Ухвала

Іменем України

07 лютого 2019 року

м. Київ

справа № 755/1947/18

провадження № 61-48902ск18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Кузнєцова В. О.,

розглянув касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - адвоката Багінського Артема Олександровича на ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 30 травня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 13 листопада 2018 року в справі за скаргою ОСОБА_4, заінтересовані особи: Шевченківський районний відділ державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві, Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль», про скасування постанови державного виконавця Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві про відкриття виконавчого провадження від 12 березня 2015 року № 46830593,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2018 року представник ОСОБА_4 - адвокат Багінський А. О. звернувся до суду із вищевказаною скаргою. Обґрунтовуючи скаргу, представник ОСОБА_4 - адвокат Багінський А. О. посилався на те, що 31 травня 2013 року Дніпровським районним судом міста Києва видано виконавчий лист про стягнення з ОСОБА_4 на користь Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» заборгованості за кредитним договором від 06 березня 2007 року № 014/4006/73/53037 в розмірі 27 560,83 доларів США, що еквівалентно 220 205,52 грн. 12 березня 2015 року Шевченківським районним відділом державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві (далі - Шевченківський РВ ДВС міста Києва ГТУЮ) винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 46830593 щодо примусового виконання вищезазначеного виконавчого листа, в якому зазначено, що боржник ОСОБА_4 проживає у АДРЕСА_1, що територіально відноситься до Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві (далі - Дніпровський РВ ДВС міста Києва ГТУЮ). Тому Шевченківським РВ ДВС міста Києва ГТУЮ безпідставно прийнято до виконання виконавчий лист, який перебував на виконанні у Дніпровському РВ ДВС міста Києва ГТУЮ, чим порушено вимоги пункту 4 частини першої статті 34 Закону України «Про виконавче провадження». Враховуючи викладене, представник ОСОБА_4 - адвокат Багінський А. О. просив скасувати постанову державного виконавця про відкриття виконавчого провадження від 12 березня 2015 року № 46830593.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 30 травня 2018 року в задоволенні скарги відмовлено.

Судове рішення мотивоване тим, що оскаржувана постанова державного виконавця винесена з дотриманням вимог статті 25 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки виконавче провадження № 46830593, відкрите Дніпровським РВ ДВС міста Києва ГТУЮ було закінчено у зв'язку з відсутністю у боржника майна, на яке може бути накладено стягнення, тому за встановленими даними щодо особи боржника, який перебуває на обліку у Пенсійному фонді України та отримує пенсію, виконавчий документ було пред'явлено для виконання до Шевченківського РВ ДВС міста Києва ГТУЮ. Крім того, 12 березня 2015 року Шевченківським РВ ДВС міста Києва ГТУЮ винесено постанову про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи, згідно з якою постановлено проведення щомісячного утримання з усіх видів заробітку (доходу), що належить до виплати боржнику, після відрахування податків.

Постановою Київського апеляційного суду від 13 листопада 2018 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 - Багінського А. О. залишено без задоволення, а ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 30 травня 2018 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки місцевого суду по суті є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення судом норм матеріального та процесуального права.

У грудні 2018 року представник ОСОБА_4 - адвокат Багінський А. О. подав касаційну скаргу на ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 30 травня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 13 листопада 2018 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржувані судові рішення і ухвалити нове рішення про задоволення скарги.

Касаційна скарга мотивована тим, що примусове виконання рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 11 лютого 2013 року належить до юрисдикції Дніпровського РВ ДВС міста Києва ГТУЮ, оскільки отримання пенсії у Пенсійному фонді Шевченківського району не є місцем проживання/перебування, роботи або місцем знаходження майна боржника. Ні скаржник, ні його представник не були повідомлені про час і місце розгляду скарги 30 травня 2018 року у місцевому суді, у зв'язку з чим було порушено статтю 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з таких підстав.

Відповідно до статті 447 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з частиною першою статті 2 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, примусове виконання рішень покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України.

Виходячи із засад цивільного судочинства, судове рішення як таке вже саме по собі є актом примусу, спрямованим на вчинення тих чи інших дій в інтересах та на користь учасників судового провадження.

Згідно з частинами першою, другою статті 11 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом.

Судами встановлено, що 30 грудня 2014 року державним виконавцем Дніпровського РВ ДВС міста Києва ГТУЮ винесено постанову про закінчення виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2-16534, виданого 31 травня 2013 року Дніпровським районним судом міста Києва, оскільки боржник ОСОБА_4 отримує пенсію в Головному управлінні Пенсійного фонду України, що територіально відноситься до Шевченківського РВ ДВС міста Києва ГТУЮ. Як на підставу закінчення виконавчого провадження державний виконавець послався на те, що до відділу державної виконавчої служби надійшла заява стягувача про направлення виконавчого документа за місцем отримання пенсії боржника.

Частиною першою статті 20 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, передбачено, що виконавчі дії провадяться державним виконавцем за місцем проживання, перебування, роботи боржника або за місцезнаходженням його майна. У разі якщо боржник є юридичною особою, то виконання провадиться за місцезнаходженням його постійно діючого органу або майна. Право вибору місця виконання між кількома органами державної виконавчої служби, що можуть вчиняти виконавчі дії з виконання рішення на території, на яку поширюються їх функції, належить стягувачу.

Згідно з пунктом 10 частини першої, частиною третьою статті 49 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, виконавче провадження підлягає закінченню у разі направлення виконавчого документа за належністю до іншого відділу державної виконавчої служби. Про закінчення виконавчого провадження державний виконавець виносить постанову з обов'язковим мотивуванням підстав її винесення, яка затверджується начальником відділу, якому він безпосередньо підпорядкований. Копія постанови у триденний строк надсилається сторонам і може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом.

У разі якщо у процесі виконавчого провадження державним виконавцем отримано документальне підтвердження про зміну або встановлення місця проживання, перебування чи місцезнаходження боржника, його майна, місця його роботи на території, на яку не поширюється компетенція державного виконавця, та з'ясувалося, що майно боржника, на яке можна звернути стягнення, відсутнє на території, на яку поширюється компетенція державного виконавця, державний виконавець не пізніше наступного дня з моменту, коли йому стали відомі зазначені обставини, надсилає виконавчий документ за новим місцем проживання чи місцезнаходженням боржника, місцем його роботи чи місцезнаходженням майна боржника, про що повідомляє стягувачу (частина п'ята статті 20 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 10 Закону України «Про виконавче провадження» заходами примусового виконання рішень є звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника.

Статтею 68 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, передбачено, що стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника звертається у разі відсутності в боржника коштів на рахунках у банках чи інших фінансових установах, відсутності чи недостатності майна боржника для покриття в повному обсязі належних до стягнення сум, а також у разі виконання рішень про стягнення періодичних платежів та стягнення на суму, що не перевищує трьох мінімальних розмірів заробітної плати. За іншими виконавчими документами державний виконавець має право звернути стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника без застосування заходів примусового звернення стягнення на майно боржника за письмовою заявою стягувача. Про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника державний виконавець виносить постанову, яка надсилається для виконання підприємству, установі, організації, фізичній особі, фізичній особі - підприємцю за місцем отримання боржником відповідних доходів.

Встановлено, що державним виконавцем Дніпровського РВ ДВС міста Києва ГТУЮ передано матеріали виконавчого провадження до Шевченківського РВ ДВС міста Києва ГТУЮ за місцем отримання пенсії боржником ОСОБА_4 на підставі заяви, поданої стягувачем.

Відповідно до частин сьомої, восьмої статті 20 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, виконавче провадження може бути передано від одного органу державної виконавчої служби до іншого, від одного державного виконавця до іншого в порядку, встановленому Міністерством юстиції України. Спори про місце здійснення виконавчих дій між органами державної виконавчої служби не допускаються.

Пунктами 6.4-6.6 Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5 в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, передбачено, що передача виконавчого провадження до іншого органу державної виконавчої служби або у зв'язку з утворенням виконавчої групи при іншому органі державної виконавчої служби здійснюється за вмотивованою постановою особи, яка прийняла рішення про передачу матеріалів виконавчого провадження, яка надсилається сторонам виконавчого провадження та до відповідного органу державної виконавчої служби. У постанові обов'язково зазначаються обставини, які обумовили передачу виконавчого провадження, особа, якій передаються матеріали виконавчого провадження (керівник виконавчої групи), а також встановлюються строки передачі, які не можуть перевищувати п'яти робочих днів. При передачі матеріалів виконавчого провадження до іншого органу державної виконавчої служби державний виконавець або керівник виконавчої групи в день одержання матеріалів виконавчого провадження виносить постанову про прийняття виконавчого провадження до виконання, яку надсилає сторонам виконавчого провадження із супровідним листом, у якому зазначає свій робочий телефон, дні прийому та місцезнаходження органу державної виконавчої служби, до якого передано виконавче провадження або при якому утворено виконавчу групу.

Згідно з пунктом 3.16 Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5 в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, у разі направлення виконавчого документа за належністю до іншого органу ДВС відповідно до пункту 10 частини першої статті 49 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, державний виконавець у постанові про закінчення виконавчого провадження зазначає причини направлення виконавчого документа за належністю, повідомляє про проведені виконавчі дії (якщо стягнення проведено частково, зазначається про фактично стягнену суму коштів), якщо боржник відсутній, вказується дата складання акта про відсутність боржника. До копії постанови про закінчення виконавчого провадження державний виконавець додає також постанови про стягнення виконавчого збору, витрат на організацію та проведення виконавчих дій, копії постанов про накладення арешту на кошти чи майно боржника, копії документів щодо майнового стану боржника та його доходів у разі їх наявності. У документах виконавчого провадження, що надійшли за належністю з іншого органу державної виконавчої служби, може бути виправлено граматичні чи арифметичні помилки (в порядку, встановленому Законом) державним виконавцем, який здійснює виконання відповідного рішення.

Судами встановлено, що підставою для закінчення виконавчого провадження № 46830593, яке перебувало на примусовому виконанні у Дніпровському РВ ДВС міста Києва ГТУЮ була відсутність у боржника майна, на яке може бути звернено стягнення. Тому за встановленими даними щодо особи боржника, який перебуває на обліку у Пенсійному фонді України та отримує пенсію, виконавчий документ пред'явлено для виконання до Шевченківського РВ ДВС міста Києва ГТУЮ у місті Києві.

Частинами першою, другою статті 25 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, передбачено, що державний виконавець зобов'язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред'явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред'явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби. Державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження. У постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови (у разі виконання рішення про примусове виселення боржника - у строк до п'ятнадцяти днів) та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом. За заявою стягувача державний виконавець одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження може накласти арешт на майно та кошти боржника, про що виноситься відповідна постанова.

12 березня 2015 року Шевченківським РВ ДВС міста Києва ГТУЮ винесено постанову про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи, згідно з якою постановлено проведення щомісячного утримання з усіх видів заробітку (доходу), що належать до виплати боржнику після відрахування податків.

Встановивши, що виконавчий лист був пред'явлений на виконання до Шевченківського РВ ДВС міста Києва ГТУЮ не безпосередньо стягувачем, а направлений Дніпровським РВ ДВС міста Києва ГТУЮ за належністю, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про те, що постанова державного виконавця Шевченківського РВ ДВС міста Києва ГТУЮ про відкриття виконавчого провадження винесена з дотриманням вимог Закону України «Про виконавче провадження» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, оскільки згідно зі статтею 20 цього Закону спори про місце здійснення виконавчих дій між органами державної виконавчої служби не допускаються.

Посилання у касаційні скарзі на те, що розгляд справи місцевим судом було проведено за відсутності представника заявника, який не був належним чином повідомлений про судове засідання, що є порушенням норм процесуального права та обов'язковою підставою для скасування судового рішення, не заслуговує на увагу з огляду на таке.

Представником ОСОБА_4 - адвокатом Багінським А. О. було подано клопотання про розгляд справи за його відсутності.

Представник, який має повноваження на ведення справи в суді, здійснює від імені особи, яку він представляє, її процесуальні права та обов'язки (частина перша статті 64 ЦПК України).

Відповідно до частин першої, другої, четвертої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з частиною третьою статті 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Отже в силу закріпленого у цивільному процесуальному законодавстві принципу диспозитивності суд першої інстанції, взявши до уваги вищевказане клопотання представника заявника, вправі був вирішити справу за його відсутності.

Крім того, представник заявника не був позбавлений можливості реалізувати надані йому законом процесуальні повноваження під час розгляду справи апеляційним судом, в якому він брав участь.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (рішення ЄСПЛ від 23 жовтня 1996 року у справі «Леваж Престейшинз Сервісиз проти Франції», рішення ЄСПЛ від 19 грудня 1997 року у справі «Бруалла Гомес де ла Торре проти Іспанії»)

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з положеннями пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд в порядку, передбаченому частинами четвертою, п'ятою цієї статті, відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою.

Відповідно до абзацу 2 частини четвертої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження з перегляду ухвали про розгляд скарг на дії (бездіяльність) органів державної виконавчої служби, приватного виконавця, якщо рішення касаційного суду за наслідками розгляду такої скарги не має значення для формування єдиної правозастосовчої практики.

Із змісту касаційної скарги, оскаржуваних судових рішень вбачається, що скарга є необґрунтованою, правильне застосовування судами норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, розгляд зазначеної скарги не має значення для формування єдиної правозастосовчої практики, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності судових рішень.

Керуючись пунктом 5 частини другої, частинами четвертою, п'ятою, шостою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_4 - адвоката Багінського Артема Олександровича на ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 30 травня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 13 листопада 2018 року в справі за скаргою ОСОБА_4, заінтересовані особи: Шевченківський районний відділ державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві, Публічне акціонерне товариство «РайффайзенБанк Аваль», про скасування постанови державного виконавця Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві про відкриття виконавчого провадження від 12 березня 2015 року № 46830593.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:В. А. Стрільчук

С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов