ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3066/19 Справа № 175/2172/18 Суддя у 1-й інстанції - Ребров С. О. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 квітня 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Свистунової О.В.,

суддів Красвітної Т.П., Єлізаренко І.А.,

за участю секретаря Гулієва М.І.о.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро

апеляційну скаргу директора Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України ОСОБА_1

на ухвалу Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 27 листопада 2018 року

по цивільній справі за скаргою ОСОБА_2, заінтересовані особи: директор Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України ОСОБА_1, начальник Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області ОСОБА_3, на бездіяльність директора Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України ОСОБА_1,

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду зі скаргою на бездіяльність директора Департаменту ДВС Міністерства юстиції України ОСОБА_1

Скарга мотивована тим, що 08.02.2014 року на підставі виконавчого листа, виданого Дніпропетровським районним судом Дніпропетровської області 04.12.2013 року, постановою старшого державного виконавця ВПВР Департаменту ДВС Міністерства юстиції України ОСОБА_4 відкрито виконавче провадження № 41936000 з примусового виконання ухвали Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 30.09.2013 року по справі № 4с-175/2504/2013-ц, резолютивна частина «Зобовязати начальника Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Дніпропетровській області ОСОБА_3 розглянути скаргу ОСОБА_2 від 06 квітня 2013 року в частині ненадання начальником Кіровського ВДВС Дніпропетровського міського управління юстиції ОСОБА_5 відповіді на заяву від 09 лютого 2013 року та письмово повідомити ОСОБА_2 про результати розгляду скарги в цій частині».

Указаною постановою боржнику ОСОБА_6 установлений строк для самостійного виконання судового рішення у семиденний строк з моменту отримання постанови про відкриття виконавчого провадження № 41936000.

В установлений державним виконавцем строк, боржник ОСОБА_6 ухвалу Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 30.09.2013 року по справі № 4с-175/2504/2013-ц не виконав без поважних причин.

Однак, 31.03.2014 року, незважаючи на невиконання боржником ОСОБА_6 судового рішення, постановою старшого державного виконавця Попіва Р.І. виконавче провадження № 41936000 було закінчено на підставі п.8 ч.1 ст. 49 Закону України Про виконавче провадження.

Ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 20.05.2014 року по справі № 4с-175/1731/2014, залишеної без змін ухвалою Апеляційного суд Дніпропетровської області від 23.10.2014 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18.03.2015 року, скасовано, як незаконну, постанову старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України ОСОБА_4 від 31.03.2014 року про закінчення виконавчого провадження № 41936000 із примусового виконання ухвали Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 30.09.2013 року по справі № 4с-175/2504/2013, зобовязано старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України ОСОБА_4 відновити виконавче провадження № 41936000 із примусового виконання ухвали Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 30.09.2013 року по справі № 4с-175/2504/2013.

12 листопада 2014 року постановою старшого державного виконавця Попіва Р.І. виконавче провадження № 41936000 було відновлено.

23 грудня 2014 року, незважаючи на повторне невиконання боржником ОСОБА_6 судового рішення, постановою старшого державного виконавця Попіва Р.І. виконавче провадження № 41936000 вдруге, неправомірно було закінчено на підставі п.8 ч.1 ст. 49 Закону України Про виконавче провадження.

26 травня 2017 року постановою №3 директора Департаменту ДВС Міністерства юстиції України ОСОБА_7 скасовано постанову старшого державного виконавця Попіва Р.І. від 23.12.2014 року про закінчення виконавчого провадження № 41936000.

23 червня 2017 року на підставі вищезазначеної постанови №3 директора Департаменту ДВС ОСОБА_7 від 26.05.2017 року заступник директора Департаменту ДВС начальник ВПВР Департаменту ДВС Міністерства юстиції України ОСОБА_8 прийняла постанову про скасування постанови старшого державного виконавця ВПВР Департаменту ДВС Міністерства юстиції України ОСОБА_4 від 23.12.2014 року про закінчення виконавчого провадження № 41936000.

Передбачені пунктом 6 розділу XII інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України 02.04.2012 року № 512/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України 29.09.2016 № 2832/5) та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 30.09.2016 року за № 1302/29432, строки розгляду вказаної скарги від 05.05.2018 року, яка була зареєстрована в Міністерстві юстиції України 06.09.2018 року, та надання відповіді про результати її розгляду, сплинули, однак директор Департаменту ДВС Міністерства юстиції України ОСОБА_1 відмовився прийняти та направити скаржнику постанову про результати перевірки виконавчого провадження № 41936000 за вищезазначеною скаргою від 05.05.2018 року.

Заявник зазначав щодо неправомірності дій державного виконавця, а тому ураховуючи викладене, уточнивши вимоги, заявник просив суд: визнати неправомірною бездіяльність директора Департаменту ДВС Міністерства юстиції України ОСОБА_1 у виконавчому провадженні № 41936000 щодо неприйняття процесуального рішення в формі постанови за результатами розгляду скарги від 05.05.2018 року «На постанову начальника ВПВР Департаменту ДВС ОСОБА_8, від 23.06.2017», яка була направлена до Департаменту ДВС Міністерства юстиції України рекомендованим листом 31.08.2018 року і отримана ним 06.09.2018 року, та не направлення вказаної постанови ОСОБА_2; зобовязати директора Департаменту ДВС Міністерства юстиції України ОСОБА_1 або іншу посадову особу, яка буде виконувати обовязки директора Департаменту ДВС Міністерства юстиції України, повторно розглянути скаргу від 05.05.2018 року «На постанову начальника ВПВР Департаменту ДВС ОСОБА_8, від 23.06.2017», яка була направлена до Департаменту ДВС Міністерства юстиції України рекомендованим листом 31.08.2018 року і отримана ним 06.09.2018 року, за результатами повторного розгляду вказаної скарги від 05.05.2018 року прийняти відповідну постанову, копію якої направити ОСОБА_2

Ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 27.11.2018 року скаргу задоволено.

Визнано неправомірною бездіяльність директора Департаменту ДВС Міністерства юстиції України ОСОБА_1 у виконавчому провадженні № 41936000 щодо неприйняття процесуального рішення в формі постанови за результатами розгляду скарги ОСОБА_2 від 05.05.2018 року «На постанову начальника ВПВР Департаменту ДВС ОСОБА_8, від 23.06.2017», яка була направлена до Департаменту ДВС Міністерства юстиції України рекомендованим листом 31.08.2018 року і отримана Департаментом ДВС Міністерства юстиції України 06.09.2018 року, та не направлення вказаної постанови ОСОБА_2

Зобовязано директора Департаменту ДВС Міністерства юстиції України ОСОБА_1 або іншу посадову особу, яка буде виконувати обовязки директора Департаменту ДВС Міністерства юстиції України, повторно розглянути скаргу ОСОБА_2 від 05.05.2018 року «На постанову начальника ВПВР Департаменту ДВС ОСОБА_8, від 23.06.2017», яка була направлена до Департаменту ДВС Міністерства юстиції України рекомендованим листом 31.08.2018 року і отримана Департаментом ДВС Міністерства юстиції України 06.09.2018 року, за результатами повторного розгляду вказаної скарги від 05.05.2018 року прийняти відповідну постанову, копію якої направити ОСОБА_2

В апеляційній скарзі директор Департаменту ДВС Міністерства юстиції України ОСОБА_1, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права просить оскаржувану ухвалу скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні скарги ОСОБА_2 у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції неповно зясовано обставини, що мають значення для справи та висновки суду не відповідають встановленим обставинам.

У відзиві на апеляційну скаргу, заявник ОСОБА_2 просить ухвалу суду першої інстанції залишити без змін, а скаргу апелянта без задоволення.

Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини 2 статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції установлено, що 08.02.2014 року на підставі виконавчого листа, виданого Дніпропетровським районним судом Дніпропетровської області 04.12.2013 року, постановою старшого державного виконавця ВПВР Департаменту ДВС Міністерства юстиції України ОСОБА_4 відкрито виконавче провадження № 41936000 з примусового виконання ухвали Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 30.09.2013 року по справі № 4с-175/2504/2013-ц.

В установлений державним виконавцем строк, боржник ОСОБА_6 ухвалу Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 30.09.2013 року по справі № 4с-175/2504/2013-ц не виконав без поважних причин.

31 березня 2014 року постановою старшого державного виконавця Попіва Р.І. виконавче провадження № 41936000 було закінчено на підставі п.8 ч.1 ст. 49 Закону України Про виконавче провадження.

Ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 20.05.2014 року по справі № 4с-175/1731/2014, залишеної без змін ухвалою Апеляційного суд Дніпропетровської області від 23.10.2014 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18.03.2015 року, скасовано, як незаконну, постанову старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України ОСОБА_4 від 31.03.2014 року про закінчення виконавчого провадження № 41936000 із примусового виконання ухвали Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 30.09.2013 року по справі № 4с-175/2504/2013, зобовязано старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України ОСОБА_4 відновити виконавче провадження № 41936000 із примусового виконання ухвали Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 30.09.2013 року по справі № 4с-175/2504/2013.

12 листопада 2014 року постановою старшого державного виконавця Попіва Р.І. виконавче провадження № 41936000 було відновлено.

23 грудня 2014 року постановою старшого державного виконавця Попіва Р.І. виконавче провадження № 41936000 вдруге було закінчено на підставі п.8 ч.1 ст. 49 Закону України Про виконавче провадження.

26 травня 2017 року постановою №3 директора Департаменту ДВС Міністерства юстиції України ОСОБА_7 скасовано постанову старшого державного виконавця Попіва Р.І. від 23.12.2014 року про закінчення виконавчого провадження № 41936000.

23 червня 2017 року на підставі вищезазначеної постанови №3 директора Департаменту ДВС ОСОБА_7 від 26.05.2017 року заступник директора Департаменту ДВС начальник ВПВР Департаменту ДВС Міністерства юстиції України ОСОБА_8 прийняла постанову про скасування постанови старшого державного виконавця ВПВР Департаменту ДВС Міністерства юстиції України ОСОБА_4 від 23.12.2014 року про закінчення виконавчого провадження № 41936000.

Задовольняючи скаргу ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що дії державного виконавця були вчинені не у відповідності до вимог закону та призвели до порушення прав стягувача у виконавчому провадженні.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до пункту 9 частини другої статті 129 Конституції України, однією з основних засад судочинства є обовязковість судового рішення.

За статтею 14 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обовязкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України.

Відповідно до статті 1 Закону України Про виконавче провадження, виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані, зокрема, на примусове виконання рішень судів, які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших Законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Статтею 2 Закону України Про виконавче провадження визначено, що примусове виконання рішень покладається на державну виконавчу службу. Інші органи, установи, організації і посадові особи провадять окремі виконавчі дії у випадках, передбачених законом, у тому числі відповідно до статті 5 цього Закону, на вимогу чи за дорученням державного виконавця. При цьому вимоги державного виконавця щодо виконання рішень обовязкові для всіх органів, організацій, посадових осіб, фізичних і юридичних осіб на території України. Невиконання законних вимог державного виконавця тягне за собою відповідальність згідно із законом.

Виходячи із засад цивільного судочинства, судове рішення, як таке, вже само по собі являється актом примусу, спрямованим на вчинення тих чи інших дій в інтересах та на користь учасників судового провадження.

Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Виконання судового рішення є сферою регулювання статті 6 Конвенції. Зокрема, Європейський суд з прав людини зазначає, що пункт 1 статті 6 Конвенції («Право на справедливий суд») гарантує кожному право на звернення до суду з позовом щодо будь-яких його цивільних прав і обовязків. Таким чином, ця стаття проголошує право на доступ до суду, тобто право подати до суду позов з цивільно-правових питань, та правомірне очікування на виконання ухваленого рішення.

Згідно з частиною 1 статті 447 ЦПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Відповідно до пункту 18 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах № 6 від 07.02.2014 року, виходячи зі змісту статті 387 ЦПК, у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобовязує державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби задовольнити вимогу заявника та усунути допущені порушення або іншим шляхом поновлює його порушені права чи свободи. Наприклад, суд може зобовязати державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби здійснити певні виконавчі дії, якщо він ухиляється від їх виконання без достатніх підстав.

Суд першої інстанції вірно встановив обставини справи, перевірив доводи сторін та давши їм належну правову оцінку обґрунтовано, згідно з процесуальним і матеріальним законом, постановив ухвалу про задоволення скарги ОСОБА_2

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права.

Посилання апелянта в апеляційній скарзі на те, що ухвала постановлена з неповним зясуванням судом обставин справи, зокрема, що направлена ОСОБА_2 електронною поштою скарга від 05.05.2018 року до Міністерства юстиції України не надходила, колегією суддів не приймаються до уваги, оскільки не спростовують висновки суду та встановлені ним обставини, яким суд першої інстанції дав належну правову оцінку, а зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці та особистого тлумачення заявником норм права.

Як убачається з матеріалів справи та встановлених судом першої інстанції обставин по справі, в уточненій скарзі заявником не заявлялась вимога щодо визнання неналежного розгляду директором Департаменту ДВС ОСОБА_1 скарги від 05.05.2018 року, яка була направлена до Міністерства юстиції України електронною поштою.

Відповідно до положень частини 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Наведені в апеляційній скарзі інші доводи не спростовують висновків місцевого суду, зводяться до переоцінки доказів і незгоди із висновками суду щодо обставин справи.

Відповідно до частини 1 статті 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобовязує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обовязку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обовязок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

Порушень матеріального чи процесуального закону, які б могли призвести до скасування або зміни ухвали суду, судом апеляційної інстанції не встановлено.

Згідно з статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи викладене, колегія суддів проходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення без змін.

На підставі статті 141 ЦПК України, судові витрати понесені сторонами в звязку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення.

Керуючись ст.ст. 259,268,374,375,381,382,383,384 ЦПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу директора Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 27 листопада 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: Т.П. Красвітна

ОСОБА_9