Платко-20/50 частини будинку.

При прийнятті рішення №43 від 23.01.1997 року та виділення земельної ділянки тільки двом співвласникам житлового будинку, орган місцевого самоврядування порушив ст.30 ЗК 1991 року, яка передбачала автоматичний перехід права власності на земельну ділянку у разі переходу права власності на будівлю та споруду.

Встановлено, що з1994 року на підставі рішення №536 від 08.09.1994 року спірна земельна ділянка була передана ОСОБА_6 у приватну власність, 02.02.1995 року на прізвище ОСОБА_6 був виданий Державний акт серії ЛВ №247, який зареєстрований у Книзі записів Державних актів на право власності на землю за №247 від 02.02.1995 року. Спірна земельна ділянка не вилучалася у комунальну власність, Державний акт на прізвище ОСОБА_6 не скасовувався, відтак, зазначена земельна ділянка не була у місьземфонді, як зазначено у рішенні виконкому №43 від 23.01.1997 року та виконавчий комітет відповідно до ст..ст.3,4 ЗК 1991 року не вправі був розпоряджатися такою повторно.

Як встановлено в суді апеляційної інстанції ОСОБА_6 та відповідачу ОСОБА_4 на підставі рішення №43 від 23.01.1997 року видано на кожного окремо Державний акт серія ЛВ №247 датою 02.02.1995 року. Зокрема, ОСОБА_6 передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,0479 га по АДРЕСА_1 з цільовим призначенням для обслуговування будинку. Державний акт зареєстрований у Книзі записів Державних актів на право приватної власності на землю серія ЛВ № 247 від 02.02.1995 року (а.с.99т.1).

ОСОБА_4 передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,0304 га по АДРЕСА_1 для обслуговування будинку. Державний акт зареєстрований у Книзі записів Державних актів на право приватної власності на землю серія ЛВ №247 від 02.02.1995 року (а.с.100).

Отже, у Книзі записів Державних актів на право власності на землю від 02.02.1995 року взамін зареєстрованого попереднього Державного акту, який видавався на підставі рішення виконкому №536 від 08.09.1994 року зареєстровано Державні акти на одну і ту ж земельну ділянку у різних площах на підставі рішення виконкому №43 від 23.01. 1997 року, тобто заднім числом та видано два Державні акти під одним номером двом різним особам.

Зазначеним обставинам суд першої інстанції не дав правової оцінки, вважав оскаржуване рішення та Державні акти правомірними, не звернув уваги на те, що рішення виконкому від 08.09.1994 року №536, до якого вносилися зміни, є ненормативним актом органу місцевого самоврядування, який вичерпав свою дію внаслідок його виконання-видачі Державного акту на право приватної власності на земельну ділянку ОСОБА_6 , а тому не могло бути змінене. Реальний розподіл будинковолодіння між співвласниками не проводилося, всі користувалися земельною ділянкою, яка була умовно поділена на розсуд співвласників. При житті ОСОБА_9 не була свідома того, що була обділена земельною ділянкою юридично, оскільки фактично такою користувалася, чого учасники справи не заперечили.

Так як ОСОБА_9 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , то 16/50 частин житлового будинку по АДРЕСА_1 успадкувала позивач ОСОБА_3 , що підтверджується Свідоцтвом про право на спадщину за законом від 29.12.2004 року. (а.с.14 т.1).

Згідно ст.1216 ЦК спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців), відтак у зв`язку із прийняттям позивачем спадщини, до неї перейшло право на 16/50 частини земельної ділянки, яка належала ОСОБА_7 для обслуговування її 16/50 частки будинку.

15 грудня 2004 року ОСОБА_4 подарував ОСОБА_3 7/50 частин житлового будинку по АДРЕСА_1 , що підтверджується Договором дарування, посвідченим приватним нотаріусом Борилавського МНО Василевич О.Р., зареєстрованим у реєстрі за № 2411. У п.п.1 Договору дарування прописано, що будинок розташований на земельній ділянці розміром 800 кв.м. (а.с.16 т.1).

За статтею 377 ЦК до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором.

Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування. Якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то у разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені та частиною земельної ділянки, яка необхідна для їх обслуговування.

За статтею 120 ЗК України від 22.03.2003 року (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування-на підставі договору оренди.

При переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруді, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди.

За загальним правилом, закріпленим у частині першій ст.120 ЗК особа, яка набула право власності на будівлю чи споруду стає власником земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості.

Така правова позиція викладена Верховним Судом України у постановах від 11.02.2015 року- справа № 6-2цс/15, у постанові Верховного Суду України від 13.04.2016 року- справа № 6-253 цс/16, у постанові Верховного Суду від 14.11.2018 року- справа № 370/251/15-ц.

Отже, з часу набуття позивачем ОСОБА_3 права власності на 16/50 ідеальних частин будинку та 7/50 ідеальних частин будинку, до неї перейшло право користування на відповідну частину земельної ділянки, що становить 23/50 частки.

Беручи до уваги вищевикладене, враховуючи пояснення учасників справи, матеріали справи, колегія суддів вважає, що позивачу ОСОБА_3 слід поновити строк на звернення до суду за захистом порушеного права, оскільки ні вона, ні спадкодавець ОСОБА_9 не могли знати про рішення виконкому на підставі яких проводилася приватизація земельних ділянок. Кадастрові номери приватизованим земельним ділянкам не присвоювалися, а відтак у реєстрі речових прав були відсутні. В усіх правовстановлюючих документах земельна ділянка значилася у розмірі 800 кв.м.. Після смерті ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2 , після смерті ОСОБА_9 28.04. 2004 року земельна ділянка юридично не успадковувалася бабцею ОСОБА_10 яка була дружиною померлого діда ОСОБА_6 та матір`ю ОСОБА_9 та яка фактично прийняла спадщину, оскільки проживала у спадковому будинковолодінні, не успадковувалася відповідачем ОСОБА_4 , який єдиний знав про приватизацію землі і тільки восени 2016 року про зазначене було оголошено його дружиною при черговому конфлікті. Кадастрові номера земельним ділянкам не присвоювалися.

Відповідно до ст.14 Конституції України право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Відповідно до ч.1 ст. 153 ЗК власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України.

Колегія суддів не приймає до уваги пояснення представника відповідача ОСОБА_4 адвоката Решота В.В. в частині обрання позивачем неправильного способу захисту при формуванні позовних вимог, де ставиться питання визнання незаконним рішення органу місцевого самоврядування від 23.01.1997 року, однак не зазначено щодо його скасування.

Відповідно до ч.2 ст.5 ЦПК у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспорюваного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

При вирішенні питання визнання незаконним рішення виконкому Бориславської міської Ради №43 від 23.01.1997 року та скасування Державних актів на право приватної власності на землю серія ЛВ №247 від 02.02.1995 року, суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, висновки суду не відповідають встановленим обставинам справи, що відповідно до ст.376 ч.1 п.3,4 ЦПК є підставою для скасування оскаржуваного рішення суду та ухвалення в цій частині рішення про задоволення позову.

Щодо позовних вимог в частині визнання права власності на 23/50 частини земельної ділянки за позивачем ОСОБА_3 , визначення порядку користування земельною ділянкою зазначене відноситься до компетенції органів місцевого самоврядування. (ст.81 ЗК України).

Відповідно до статті 141 ЦПК при постановленні рішення суду суд проводить розподіл судових витрат між сторонами.

За ст.141 ч.1 ЦПК судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі задоволення позову - на відповідача. Із матеріалів справи встановлено, що при подачі позовної заяви позивач оплатила 2 206, 30 грн. судового збору та при подачі апеляційної скарги 4 656, 40 грн., які підлягають стягненню з відповідача ОСОБА_4 .

Керуючись ст.ст. 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п.п.3,4, 383, 384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Бориславського міського суду Львівської області від 09 квітня 2019 року скасувати.

Ухвалити нове судове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_3 задовольнити частково.

Поновити ОСОБА_3 строк позовної давності звернення до суду за захистом порушеного права.

Визнати незаконним рішення виконавчого комітету Бориславської міської ради народних депутатів Львівської області від 23.01.1997 року №43 «Про внесення змін до рішення виконкому від 08.09.1994 року №536».

Визнати незаконним та скасувати державний акт від 02.02.1995 року Серії ЛВ №247 на право приватної власності на землю площею 0,0304м.кв., виданий ОСОБА_4 на підставі рішення Виконавчого комітету Бориславської міської ради народних депутатів Львівської області від 23.01.1997 року №43 «Про внесення змін до рішення Виконкому від 08.09.1994 року №536 .

Визнати незаконним та скасувати державний акт від 02.02.1995 року Серії ЛВ №247 на право приватної власності на землю площею 0,0479м.кв. , виданий ОСОБА_6 на підставі рішення Виконавчого комітету Бориславської міської ради народних депутатів Львівської області від 23.01.1997 року №43 «Про внесення змін до рішення Виконкому від 08.09.1994 року №536 .

В решті позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , податковий номер НОМЕР_1 , паспорт серії НОМЕР_2 , виданий Бориславським МВ УМВС України у Львівській області,18.04.2000 року, зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 ) в користь ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , податковий номер НОМЕР_3 , паспорт серії НОМЕР_4 виданий Бориславським МВ ГУМВСУ у Л/о, 28 квітня 2010 року , зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 ) 6862,70 грн. (шість тисяч вісімсот шістдесят дві грн.70 коп.) судових витрат.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови, в порядку визначеному ст.ст.389-391 ЦПК України.

Повний текст постанови складений 09 січня 2020 року.

Головуючий : Мікуш Ю.Р.

Судді: Приколота Т.І.

Савуляк Р.В.