Дата документу 03.09.2019 Справа № 2-2755/11
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 вересня 2019 року

м. Запоріжжя

Єдиний унікальний №2-2755/11

Провадження №22-ц/807/1111/19

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Кримської О.М. (суддя-доповідач),

суддів: Дашковської А.В., Кочеткової І.В.,

за участю секретаря судового засідання Волчанової І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 , на заочне рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 02 квітня 2012 року в складі судді Мінасова В.В. в справі за позовом публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_1 , про звернення стягнення на предмет іпотеки,

В С Т А Н О В И В :

У жовтні 2011 року ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_1 , про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Позовну заяву мотивовано тим, що 18.02.2008 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №014/17-46/523-55, за умовами якого позичальник отримав кредит в сумі 289 500 грн строком по 18.02.2018 зі сплатою 16,5% річних.

З метою забезпечення виконання ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором, 18.02.2008 року між банком та ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки, за яким остання передала в іпотеку належне їй нерухоме майно квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Станом на 01.07.2010 року заборгованість позичальника за кредитним договором складала 390 693,72 грн, з яких: 273 144,31 грн заборгованість по кредиту; 34 194,39 грн відсотки за користування кредитом; 83 355,02 грн пеня за несвоєчасне повернення кредиту.

З урахуванням уточнених позовних вимог, позивач просив суд звернути стягнення на квартиру АДРЕСА_2 , яка належить ОСОБА_1 на праві приватної власності, шляхом продажу зазначеного майна на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, за ціною, визначеною незалежним експертом оціночної діяльності на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, і за рахунок коштів отриманих від реалізації майна, у встановленому законом порядку, задовольнити в повному обсязі вимоги ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в сумі 390 693,72 грн, стягнути з відповідача судові витрати.

Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 02 квітня 2012 року, з урахуванням ухвали Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 20 березня 2013 року про виправленням описки в судовому рішенні, позов задоволено.

В рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором №014/17-46/523-55 від 18.02.2008 року перед ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в розмірі 390 693,72 грн, з яких: 273 144,31 грн заборгованість по кредиту; 34 194,39 грн відсотки за користування кредитом; 83 355,02 грн пеня за несвоєчасне повернення кредиту, звернути стягнення на предмет іпотеки квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_1 шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, за ціною, визначеною незалежним експертом оціночної діяльності на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» сплачений судовий збір у розмірі 1 700 грн, витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи у сумі 120 грн.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 26 вересня 2012 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

Не погоджуючись із заочним рішенням суду ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить заочне рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

Апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що в матеріалах справи відсутні докази отримання нею досудової вимоги ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» про повернення кредитних коштів, позивачем не надано суду додаткову угоду №1, укладену 01.04.2009 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», ОСОБА_1 та ОСОБА_1 ; судом першої інстанції не було взято до уваги зміст п. 6.5.3 договору іпотеки.

Також, в апеляційній скарзі зазначено, що оскаржуваним судовим рішенням порушуються права її сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який з 04.06.2009 року зареєстрований в спірній квартирі.

Від АТ «Райффайзен Банк Аваль» надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено, що матеріалами справи підтверджена обізнаність ОСОБА_1 про оскаржуване рішення суду; в розрахунку заборгованості, який надавався банком до суду першої інстанції, зафіксована сума заборгованості із урахуванням положень додаткової угоди №1 від 01.04.2009 року; 14.06.2010 банком направлялася вимога відповідачу та третій особі про повернення заборгованості за кредитом та попередження про можливість прийняття примусових заходів стягнення заборгованості.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

За приписами ст. 367 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Встановлено судом, що 18.02.2008 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є АТ «Райффайзен Банк Аваль», та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №014/17-46/523-55, за умовами якого банк надав ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 289 500 грн, зі сплатою 16,5% річних із датою остаточного погашення кредиту 18.02.2018 року(т.1 а.с.9-17).

Відповідно до пункту 1.3.2, 1.3.3 кредитного договору позичальник зобов`язався погашати кредит шляхом сплати щомісячного ануїтетного платежу 18 числа кожного календарного місяця в розмірі 4 940,09 грн з кінцевим терміном погашення кредиту до 18 лютого 2018 року.

У пункті 1.1.3.1 кредитного договору вказано, що виконання зобов`язань позичальника за цим договором забезпечується іпотекою нерухомості квартира, загальною площею 68,12 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_1 .

18.02.2008 року між кредитором та ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки (майнової поруки), відповідно до якого остання передала банку в іпотеку нерухоме майно квартиру загальною площею 68,12 кв. м, жилою площею 42,3 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Загальна вартість предмету іпотеки становить 69 290 грн (т.1 а.с.18-23).

Згідно із п. 6.1 договору іпотеки у разі порушення боргового зобов`язання, умов кредитного договору або умов цього договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцяти денний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги.

Керуючись вказаним положенням договору іпотеки, банк 14 червня 2010 року направляв божнику та іпотекодавцю вимогу про повернення заборгованості по кредиту, в якій зазначено розмір заборгованості за кредитним договором та попереджено про можливість прийняття примусових заходів стягнення заборгованості в разі несплати боргу протягом 30 днів з моменту отримання даної вимоги (т.1 а.с.24-25).

Пунктом 6.2 договору іпотеки передбачено, що іпотекодержатель набуває права звернути стягнення на предмет іпотеки та задовольнити всю суму зобов`язання на момент звернення стягнення, у тому числі суму заборгованості за кредитом та відсотками, штрафними санкціями, комісійною винагородою незалежно від настання строку виконання боргового зобов`язання якщо у момент настання строку виконання зобов`язань за кредитним договором вони не будуть виконані, а саме: при повному або частковому неповерненні у встановлений кредитним договором строк суми кредиту; або при несплаті або частковій несплаті у встановлені кредитним договором строки сум процентів, комісійної винагороди, сум неустойки (пені, штрафних санкцій).

01 квітня 2009 року між банком та ОСОБА_1 укладено додаткову угоду №1 до кредитного договору №014/17-46/523-55 від 18.02.2008 року, за умовами якої сторонами визначена сума фактичної заборгованості на дату укладення цієї додаткової угоди в розмірі 275 631,27 грн (т.2 а.с.102-103). Своїм підписом ОСОБА_1 надала згоду на зміну умов кредитного договору відповідно до вказаної додаткової угоди та підтвердила, що іпотека, встановлена договором іпотеки від 18.02.2008 року, зберігається та забезпечує виконання зобов`язань позичальника за кредитним договором із врахуванням внесених змін (т.2 а.с.104).

Колегією суддів досліджено наданий на виконання ухвали Запорізького апеляційного суду від 06 серпня 2019 року АТ «Райффайзен Банк Аваль» розрахунок заборгованості за кредитним договором ОСОБА_1 станом на 13.07.2011 року, з якого вбачається, що його здійснено із урахуванням умов кредитного договору від 18.02.2008 року, а також додаткової угоди до нього від 01.04.2009 року (т.2 а.с.100-101).

Правильність розрахунку заборгованості відповідачем як поручителем та третьою особою, як позичальником, не спростовано.

Таким чином, станом на 13.07.2011 року підтверджено наявність заборгованості позичальника ОСОБА_1 за кредитним договором від 18.02.2008 року на загальну суму 391 268,06 грн, з яких: заборгованість за кредитом 273 144,31 грн, заборгованість за відсотками 34 194,40 грн, пеня 83 929,35 грн. (т.2 а.с.100-101).

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

У статті 526 ЦК України зазначено загальні умови виконання зобов`язання, а саме: зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом (частина друга статті 598 ЦК України).

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Виходячи зі змісту статей 526, 599 ЦК України зобов`язання буде вважатися виконаним належним чином, якщо таке виконання здійснене відповідно до умов договору та вимог законодавства, а якщо умови виконання не визначені у договорі або законі, то вони повинні бути виконані відповідно до звичаїв ділового обороту або до вимог, що зазвичай ставляться.

Виконання зобов`язання може забезпечуватися заставою (частина перша статті 546 ЦК України).

Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (стаття 575 ЦК України).

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до ч.1 ст. 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.

У статті 33 Закону України «Про іпотеку» передбачені підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки.

Зокрема, частиною першою цієї статті передбачено, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Отже, чинним законодавством передбачено право іпотекодержателя задовольнити забезпечені іпотекою вимоги за рахунок предмета іпотеки у випадку невиконання або неналежного виконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання.

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про обґрунтованість вимоги позивача про його право на отримання суми боргу за згаданим кредитним договором шляхом звернення стягнення на передане боржником в іпотеку нерухоме майно, яке є предметом даного позову.

Відповідно до частини першої статті 39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Спосіб звернення стягнення, обрано позивачем з урахуванням вищеназваних положень законодавства, тому рішення суду в цій частині є обґрунтованим, норми матеріального права застосовані правильно.

Разом із тим, колегія суддів приймає до уваги, що рішення суду першої інстанції було ухвалено в заочному порядку за відсутності відповідача, з огляду на що остання була позбавлена можливості заявити про пропуск строку позовної давності.

Зважаючи на вказане, колегією суддів береться до уваги наявна в матеріалах справи заява ОСОБА_1 про застосування строку позовної давності до вимог про стягнення неустойки, яка викладена нею в апеляційній скарзі на ухвалу суду про визнання заяви про перегляд заочного рішення неподаною (т.1 а.с.76),

Так, відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Частиною 2 ст. 258 ЦК України визначено, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Згідно ч. 1, 5 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Враховуючи, наявну в матеріалах справи заяву ОСОБА_1 про застосування строку позовної давності до вимог про стягнення неустойки (т.1 а.с.76), колегія суддів вважає необхідним визначити суму пені в межах одного року до дня пред`явлення позову за період з жовтня 2010 року по жовтень 2011 року, що, згідно із розрахунками банку, складає в цій справі 44 510, 06 грн (т.2 а.с.100-101).

Таким чином, складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки виходячи із загальної суми заборгованості станом на 13.07.2011 року, становить 351 848,76 грн, з яких: заборгованість по кредиту - 273 144,31 грн; відсотки за користування кредитом 34 194,39 грн; пеня за несвоєчасне повернення кредиту 44 510,06 грн.

Твердження апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що після укладення кредитного договору та договору іпотеки, ІНФОРМАЦІЯ_2 у неї народився син ОСОБА_2 , який з 04.06.2009 року зареєстрований в спірній квартирі, тому рішенням суду порушуються його житлові права, колегія суддів вважає неприйнятними.

Реєстрація малолітнього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в квартирі, яка передана в іпотеку відповідно до договору іпотеки від 18.02.2008 року, не є обставиною, що свідчить про порушення прав малолітньої дитини, оскільки на час укладення договору іпотеки у спірній квартирі дитина не проживала, права користування чи власності на неї не набувала.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Згідно із ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи вимоги пропорційності, а саме задоволення позовних вимог на 90% (351 848,76 грн замість 390 693,72 грн) з ОСОБА_1 підлягають стягненню на користь позивача сплачена останнім сума судового збору за подання позовної заяви в розмірі 1 530 грн, а також понесені витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в сумі 108 грн (т. 1 а.с.1-2), а з АТ «Райффайзен Банк Аваль» на користь ОСОБА_1 423,45 грн судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги (т.1 а.с.151, 178), таким чином остаточно із ОСОБА_1 на користь АТ «Райффайзен Банк Аваль» підлягають стягненню судові витрати у розмірі 1 214, 55 грн (1530+108-423,45).

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 задовольнити частково.

Заочне рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 02 квітня 2012 року в цій справі змінити в частині суми заборгованості, в рахунок погашення якої звертається стягнення на предмет іпотеки у цій справі, вказавши останню «351 848,76 грн (триста п`ятдесят одна тисяча вісімсот сорок вісім гривень 76 копійок), з яких: заборгованість по кредиту - 273 144,31 грн (двісті сімдесят три тисячі сто сорок чотири гривні 31 копійка); відсотки за користування кредитом 34 194,39 грн (тридцять чотири тисячі сто дев`яносто чотири гривні 39 копійок); пеня за несвоєчасне повернення кредиту - 44 510,06 грн (сорок чотири тисячі п`ятсот десять гривень 06 копійок)».

Стягнути з ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» судові витрати у розмірі 1 214,55 грн (одна тисяча двісті чотирнадцять гривень 55 копійок).

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 05 вересня 2019 року.

Головуючий О.М. Кримська

Судді: А.В. Дашковська

І.В. Кочеткова