ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6321/19 Справа № 206/6168/17 Суддя у 1-й інстанції - Румянцев О. П. Доповідач - Макаров М. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 вересня 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого судді Макарова М.О.

суддів Демченко Е.Л., Куценко Т.Р.

при секретарі Керімовій-Бандюковій Л.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 12 березня 2019 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , яка діє у власних інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 , третя особа: Приватний нотаріус дніпровського міського нотаріального округу Пилипенко Наталія Миколаївна про встановлення факту проживання однією сім`єю як чоловік та дружина без реєстрації шлюбу, визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом та визнання права власності, -

В С Т А Н О В И Л А :

У листопаді 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , яка діє у власних інтересах, а також інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю як чоловік та дружина без реєстрації шлюбу, визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом та визнання права власності.

Позовні вимоги ОСОБА_2 мотивовані тим, що 07.05.2007 року він познайомився з ОСОБА_4 , яка проживала одна та виховувала сина. 18.05.2007 року позивач зібрав речі та переїхав проживати до неї в орендовану квартиру. З самого початку їх спільного життя він приймав активну участь у вихованні та забезпеченні сина ОСОБА_5 , всією сім`єю вели спільне господарство. Таким чином з моменту його переїзду вони почали проживати за вищезазначеною адресою без реєстрації шлюбу, як чоловік та дружина. Ні ОСОБА_4 , ні позивач офіційно не працювали. Позивач робив на будівництві, а ОСОБА_4 надавала послуги манікюру та педикюру. Вони спільно протягом двох років збирали кошти на придбання квартири та 29.08.2009 року за спільні кошти придбали квартиру АДРЕСА_1 . Покупцем за договором купівлі-продажу виступила ОСОБА_4 .. Вартість квартири була вищою за вказану у договорі купівлі-продажу, а саме 20000 доларів США, тобто 160000 грн. Вищезазначені кошти були передані продавцю. На той час вони зібрали 15500 доларів США, 2500 доларів США додала мати позивача та 2000 доларів США його батько. Надалі вони переїхали у спільно придбану квартиру та почали вже в ній проживати однією сім`єю та вести спільне господарство. 01.09.2009 року вони разом повели сина ОСОБА_6 в 1 клас. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла.

З моменту коли вона потрапила до лікарні, позивач постійно її забезпечував та надавав фінансову підтримку, надалі взяв на себе більшу частину витрат на поховання. Після смерті своєї цивільної дружини позивач проживає у їх спільній квартирі сам, хоча ОСОБА_7 деякий час до закінчення школи проживав з ним, після чого його бабуся ОСОБА_1 забрала його проживати до себе. Після смерті ОСОБА_4 спадкове майно прийняли її син та матір ОСОБА_1 , позивач також звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. 15.11.2017 року він дізнався, що 09.11.2017 року приватний нотаріус ДМНО Пилипенко Н.М., видала відповідачам свідоцтва про право на спадщину за законом по Ѕ частині спірної квартири.

Позивач просив встановити факт проживання його та ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 21.05.2007 року по 08.05.2017 року, визнати квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю його та ОСОБА_4 , визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом серія №1261, видане ОСОБА_1 09.11.2017 року приватним нотаріусом ДМНО Пилипенко Н.М. на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 та свідоцтво про право на спадщину за законом серія №1255, видане ОСОБА_3 09.11.2017 року приватним нотаріусом ДМНО Пилипенко Н.М. на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 , скасувавши реєстрацію права власності, визнати за ним право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 .

Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 12 березня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково, а саме: встановлено факт проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_4 однією сім`єю, як чоловіка та жінки, без реєстрації шлюбу з 21 травня 2007 року по 08 травня 2017 року. Визнатно 1/3 частку квартири АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_4 .. Визнано частково недійсним, на 1/12 частку квартири, свідоцтво про право на спадщину за законом на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 на ім`я ОСОБА_1 від 09.11.2017 року. Визнано частково недійсним, на 1/12 частку квартири, свідоцтво про право на спадщину за законом на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 на ім`я ОСОБА_3 від 09.11.2017 року. Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/6 частину квартири АДРЕСА_1 .

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив доведеності факту фактичного проживання у шлюбних відносинах. При цьому, суд вказав, що спірна квартира була придбана за спільні кошти, а саме, що належали ОСОБА_4 та 3000 доларів США, що належали позивачеві. А тому, врахувавши покази свідків, які підтвердили факт спільного проживання позивача та ОСОБА_4 в період 2007 по день її смерті, те, що відповідачем в судовому засіданні не було надано належних доказів на спростування вищезазначених обставин, суд прийшов до висновку про можливість встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, а також визнання 1/3 частини спірної квартири спільною сумісною власністю, та відповідно визнання за позивачем права власності на 1/6 частину вищезазначеної квартири.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просила вказане рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити вв повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд встановив факт спільного проживання чоловіка і жінки, в той час, коли один із них перебував у шлюбі. Апелянт зазначає, що позивач та ОСОБА_4 зареєстрували одне й те саме місце проживання лише 06 грудня 2012 року. Крім того, апелянт зазначає, що позивачем не було доведено жодними належними та допустимими доказами факту ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім`ї.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити, а рішення суду скасувати, з наступних підстав.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з їх доведеності.

Колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду першої інстанції.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 , про встановлення факту проживання однією сім`єю як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу, визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом та визнання права власності, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до абз.1 ч.2 ст.3 СК України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Відповідно до вимог ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до ст.1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ч.1 ст.1220 ЦК України, часом відкриття спадщини є день смерті особи.

Згідно ч.2 ст.1223 ЦК України, у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у ст.ст. 1261-1265 ЦК України.

Згідно ст. 1264 ЦК України, четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Відповідно до ч.3 ст.1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст.1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї.

Так, матеріалами справи встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_4 , після смерті якої відкрилась спадщина на все належне їй майно, а саме, квартиру АДРЕСА_1 .

Відповідно до свідоцтв про право на спадщину за законом неповнолітній ОСОБА_3 та ОСОБА_1 стали спадкоємцями по Ѕ частині квартири АДРЕСА_1 .

ОСОБА_2 також звернувся із заявою про прийняття спадщини, однак йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, оскільки він є спадкоємцем четвертої черги.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що він проживав з ОСОБА_4 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з травня 2007 року.

Свідок ОСОБА_8 вказала, що знайома з відповідачем та померлою ОСОБА_4 , їй відомо, що остання пішла від першого чоловіка приблизно в 2006 році та винайняла квартиру на АДРЕСА_2 , де мешкала зі своїм сином. Пізніше вона познайомилась із позивачем в 2007 році та почали проживати разом по 2009 рік, а в 2009 році придбали власне житло по вул АДРЕСА_3 , за кошти що їй дістались від спадщини та частина коштів позивача. Чому вони не реєстрували шлюб їй не відомо, однак було зрозуміло що це родина, позивач забезпечував ОСОБА_4 та її сина.

Свідок ОСОБА_9 пояснив, що з позивачем та померлою ОСОБА_4 знайомий давно, він надавав їм в оренду житло по АДРЕСА_2 , де вони проживали разом з дитиною з 2007 по 2009 роки. Він приходив до них раз на місяць, гроші за оренду передавала ОСОБА_4

Свідок ОСОБА_10 вказала, що є сусідкою позивача по АДРЕСА_3 . Знає родину з 2013 року з моменту придбання нею квартири. Вона неодноразово приходила до них в гості, їй відомо, що вони планували ремонт.

Відповідно до п.5 ч.1 ст.315 ЦПК України суд встановлює факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу.

Пленум Верховного Суду України у своїй постанові № 11 від 21.12.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» зазначив, що при вирішенні майнового спору на підставі ст.74 СК України «… суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінка без шлюбу, в період, протягом якого було придбане спірне майно».

Відповідно до ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовими договорами між ними.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_4 з 02 лютого 2002 року перебувала в шлюбі з ОСОБА_11 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

З Довідки №181 від 06 грудня 2007 року вбачається, що ОСОБА_11 , який був чоловіком ОСОБА_4 до смерті був зареєстрований в квартирі АДРЕСА_4 , яку 05 червня 2009 року ОСОБА_4 та ОСОБА_12 продали за 53 235,00 грн.(згідно розписки за 49 000,00 доларів США).

29 серпня 2009 року ОСОБА_4 придбала квартиру АДРЕСА_1 .

Зі справи вбачається, що при підписанні договору купівлі-продажу спірної квартири, ОСОБА_4 в заяві стверджувала, що є вдовою, в зареєстрованому шлюбі не перебуває та не проживає з жодним із чоловіків без реєстрації шлюбу.

Суд першої інстанції встановлюючи факт проживання позивача з ОСОБА_4 однією сім`єю, як чоловіка та жінки, без реєстрації шлюбу з 21 травня 2007 року по 08 травня 2017 року на вказане уваги не звернув та залишив без уваги факт перебування ОСОБА_4 у шлюбі до 06 липня 2007 року, дня смерті її чоловіка.

При цьому, колегія суддів не може взяти до уваги Довідку Кредитної спілки Єднання через Природний Закон, яка нібито підтверджує факт отримання батьком позивача кредиту на придбання спірної квартири, оскільки з вказаного документу вбачається, що суму в розмірі 16050,00 грн. ОСОБА_13 , отримав 14 січня 2009 року, а другу суму в розмірі 16050,00 грн. отримав 17 березня 2010 року. При цьому, доказів того, що вказані кошти були направлені на придбання спірної квартири, позивачем ні в суді першої інстанції, ні в апеляційній інстанції надано не було. Більш того, другий кредит було отримано після придбання ОСОБА_4 квартири, що також виклює факт їх направлення на придбання квартири.

Такими чином, висновок суду першої інстанції про те, що ОСОБА_2 взяв у своїх батьків борг в розмірі 32100 грн. і ці кошти були спрямовані на придбання квартири також є помилковим.

Крім того колегія суддів вважає, що покази свідків при вирішенні даного спору не можуть бути правовою підставою для задоволення позовних вимог ОСОБА_2 , оскільки для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу та визнання майна спільною сумісною власністю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім`ї, але таких доказів позивачем надано не було.

Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно зі статтею 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

За приписами статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Неподання стороною позивача належних і допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог є підставою для висновку колегії суддів про недоведеність та необґрунтованість позовних вимог, оскільки вони ґрунтуються лише на припущеннях.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що вирішуючи даний спір, суд першої інстанції здійснивши поверхневий розгляд справи дійшов помилкового висновку про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_2

Оскаржуване рішення як таке, що суперечить нормам матеріального та процесуального права підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2

В зв`язку із задоволенням апеляційної скарги, відповідно до ст. 141 ЦПК України, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню сплачений нею судовий збір у сумі 3850,00 грн.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 376 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 12 березня 2019 року скасувати.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , яка діє у власних інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 , третя особа: Приватний нотаріус дніпровського міського нотаріального округу Пилипенко Наталія Миколаївна про встановлення факту проживання однією сім`єю як чоловік та дружина без реєстрації шлюбу, визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом та визнання права власності відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 3850,00 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді Е.Л. Демченко

Т.Р. Куценко