Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18.01.2019 Справа №607/10796/17

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області

в складі: головуючого Братасюка В.М.

з участю секретаря Созанської Т.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Тернополі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог АТ «УкрСиббанк» про визнання права власності на частину квартири в порядку поділу майна, що є обєктом спільної сумісної власності подружжя,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 (ОСОБА_2 до укладення шлюбу) М.І. звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог АТ «УкрСиббанк» про визнання права власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 в порядку поділу майна, що є обєктом спільної сумісної власності подружжя та стягнення 1/2 частини грошових коштів сплачених за кредитним договором №80/40 від 05.10.2005 року, укладеним ОСОБА_2 із АКІБ «УкрСиббанк» в розмірі 6160,93 доларів США. В обґрунтування вимог зазначає, що за час спільного проживання у зареєстрованих шлюбних відносинах ними було набуто майно, а саме квартиру № 282 за адресою м. Тернопіль, вул. Курбаса, 2. Правовстановлюючі документи на вказану квартиру були оформлені на відповідача, який для придбання зазначеної квартири уклав з АКІБ «УкрСиббанк» кредитний договір №80/40 від 05.10.2005року, отримавши кредит у розмірі 24000 доларів США, а вона на підставі договору поруки №1 від 05.10.2005року зобовязалася відповідати перед кредитодавцем за належне виконання відповідачем кредитного договору. У звязку із невиконанням відповідачем зобовязань за кредитним договором, виникла заборгованість у розмірі 16300 доларів США, в рахунок погашення зазначеної заборгованості нею було сплачено 12321,85 доларів США. З врахуванням того що кредитні кошти були використані в інтересах сімї та у подружжя окрім права спільної сумісної власності на отримані грошові кошти та одержану, зокрема за рахунок останніх, квартиру внаслідок укладення кредитного договору, також виникло зобов'язання в інтересах сім'ї у вигляді повернення кредитних коштів, просить суд здійснити поділ спільного сумісного майна подружжя та обов'язків подружжя, шляхом визнання за нею права власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_2, та стягнути із відповідача в її користь частину сплачених нею за кредитним договором, укладеним відповідачем, грошових коштів, в розмірі 6160,93 доларів США, задовольнивши позовні вимоги.

Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду від 18.01.2019року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог АТ «УкрСиббанк» про визнання права власності на частину квартири в порядку поділу майна, що є обєктом спільної сумісної власності подружжя та стягнення грошових коштів, в частині вимог про стягнення 1/2 частини грошових коштів сплачених за кредитним договором №80/40 від 05.10.2005року, укладеним ОСОБА_2 із АКІБ «УкрСиббанк» в розмірі 6160,93 доларів США залишено без розгляду.

Таким чином розгляду підлягають позовні вимоги щодо визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 в порядку поділу майна, що є обєктом спільної сумісної власності подружжя.

В судове засідання позивач ОСОБА_1 не зявилася, подано заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги про визнання за нею права власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 в порядку поділу майна, що є обєктом спільної сумісної власності подружжя підтримує та просить позов задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не зявився, подано заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги в частині стягнення грошових коштів в розмірі 6160,93 доларів США, по яких закрито провадження у справі, не визнав.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог АТ «УкрСиббанк» в судове засідання не зявився, хоча про день та час розгляду справи був повідомлений належним чином, подано пояснення до позову.

Дослідивши та оцінивши докази по справі, суд встановив наступні обставини.

Частиною 2 статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ст.20 Цивільного кодексу України, право на захист особа здійснює на свій розсуд.

Принцип змагальності відноситься до числа основоположних принципів цивільного процесуального права, дотримання якого створює необхідні передумови для правильного розгляду і вирішення цивільних справ. Принцип змагальності закріплює активність сторін та інших беруть участь у справі осіб у доказової діяльності.

Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 20.07.2002 року, який розірвано 21.01.2011року, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу, виданим Відділом ДРАЦСу реєстраційної служби Тернопільського міського управління юстиції.

05.10.2005 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу квартири, згідно якого останній набув у власність квартиру АДРЕСА_2, що підтверджується і Витягом з Державного реєстру правочинів від 05.10.2005року.

Сторонами не заперечується та визнається та обставина, що для придбання зазначеної квартири ОСОБА_2 05.10.2005року укладено з АКІБ «УкрСиббанк» кредитний договір №80/40, за умовами якого отримав кредит у розмірі 24000 доларів США, а ОСОБА_4 на підставі договору поруки №1 від 05.10.2005року зобовязалася відповідати перед кредитодавцем за належне виконання ОСОБА_2 кредитного договору.

Як вбачається із Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо субєкт, сформованої 31.05.2018року, квартира АДРЕСА_2 є обєктом обтяження на підставі іпотечного договору №3375 від 05.10.2005року, власником та іпотекодавцем квартири є ОСОБА_2, розмір основного зобовязання становить 24000 долари США.

Як стверджує позивач ОСОБА_1 у період з 19.03.2012року по 09.02.2016року, нею було сплачено в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №80/40 від 05.10.2005року укладеним АКІБ «УкрСиббанк» з ОСОБА_2 12321, 85 доларів США, що підтверджується копіями квитанцій, що містяться в матеріалах справи.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно ч.2 ст. 60 СК України, вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, окрім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно ст. 61 СК України, обєктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Якщо одним з подружжя укладено договір в інтересах сімї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частина четверта статті 65 СК України передбачає, що договір, укладений одним із подружжя із інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо манно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Отже, у сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому частини чоловіка та дружини є рівними. Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості (статті 77,78 ЦПК України), і це є її процесуальним обов'язком (статті 12, 81 ЦПК України).

Згідно п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2011 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясувати джерело і час його придбання.

Судом встановлено та сторонами не заперечується, що квартира АДРЕСА_1 набута за час шлюбу спільними коштами подружжя, що в свою чергу являється спільною сумісною власністю подружжя.

Частиною 3 ст.368 ЦК України визначено, що майно набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно розяснень Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21 грудня 2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст.372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК України щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст.11 ЦК України) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Згідно ст.372 ЦК України, майно що є в спільній сумісній власності, може бути поділено між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є в спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

В інформаційному листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 зазначено, що «...зі змісту ст. 357 ЦК вбачається, що під терміном «визначення часток» законодавець розуміє визначення (встановлення) розміру частки співвласника у спільному сумісному майні».

Відповідно до ст.392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Верховний Суд України 04 квітня 2011 року при розгляді справи № 3-18гс11 ухвалив постанову в якій зробив такий правовий висновок: «Згідно з вимогами статті 392 цього ж Кодексу власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. За змістом вищезазначеної норми потреба в цьому заході захисту права власності виникає тоді, коли наявність субєктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або оспорюється ними».

Те ж саме розтлумачено і в пункті 37 Постанови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 р. № 5.

Тому, якщо титульним власником спільного майна є лише один співвласник (наприклад, лише на ім'я одного із подружжя у шлюбі придбано та зареєстровано земельну ділянку, житловий будинок чи автомобіль), а право власності іншого співвласника майна не підтверджене документально, або навіть невизнається чи заперечується, то на підставі норм ст.392 Цивільного кодексу України та приведеної вище правової позиції Верховного Суду України зацівлена особа (співвласник право власності якого не підтверджене документально) може в судовому порядку захистити своє суб'єктивно непідтверджене, невизнане, порушене чи оспорене право власності на частку в спільному майні, оскільки з певних причин (наприклад, відсутності на це згоди титульного власника) договір про визначення часток в нотаріальному порядку не завжди може бути укладений.

Відтак суд приходить до переконання, що квартира АДРЕСА_1 є спільною сумісною власністю подружжя, а відтак системний аналіз наданих сторонами спору доказів дозволяє суду зробити висновок про те, що позовні вимоги позивача підлягають до задоволення шляхом визнання права власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 в порядку поділу майна, що є обєктом спільної сумісної власності подружжя.

Разом з тим суд наголошує, що поділом спірної квартири, не може бути порушено прав іпотеко держателя АТ «УкрСибБанк», оскільки іпотека не є припиненою - за правилами ст.22 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у разі переходу права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою.

Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статусу іпотекодавця і має всі його права і його обовязки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

Керуючись ст.ст. 4, 12,13, 81, 263, 265, 352, 354 ЦПК України, ст.60, 61, 65, 70 Сімейного Кодексу України, ст.ст.15, 20, 368, 372 ЦК України, суд ,

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1, м.Тернопіль, вул.Курбаса, 2/282) право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 в порядку поділу майна, що є обєктом спільної сумісної власності подружжя.

Стягнути з ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2, м.Тернопіль, вул.Курбаса, 2/282) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1, м.Тернопіль, вул.Курбаса, 2/282) 640 грн. сплаченого судового збору.

Рішення набирає законної сили через тридцять днів з дня складання повного тексту, якщо не була подана апеляційна скарга. У разі подання апеляційної скарги, рішення набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку, визначеному п. 15.5 Розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, до Тернопільського апеляційного суду шляхом подачі через суд першої інстанції, у 30-денний строк з дня складання повного тексту, апеляційної скарги. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Головуючий суддяОСОБА_5