Постанова

Іменем України

13 лютого 2019 року

м. Київ

справа № 559/1385/13-ц

провадження № 61-13873св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Пророка В. В., Сімоненко В. М., Фаловської І. М. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідачі: Дубенська міська рада Рівненської області, ОСОБА_2

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2, в інтересах якого діє представник ОСОБА_3, на рішення Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 29 жовтня 2015 року в складі судді Ралець Р. В. та ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 13 квітня 2016 року в складі колегії суддів: Григоренка М. П., Ковальчук Н. М., Рожина Ю. М.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2013 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Дубенської міської ради Рівненської області, ОСОБА_2 про скасування рішень органу місцевого самоврядування, визнання державного акта недійсним та поновлення порушеного права на земельну ділянку.

Позовна заява мотивована тим, що 11 січня 2006 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 було укладено договір купівлі-продажу, за яким позивач придбав земельну ділянку площею 0,09 га на АДРЕСА_1, надану для обслуговування житлового будинку. Розмір цієї земельної ділянки та її площа посвідчується державним актом, виданим ОСОБА_4, згідно з рішенням виконкому Дубенської міської ради Рівненської області від 14 червня 1995 року.

При виготовленні технічної документації на придбану земельну ділянку було встановлено, що її фактичний розмір не відповідає площі, зазначеній у державному акті на ім'я продавця ОСОБА_4 та те, що суміжний землевласник ОСОБА_2 приватизував частину належної йому земельної ділянки площею 0,0105 га. Зазначав, що це стало можливим через неправомірні дії Дубенської міської ради Рівненської області, яка своїм рішенням від 30 березня 2001 року спочатку збільшила розмір земельної ділянки ОСОБА_2 з 0,06 га до 0, 093 га, а у відповідності з рішенням 18 квітня 2003 року - передала йому в приватну власність земельну ділянку площею 0,10 га для обслуговування житлового будинку АДРЕСА_2, таким чином порушивши його права власності на земельну ділянку.

На підставі викладеного ОСОБА_1 просив поновити його порушені права на частину земельної ділянки, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, площею 0,0105 га; визнати недійсним рішення Дубенської міської ради Рівненської області від 30 березня 2001 року про передачу ОСОБА_2 у приватну власність земельну ділянку площею 0,093 га для обслуговування будинку АДРЕСА_2, та рішення Дубенської міської ради від 18 квітня 2003 року про внесення до нього змін та передачу ОСОБА_2 у приватну власність земельну ділянку площею 0,10 га; скасувати державний акт про право власності на зазначену земельну ділянку від 27 травня 2003 року.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Справа розглядалась судами неодноразово.

Протокольною ухвалою Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 21 листопада 2013 року залучено ОСОБА_2 як співвідповідача у справі.

Рішенням Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 05 березня 2014 року позов задоволено.

Визнано недійсним та скасовано пункт 17 № 1 рішення Дубенської міської ради Рівненської області від 30 березня 2001 року «Про передачу ОСОБА_2 у приватну власність земельної ділянки площею 0,093 га для обслуговування будинку АДРЕСА_2» та пункт 1 рішення Дубенської міської ради Рівненської області від 18 квітня 2003 року «Про внесення до нього змін та передачу ОСОБА_2 у приватну власність земельної ділянки площею 0,10 га» та скасовано державний акт про право власності на зазначену земельну ділянку від 27 травня 2003 року на ім'я ОСОБА_2

Ухвалою Апеляційного суду Рівненської області від 03 червня 2014 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Суди попередніх інстанцій, задовольняючи позовні вимоги, виходили із того, що Дубенська міська рада Рівненської області, приймаючи рішення від 30 березня 2001 року про збільшення розміру земельної ділянки ОСОБА_2 з 0,06 га до 0,093 га, та рішення від 18 квітня 2003 року про передачу йому в приватну власність земельної ділянки площею 0,10 га для обслуговування житлового будинку АДРЕСА_2, порушила права ОСОБА_1 на належну йому земельну ділянку площею 0,0105 га.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 грудня 2014 року рішення Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 05 березня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 03 червня 2014 року скасовано справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції. Ухвала суду мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не встановили фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, не перевірили рішення виконкому, яким було виділено земельну ділянку ОСОБА_2 площею 0,10 га, не перевірили належним чином обставин видачі ОСОБА_2 державного акта на право власності на земельну ділянку, не врахували, що ОСОБА_4 і ОСОБА_1 при укладенні договору купівлі-продажу не було проведено обміру земельної ділянки.

Рішенням Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 29 жовтня 2015 року позов задоволено.

Визнано недійсним, незаконним та скасовано пункт 17 додатку № 1 рішення Дубенської міської ради Рівненської області від 30 березня 2001 року «Про передачу ОСОБА_2, проживаючому на АДРЕСА_2 у приватну власність земельної ділянки площею 0,093 га для обслуговування будинку АДРЕСА_2».

Визнано недійсним, незаконним та скасовано пункт 1 рішення Дубенської міської ради Рівненської області від 14 квітня 2013 року «Про внесення змін у рішення Дубенської міської ради Рівненської області від 30 березня 2001 року та передачу ОСОБА_2, проживаючому на АДРЕСА_2 у приватну власність земельної ділянки площею 0,10 га для обслуговування будинку АДРЕСА_2».

Визнано недійсним, незаконним та скасовано державний акт на право власності на земельну ділянку серії від 27 травня 2003 року виданого на ім'я ОСОБА_2

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що пункт 1 рішення Дубенської міської ради Рівненської області від 14 квітня 2003 року «Про внесення змін у рішення Дубенської міської ради Рівненської області від 30 березня 2001 року та передачу ОСОБА_2, проживаючому на АДРЕСА_2 у приватну власність земельної ділянки площею 0,10 га для обслуговування будинку АДРЕСА_2» є незаконним, оскільки земельна ділянка, за рахунок якої відбулось збільшення земельної ділянки відповідача ОСОБА_2, не була вільною, а належала попередньому власнику земельної ділянки, яка на даний час перебуває у власності позивача.

Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду Рівненської області від 13 квітня 2016 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Апеляційний суд залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, указав на те, що Дубенська міська рада Рівненської області визнала заявлений позов у повному обсязі та вказала, що зазначення у державному акті про право власності на землю, виданого на ім'я ОСОБА_4, в якості суміжного землекористувача ОСОБА_5, а не ОСОБА_2, відбулось внаслідок помилки, яка виникла з вини відповідних посадових осіб Дубенсьскої міської ради при розподілі земельних ділянок між громадянами та виготовленні відповідної землевпорядної документації.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у квітні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_2, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду, ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 квітня 2016 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_2, в інтересах якого діє представник ОСОБА_3, в указаній справі і витребувано цивільну справу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У березні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Ухвалою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 30 січня 2019 року справу призначено до розгляду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга ОСОБА_2, в інтересах якого діє представник ОСОБА_3, мотивована тим, що посилання Дубенського міськрайонного суду Рівненської області на дані виїзного судового засідання та висновки обмірів спірних ділянок є необ'єктивними, а рішення місцевого суду необґрунтованим та незаконним.

Судами залишено поза увагою, що ОСОБА_2 було видано державний акт від 27 травня 2003 року на право власності на спірну земельну ділянку та присвоєно їй кадастровий номер, та відповідно до протоколу обстеження і погодження меж земельної ділянки, яка передавалась йому у приватну власність було зазначено опис меж земельної ділянки, а саме: всі суміжні землевласники підтвердили межі земельної ділянки ОСОБА_2 своїми підписами в протоколі від 27 березня 2002 року. При цьому, як вбачається із зазначеного, серед меж земельної ділянки ОСОБА_2 відсутні межі земельної ділянки позивача, що унеможливлює їх накладення.

Доводи інших учасників справи

У відзиві на касаційну скаргу позивач ОСОБА_1 зазначав, що з вини відповідача (Дубенської міської ради) при виготовленні технічної документації на отримання державного акта на землю для ОСОБА_2 сторона ділянки, яка межувала із земельною ділянкою попереднього власника ділянки ОСОБА_4 була зазначена, як така, що межує із вільними землями міської ради, а не ОСОБА_4 тому з ОСОБА_4 і не погоджувались межі, хоча при цьому ОСОБА_2 повинні були встановити межі в натурі, видати межові знаки. Але саме в цій частині ділянка ОСОБА_2 не була огороджена і межові знаки були там відсутні.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що згідно з випискою з рішення від 09 жовтня 1985 року виконавчого комітету Дубенської міської ради народних депутатів Рівненської області було вирішено відвести ОСОБА_2 під будівництво індивідуального житлового будинку на АДРЕСА_2 земельну ділянку площею 600 кв. м.

Відповідно до виписки з рішення від 04 березня 1993 року Дубенської міської ради народних депутатів Рівненської області вирішено затвердити проекти відводу земельної ділянки громадянину міста Дубна та надати в користування земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку ОСОБА_4 площею 0,09 га на АДРЕСА_1.

Розмір вказаної земельної ділянки та її площа посвідчується державним актом, виданим ОСОБА_4, згідно з рішенням виконкому Дубенської міської ради Рівненської області від 14 червня 1995 року.

Відповідно до рішення Дубенської міської ради Рівненської області від 30 березня 2001 року ОСОБА_2 було збільшено розмір земельної ділянки, наданої йому в користування для обслуговування житлового будинку та ведення особистого підсобного господарства за адресою: АДРЕСА_2 з 0,06 га до 0,093 га.

Рішенням Дубенської міської ради Рівненської області від 18 квітня 2003 року внесено зміни в пункт 17 додатку № 1 до рішення від 30 березня 2001 року «Про передачу в приватну власність земельних ділянок, наданих раніше в користування» та викладено в наступній редакції: «Передати ОСОБА_2, проживаючому на АДРЕСА_2, в приватну власність земельну ділянку площею 0,10 га для обслуговування жилого будинку АДРЕСА_2».

11 січня 2006 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 було укладено договір купівлі-продажу, за яким позивач придбав земельну ділянку площею 0,09 га на АДРЕСА_1, надану для обслуговування житлового будинку.

В ході обмірів земельної ділянки ОСОБА_1 було встановлено, що суміжний землевласник ОСОБА_2 приватизував частину належної ОСОБА_1 земельної ділянки площею 0,082 га за адресою: АДРЕСА_2 і цій земельній ділянці вже присвоєний кадастровий номер, що підтверджується листом-відповіддю КП «Дубномістобуд» від 18 квітня 2013 року.

Установлено, що обміром земельних ділянок проведеним в ході виїзного судового засідання за участю спеціалістів КП «Дубномістобуд» встановлено, що загальна площа ділянок суміжних землевласників ОСОБА_1 та ОСОБА_2 становить 0,18 га. Причому, з 2003 року у користуванні та власності ОСОБА_2 знаходиться 0,10 га, тоді як у користуванні власника ОСОБА_1, при необхідних, згідно з державним актом та договором купівлі-продажу, 0,09 га, фактично перебуває лише земельна ділянка площею 0,76 га.

Відповідно до висновку земельно-технічної експертизи від 25 березня 2016 року, яка була проведена в ході апеляційного розгляду справи, земельні ділянки позивача та ОСОБА_2 знаходяться одна навпроти другої і їх фактичне місцезнаходження відповідає публічній кадастровій карті. Збільшення розміру земельної ділянки ОСОБА_2 відбулось як за рахунок вільних земель запасу Дубенської міської ради, так і за рахунок земельної ділянки, яка була раніше передана у власність ОСОБА_4

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п'ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судові рішення відповідають зазначеним вимогам закону.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 125 ЗК України право власності на земельну ділянку виникає після одержання її власником документа, що посвідчує право власності та його державної реєстрації, а відповідно до ст. 126 ЗК України (в редакції на час отримання земельної ділянки позивачем) таким документом був державний акт, форма якого затверджується Кабінетом Міністрів України.

Згідно з частиною п'ятою статті 116 ЗК України земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом.

Згідно із частиною третьою статті 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

Як вказано вище, обміром земельних ділянок проведеним в ході виїзного судового засідання за участю спеціалістів КП «Дубномістобуд» встановлено, що загальна площа ділянок суміжних землевласників ОСОБА_1 та ОСОБА_2 становить 0,18 га. При цьому, з 2003 року у користуванні та власності ОСОБА_2 знаходиться 0,10 га, тоді як у користуванні ОСОБА_1, при необхідних згідно з державним актом та договором купівлі-продажу, 0,09 га, фактично перебуває лише земельна ділянка площею 0,76 га.

Установлено, що відповідно до висновку земельно-технічної експертизи від 25 березня 2016 року земельні ділянки позивача та ОСОБА_2 знаходяться одна навпроти другої і їх фактичне місцезнаходження відповідає публічній кадастровій карті. Збільшення розміру земельної ділянки ОСОБА_2 відбулось як за рахунок вільних земель запасу Дубенської міської ради, так і за рахунок земельної ділянки, яка була раніше передана у власність ОСОБА_4

У разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним (стаття 155 ЗК України).

За положеннями глави 16 ЦК України правочин може бути визнано недійсним з підстав, визначених законом. У випадку визнання недійсним правочину може бути визнано недійсними і правовстановлюючий документ, який посвідчує право власності на майно.

Отже, державні акти на право власності на земельні ділянки (на час виникнення спірних відносин) визнавалися документами, що посвідчують право власності й видавалися на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень або цивільно-правових угод. У спорах, пов'язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватись як зазначені рішення, угоди на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними тільки державних актів на право власності може мати місце у разі їх видання з порушенням вимог закону, усупереч рішень чи угод. У цьому разі таке визнання є належним та самостійним способом поновлення порушених прав у судовому порядку.

Суди попередніх інстанцій в ході судового розгляду встановили взаємне місце розташування суміжних земельних ділянок ОСОБА_2 і попереднього землевласника з 1995 року ОСОБА_4 (на даний час ОСОБА_1.) у відповідності до детального плану забудови з урахуванням їх фактичної загальної площі у 0,18 га.

За таких обставин, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов правильного висновку, що право на звернення, виділення та приватизацію земельної ділянки у землекористувача ОСОБА_2 до прийняття оскаржуваних рішень органу місцевого самоврядування у 2001-2003 роках, за умови не порушення прав інших суміжних законних землекористувачів та землевласників, виникало лише на 0,06 га земельної ділянки, що знаходилась у його користуванні та 0,03 га, вільної земельної ділянки Дубенської міської ради Рівненської області.

Отже, виготовлення відділом Держкомзему проектно-технічної документації та прийняття рішень Дубенською міською радою Рівненської області про виділення та надання для приватизації земельної ділянки громадянину ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_2, площею 0,10 га, що стали підставами видачі державного акту - є незаконними та такими, які порушують право володіння та розпорядження земельною ділянкою позивача ОСОБА_1

На підставі викладеного суди дійшли правильного висновку, що підставою для отримання державного акту ОСОБА_2 про приватизацію земельної ділянки площею 0,10 га, стало прийняття двох незаконних рішень органу місцевого самоврядування, а саме: Дубенської міської ради від 30 березня 2001 року ОСОБА_2 було збільшено розмір земельної ділянки, наданої йому в користування для обслуговування житлового будинку та ведення особистого та підсобного господарства з 0,06 га до 0,093 га, та рішенням Дубенської міської ради від 18 квітня 2003 року про внесення змін в пункт 17 додатку № 1 до рішення від 30 березня 2001 року «Про передачу в приватну власність земельних ділянок, наданих раніше в користування», оскільки вони є невід'ємними та стали передумовою виділення, надання для приватизації ОСОБА_2, земельної ділянки площею 0,10 га.

Узагальнюючи викладене, Верховний Суд погоджується з висновками суду першої й апеляційної інстанцій про задоволення позову, оскільки позивач довів належними та допустимими доказами, що площа земельної ділянки відповідача збільшилась саме за рахунок його земельної ділянки.

Не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги ОСОБА_2, що серед меж земельної ділянки ОСОБА_2 відсутні межі земельної ділянки позивача, що унеможливлює їх накладення, оскільки як в суді першої інстанції, так і в ході апеляційного розгляду справи Дубенська міська рада Рівненської області позовні вимоги ОСОБА_1 визнала повністю, підтвердивши при цьому, що невідповідність у вказаних документах виникла внаслідок помилки, яка була допущена посадовими особами Дубенської міської ради, через що збільшення земельної ділянки відповідача ОСОБА_2 відбулось в тому числі за рахунок земельної ділянки, яка вже перебувала у власності попереднього власника ОСОБА_4 - позивача.

У рішенні у справі «Рисовський проти України» (№ 29979/04) від 20 жовтня 2011 року Європейський суд з прав людини підкреслив особливу важливість принципу «належного урядування», який передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов'язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик їх помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси. Також зазначено, що державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов'язків.

Таким чином, з вищевказаного рішення Європейського суду з прав людини слідує, що ризик будь-якої помилки державного органу (чи органу місцевого самоврядування) повинен покладатися на саму державу чи її органи.

Отже, відповідач ОСОБА_2 не позбавлений права на відшкодування збитків, завданих помилками органу місцевого самоврядування.

Інші доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому ці судові рішення необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2, в інтересах якого діє представник ОСОБА_3, залишити без задоволення.

Рішення Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 29 жовтня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 13 квітня 2016 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді А. О. Лесько

В. В. Пророк

В. М. Сімоненко

І. М. Фаловська