Справа № 127/8910/18
Провадження № 22-ц/801/279/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції Бессараб Н. М.
Доповідач:Зайцев А. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 лютого 2019 рокуСправа № 127/8910/18м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі:

головуючого судді - Зайцева А.Ю. (суддя-доповідач),

суддів Ковальчука О.В., Панасюка О.С.,

розглянув у порядку письмового провадження справу за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення кредитної заборгованості,

за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 22 листопада 2018 року, ухвалене у складі судді Бессараб Н. М., дата складання повного тексту рішення 23 листопада 2018 року, -

в с т а н о в и в :

У квітні 2018 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» звернулося у суд з позовом до ОСОБА_3 про стягнення кредитної заборгованості.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що відповідно до договору № б/н від 21 березня 2011 року відповідач ОСОБА_3 отримала кредит у розмірі 2000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», затверджених наказом № СП-2010-256 від 06 березня 2010 року та «Тарифами Банку», які викладені на сайті www.privatbank.ua, складає між нею і банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві.

Відповідач ОСОБА_3 не виконувала належним чином умови кредитного договору, у зв'язку з чим у неї утворилася заборгованість, яка станом на 31 березня 2018 року становить 73160,65 грн. і складається з наступного: 1897,76 грн. - заборгованість за кредитом; 62963,40 грн. - заборгованість по відсотках за користування кредитом; 4339,46 грн. - заборгованість за пенею та комісією; а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500,00 грн. штрафу (фіксована частина), 3460,03 грн. штрафу (процентна складова).

Виходячи з наведеного, положень 509, 525 - 527, 530, 598, 599, 610, 615, 629, 1050, 1054 ЦК України, ПАТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитним договором станом на 31 березня 2018 року в загальному розмірі 73160,65 грн., яка складається з наступного: 1897,76 грн. - заборгованість за кредитом; 62963,40 грн. - заборгованість по процентах за користування кредитом; 4339,46 грн. - заборгованість за пенею та комісією; а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500,00 грн. штрафу (фіксована частина), 3460,03 грн. штрафу (процентна складова), а також понесений судовий збір.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 22 листопада 2018 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 21 березня 2011 року в загальному розмірі 5129,84 грн., яка складається: 1769,82 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 1580,02 грн. - відсотки за користування кредитними коштами; 1780,00 грн. - пені, а також 123,51 грн. судового збору пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

В задоволенні решти суми позовних вимог - відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що обґрунтованими є позовні вимоги про стягнення заборгованості по тілу кредиту в сумі 1769,82 гривень згідно наданого позивачем розрахунку заборгованості.

Суд також зазначив, що позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення 62963,40 грн. заборгованості по процентах, підлягають задоволенню частково в сумі 1580,02 грн. (розрахунок: 695,02 грн. + 885 грн. = 1580,02 грн.), оскільки позивачем безпідставно було збільшено в односторонньому порядку відсоткову ставку за договором б/н від 21 березня 2011 року (період з 01 вересня 2014 року по 31 березня 2015 року до 34,80 %, та з 01 квітня 2015 року по 31 березня 2018 року до 43,20 %) й таке збільшення відбулося в односторонньому порядку відповідно до п. 1.1.3.2.3 Умов та правил надання банківських послуг, який не відповідає статті 1056-1 ЦК України.

Позивачем не надано суду доказів про вручення відповідачці під розписку повідомлення про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку, а тому таке збільшення є незаконним також і з цих підстав. У зв'язку з чим, з відповідачки слід стягнути на користь позивача заборгованість за процентами за період станом на 31 серпня 2014 року, виходячи з діючої на час укладення кредитного договору ставки, що слідує із наданого банком розрахунку, тобто 30 % річних, що становить 695,02 гривень. Оскільки нарахування процентів за ставками 34,8 %, а згодом 43,2 % починаючи з 01 вересня 2014 року є незаконним, заборгованість по процентам за період з 01 вересня 2014 року по 30 квітня 2016 року (кінець строку дії останньої отриманої картки) підлягає нарахуванню та стягненню згідно процентної ставки 30 % річних, що становить 885 гривень (розрахунок: 1769,82 грн. (сума боргу по кредиту) х 30 % = 531 грн. : 12 міс. = 44,25 грн. х 20 міс. (з 09.2014 по 04.2016) = 885 грн.).

Також суд зазначив, що позовні вимоги про стягнення процентів за період з 01 травня 2016 року по 31 березня 2018 року задоволенню не підлягають, оскільки згідно із правовим висновком, викладеним Великою Палатою Верховного Суду у постановах: від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), від 4 липня 2018 року (провадження № 14-154цс18), право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

Суд дійшов висновку, що до стягнення з відповідача підлягає пеня, нарахована за прострочення сплати грошових зобов'язань, а у стягненні штрафів слід відмовити, оскільки пеня та штраф є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - за прострочення виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне й те саме правопорушення. Враховуючи, що банком нараховано пеню в сумі 4339,46 грн., що перевищує заборгованість за тілом кредиту (1769,82 грн.) в два з половиною рази, а також що кошти отримувались на споживчі цілі, враховуючи інші істотні обставини, загальні засади цивільного законодавства щодо розумності і справедливості (статті 3 ЦК України), суд дійшов висновку про можливість відповідно до вимог частини третьої статті 551 ЦК України зменшити розмір неустойки до 1780 гривень.

Не погодившись із рішенням суду, АТ КБ «ПриватБанк» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповноту з'ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.

Основними доводами апеляційної скарги є те, що позивачем заявлено до стягнення заборгованість по тілу в сумі 1897,76 гривень, тоді як місцевий суд стягнув 1769,82 гривні, тому помилково здійснено розрахунок заборгованості по процентам, виходячи з тіла кредиту 1769,82 гривні.

Судом першої інстанції залишено поза увагою вимоги статті 6, частини першої статті 627 ЦК України, що сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначені умов договору, з урахуванням цього кодексу та інших актів цивільного законодавства.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3, посилаючись на необґрунтованість доводів апеляційної скарги, просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Справа розглядається в порядку частини першої статті 369 ЦПК України без повідомлення учасників справи. Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, апеляційний суд прийшов до наступних висновків.

За змістом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам статті 263 ЦПК України.

Судом першої інстанції встановлено наступні обставини.

Відповідно до договору № б/н від 21 березня 2011 року відповідач ОСОБА_3 отримала кредит у розмірі 2000 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», затверджених наказом №СП-2010-256 від 06 березня 2010 року та «Тарифами Банку», які викладені на сайті www.privatbank.ua, складає між нею і банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві.

Відповідно до п. 1.1.7.12 Умов та правил надання банківських послуг договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання. Якщо протягом цього терміну жодна зі сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, він автоматично лонгується на такий же строк /а.с. 20/.

Щодо зміни кредитного ліміту банк керувався п. 2.1.1.2.3, п. 2.1.1.2.4 Умов та правил надання банківських послуг, на підставі яких відповідач при укладенні договору надала свою згоду, щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за рішенням та ініціативою банку /а.с. 7-32/.

Згідно свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1, виданого 14.07.2016 року Вінницьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ у Вінницькій області, після одруження 14 липня 2016 року ОСОБА_3 змінила прізвище на «ОСОБА_3» /а.с. 60/.

Згідно наданого банком розрахунку, відповідач ОСОБА_3 не виконувала належним чином умови кредитного договору, у зв'язку з чим у неї утворилася заборгованість, яка станом на 31 березня 2018 року становить 73160,65 грн. і складається з наступного: 1897,76 грн. - заборгованість за кредитом; 62963,40 грн. - заборгованість по відсотках за користування кредитом; 4339,46 грн. - заборгованість за пенею та комісією; а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500,00 грн. штрафу (фіксована частина), 3460,03 грн. штрафу (процентна складова) /а.с. 5-6/.

Відповідно до довідки та банківської виписки 21 березня 2011 відповідачу було відкрито картковий рахунок та видано кредитну картку «Універсальна» № НОМЕР_2 зі строком дії до 01/15, тобто до 31 січня 2015 року. У послідуючому, в межах даного кредитного договору, відповідачу було видано картку, як інструмент користування кредитом, а саме 16 серпня 2012 року з терміном дії до 04/16 року, тобто до 30 квітня 2016 року /а. с. 98/.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що обґрунтованими є позовні вимоги про стягнення заборгованості по тілу кредиту в сумі 1769,82 гривень згідно наданого позивачем розрахунку заборгованості.

Суд також зазначив, що позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення 62963,40 грн. заборгованості по процентах, підлягають задоволенню частково в сумі 1580,02 гривень /розрахунок: 695,02 + 885 = 1580,02/.

При цьому, суд зазначив, що позивачем безпідставно було збільшено в односторонньому порядку відсоткову ставку за договором б/н від 21 березня 2011 року /період з 01 вересня 2014 року по 31 березня 2015 року до 34,80 %, та з 01 квітня 2015 року по 31 березня 2018 року до 43,20 %/ й таке збільшення відбулося в односторонньому порядку відповідно до п. 1.1.3.2.3 Умов та правил надання банківських послуг, який не відповідає статті 1056-1 ЦК України. Позивачем не надано суду доказів про вручення відповідачу під розписку повідомлення про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку, а тому таке збільшення є незаконним також і з цих підстав. У зв'язку з чим, з відповідачки підлягають стягненню на користь позивача заборгованість за процентами за період станом на 31 серпня 2014 року, виходячи з діючої на час укладення кредитного договору ставки, що слідує із наданого банком розрахунку, тобто 30 % річних, що становить 695,02 гривень.

Оскільки нарахування процентів за ставками 34,8 %, а згодом 43,2 % починаючи з 01 вересня 2014 року є незаконним, заборгованість по процентам за період з 01 вересня 2014 року по 30 квітня 2016 року (кінець строку дії останньої отриманої картки) підлягає нарахуванню та стягненню згідно процентної ставки 30 % річних, що становить 885 гривень /розрахунок: 1769,82 (сума боргу по кредиту) х 30 % = 531 : 12 міс. = 44,25 грн. х 20 міс. (з 09.2014 по 04.2016) = 885/.

Також суд зазначив, що позовні вимоги про стягнення процентів за період з 01 травня 2016 року по 31 березня 2018 року задоволенню не підлягають, оскільки згідно із правовим висновком, викладеним Великою Палатою Верховного Суду у постановах: від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), від 4 липня 2018 року (провадження № 14-154цс18), право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

Суд дійшов висновку, що до стягнення з відповідача підлягає пеня, нарахована за прострочення сплати грошових зобов'язань, а у стягненні штрафів слід відмовити, оскільки пеня та штраф є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - за прострочення виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне й те саме правопорушення. Ураховуючи, що банком нараховано пеню в сумі 4339,46 гривень, що перевищує заборгованість за тілом кредиту (1769,82) в два з половиною рази, а також, що кошти отримувались на споживчі цілі, враховуючи інші істотні обставини, загальні засади цивільного законодавства щодо розумності і справедливості (статті 3 ЦК України), суд дійшов висновку про можливість відповідно до вимог частини третьої статті 551 ЦК України зменшити розмір неустойки до 1780 гривень.

Зазначений висновок суду першої інстанції зроблений за неповного з'ясування обставин справи, невідповідності висновків суду, викладених у рішенні суду, фактичним обставинам справи, неправильного застосування норм матеріального права, з огляду на наступне.

Суд апеляційної інстанції вважає такими, що заслуговують на увагу аргументи апеляційної скарги про те, що позивачем заявлено до стягнення заборгованість по тілу кредиту в сумі 1897,76 гривень, тоді як місцевий суд стягнув 1769,82 гривні, а тому помилково здійснено розрахунок заборгованості по процентам, виходячи з тіла кредиту 1769,82 гривні, а не 1897,76 гривень.

Відповідно до розрахунку заборгованості за кредитним договором б/н від 21 березня 2011 року заборгованість по тілу кредиту становить 1897,76 гривень, з них 1769,82 гривні поточна заборгованість за кредитом та 127,94 гривні прострочена заборгованість за кредитом.

За таких обставин, суд першої інстанції помилково стягнув з відповідача заборгованість по тілу кредиту в сумі 1769,82 гривні, а не 1898,76 гривень.

Крім цього, помилковим є розрахунок заборгованість по процентам, виходячи з тіла кредиту 1769,82 гривні, а не з 1897,86 гривень.

З огляду на викладене колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасування повністю відповідно до пунктів 1, 3, 4 частини першої статті 376 ЦПК України з ухваленням нового про часткове задоволення позову з огляду на нижченаведене.

Суд апеляційної інстанції вважає доведеними позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення заборгованості з відповідача по тілу кредиту в сумі 1897 гривень 76 копійок.

У той же час, позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення 62963,40 гривень заборгованість по процентах за користування кредитом, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки позивачем безпідставно було збільшено в односторонньому порядку відсоткову ставку за договором б/н від 21 березня 2011 року /період з 01 вересня 2014 року по 31 березня 2015 року до 34,80 %, та з 01 квітня 2015 року по 31 березня 2018 року до 43,20 %/, оскільки таке збільшення відбулося в односторонньому порядку відповідно до п. 1.1.3.2.3 Умов та правил надання банківських послуг, який не відповідає статті 1056-1 ЦК України.

Зокрема, відповідно до п. 1.1.3.2.3 Умов та правил надання банківських послуг передбачено право банку змінювати тарифи, а також інші умови обслуговування рахунків. При цьому, за винятком випадків зміни розміру наданого кредиту (кредитного ліміту), банк зобов'язаний не менше ніж за 7 днів до введення змін проінформувати клієнта, зокрема у виписці за картрахунком, згідно з п.1.1.3.1.9. Якщо протягом 7 днів банк не одержав повідомлення від клієнта про незгоду зі змінами, то вважається, що клієнт приймає нові умови.

Інших положень, які надають право банку збільшувати процентну ставку за договором, регламентують умови та порядок такого збільшення, вказані Умови та правила надання банківських послуг не містять.

Колегія суддів не може погодитись з доводами позивача, що п. 1.1.3.2.3 Умов та правил надання банківських послуг є двосторонньою домовленістю сторін кредитного договору про право банку в односторонньому порядку збільшувати процентну ставку на свій розсуд.

Зокрема, відповідно до пункту 3.5 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10.05.2007 року N 168 та зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 25 травня 2007 року за N 541/13808, банки мають право змінювати процентну ставку за кредитом лише в разі настання події, не залежної від волі сторін договору, яка має безпосередній вплив на вартість кредитних ресурсів банку. Банки не мають права змінювати процентну ставку за кредитом у зв'язку з волевиявленням однієї із сторін (зміни кредитної політики банку).

Згідно з частиною першою статті 651 ЦК України зміна договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банкам забороняється в односторонньому порядку змінювати умови укладених з клієнтами договорів, зокрема, збільшувати розмір процентної ставки за кредитними договорами або зменшувати її розмір за договорами банківського вкладу (крім вкладу на вимогу), за винятком випадків, встановлених законом.

У документах, які у своїй сукупності складають укладений між сторонами кредитний договір, всупереч частини першої статті 1056-1 ЦК України, не визначено тип процентної ставки (фіксована або змінювана).

Згідно з частиною третьою статті 1056-1 ЦК України фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною.

Колегія суддів зауважує, що порядок застосування змінюваної процентної ставки визначений ч. 4-6 ст. 1056-1 ЦК України.

Зокрема, договором має бути врегульовано періодичність збільшення процентної ставки, умови і порядок такого збільшення, порядок розрахунку змінюваної процентної ставки із застосуванням погодженого сторонами індексу, максимальний розмір збільшення процентної ставки. Повідомлення про збільшення відбувається письмово, не пізніше ніж за 15 днів до дати збільшення.

Як убачається, позивачем не було дотримано вказаних вимог закону при укладанні договору з відповідачем, а тому не можна вважати, що сторонами було узгоджено право банку в односторонньому порядку, на свій розсуд, збільшувати процентну ставку.

Сама по собі вказівка в Умовах та правилах надання банківських послуг на право банку змінювати тарифи, з огляду на вимоги закону, є недостатньою.

Окрім цього, відповідно до правової позиції викладеної в постанові Верховного Суду України від 11 жовтня 2017 року у справі № 6-1374цс17, боржник вважається належно повідомленим про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку в тому разі, якщо банк не лише відправив на адресу такого боржника листа про зміну умов кредитного договору, а й довів факт його вручення адресатові під розписку.

Такої з позиції притримується також Верховний Суд у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 389/3409/16-ц.

Однак, позивачем не надано суду доказів про вручення відповідачеві під розписку повідомлення про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку, а тому таке збільшення є незаконним також і з цих підстав.

Таким чином, колегія суддів вважає, що з відповідача слід стягнути на користь позивача заборгованість за процентами за період станом на 31 серпня 2014 року, виходячи з діючої на час укладення кредитного договору ставки, що слідує із наданого банком розрахунку, тобто 30 % річних, що становить 695,02 гривень.

Між тим, оскільки нарахування процентів за ставками 34,8 %, а згодом 43,2 % починаючи з 01 вересня 2014 року є незаконним, заборгованість по процентам за період з 01 вересня 2014 року по 30 квітня 2016 року (кінець строку дії останньої отриманої картки) підлягає нарахуванню та стягненню згідно процентної ставки 30 % річних, що становить 948,80 гривень /розрахунок: 1897,76 грн. (сума боргу по кредиту) х 30 % = 569,33 грн. : 12 міс. = 47,44 грн. х 20 міс. (з 09.2014 по 04.2016) = 948,80 грн./

Таким чином, розмір заборгованості по процентах за кредитним договором станом на 30 квітня 2016 року становить 1643,82 гривень /розрахунок: 695,02 + 948,80 = 1643,82/, а тому зазначена сума заборгованості по процентам підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Позовні вимоги про стягнення процентів за період з 01 травня 2016 року по 31 березня 2018 року задоволенню не підлягають, оскільки згідно із правовим висновком, викладеним Великою Палатою Верховного Суду у постановах: від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), від 4 липня 2018 року (провадження № 14-154цс18), право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Крім цього, не підлягає задоволенню також вимога АТ КБ «ПРИВАТБАНК» про стягнення з відповідача пені зважаючи на наступне.

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

Умовами договору, а саме пунктом 2.1.1.12.6.1 передбачено застосування пені як виду цивільно-правової відповідальності за виникнення прострочених зобов'язань на суму від 100 грн., включаючи прострочення зобов'язань, передбачених п.2.1.1.12.6.2., 2.1.1.12.8.1 Умов та правил.

Даним пунктом визначено, що пеня це базова процентна ставка по договору / 30 (нараховується за кожний день прострочення кредиту) + 50 грн. (одноразово). Пеня нараховується в день нарахування процентів по кредиту.

У той же час, як видно з наданого позивачем розрахунку заборгованості за договором б/н від 21 березня 2011 року, відповідачу нараховувалася пеня щомісячно в твердій грошовій сумі (100 гривень), а не у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання, як передбачено частиною третьою статті 549 ЦК України.

Як вбачається з Умов та правил, пеня складається з двох частин: відсоткової, що нараховується за кожний день порушення зобов'язання та твердої суми. Відсоткова частина позивачем не нараховувалась, а лише пред'явлено до стягнення тверду частину, по 100 гривень щомісячно.

Суд апеляційної інстанції вважає, що завчасне визначення пені у твердій сумі не є пенею у розумінні закону, оскільки пеня обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України), а тому вказані щомісячні нарахування не можуть бути стягнуті як пеня.

Не може бути задоволена також позовна вимога в частині стягнення штрафу (фіксована складова), оскільки фіксована частина штрафу в розмірі 500 грн. (пункт 2.1.1.7.6. Умов та правил) не відповідає суті і змісту частини другої статті 549 ЦК України, за яким штраф визначено як неустойку, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного, або неналежно виконаного зобов'язання.

Крім того, зі змісту статті 549 ЦК України випливає, що поняття штрафу визначене у цій статті та порядок його обрахунку, є обов'язковими для всіх учасників цивільних правовідносин і не може бути змінений та викладений на власний розсуд, оскільки в такому разі втрачається його суть, тобто він перестає бути видом забезпечення виконання зобов'язання - неустойкою в розумінні закону.

Разом з тим, підлягає задоволенню вимога про стягнення штрафу (процентна складова) у розмірі 5 % від суми заборгованості, як обумовлено сторонами у договорі, що становить 177,08 грн. (розрахунок 1897,76 (тіло кредиту) + 1643,82 (заборгованість по процентам) = 3541,58 грн. х 5 % = 177,08 грн.).

Зважаючи на наведене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що з ОСОБА_3 слід стягнути на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 21 березня 2011 року в розмірі 3718,66 гривень, з них : 1897,76 гривень - заборгованість за кредитом, 1643,82 гривні - заборгованість за процентами за користування кредитом, 177,08 гривень - штраф (відсоткова складова).

Беручи до уваги те, що строк дії останньої виданої за цим кредитом картки закінчився 30 квітня 2016 року, а з позовом до суду позивач звернувся 17 квітня 2018 року, відтак загальний трирічний строк позовної давності позивачем не пропущений.

Відповідно до положень частини тринадцятої статті 141, підпункт в пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України з ОСОБА_3 слід стягнути на користь АТ КБ «ПриватБанк» судовий збір пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, що становить 223,77 гривень (розрахунок 3718,66 (задоволена частинна вимог) х 100 : 73160,65 (ціна позову) = 5,08 %; 1762 +2643 = 4405 х 5,08 % = 223,77 грн.).

Керуючись підпунктом частиною четвертою статті 258, частиною першою статті 259, статтями 367, 369, 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 22 листопада 2018 рокуу даній справі скасувати та ухвалити нове.

Позовні вимоги Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення кредитної заборгованості задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 /ідентифікаційний код НОМЕР_3/ на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» // заборгованість за договором № б/н від 21 березня 2011 року в розмірі 3718,66 гривень, з них : 1897,76 гривень - заборгованість за кредитом, 1643,82 гривні - заборгованість за процентами за користування кредитом, 177,08 гривень - штраф (відсоткова складова).

В іншій частині позовних вимог Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення кредитної заборгованості відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 /ідентифікаційний код НОМЕР_3/ на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» // судовий збір за подання позовної заяви та апеляційної скарги в розмірі 223,77 гривень

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Головуючий суддя Підпис А. Ю. Зайцев

Судді Підпис О. В. Ковальчук

Підпис О. С. Панасюк

Згідно з оригіналом

Головуючий суддя А. Ю. Зайцев