Справа № 209/4255/18
Провадження № 2/209/484/19
РІШЕННЯ

іменем України

02 вересня 2019 року м. Кам`янське

Дніпровський районний суд м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області, у складі:

головуючого судді Багбая Є.Д.

за участі секретаря Шаповал А.В.

позивача за первісним позовом ОСОБА_1 її представника адвоката Монатко Д.С., позивача за зустрічним позовом ОСОБА_2 , його представника адвоката Федоренко Р.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кам`янське цивільну справу за первісним позовом ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення заробітної плати, середнього заробітку за час відпусток та стягнення моральної шкоди та зустрічним позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про зміну підстав розірвання трудового договору,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач за первісним позовом ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ФОП ОСОБА_2 , в якому просила стягнути з відповідача на її користь: невиплачену заробітну плату за період з 05.05.2018 року по 01.12.2018 року у розмірі 26075,00 грн.; середній заробіток за весь час відпусток за період з 2006 року по 2017 рік у розмірі 10712,82 грн; моральну шкоду в сумі 5000 грн. На обгрунтування своїх позовних вимог зазначила, що працювала у відповідача продавцем продовольчих товарів з 30.09.2005 року по договору, який був зареєстрований в Дніпродзержинському міському центрі зайнятості. З травня 2018 року по грудень 2018 року їй не виплачувалась заробітна плата. Також з 2006 року по 2017 рік їй не нараховувався та не виплачувався середній заробіток за час відпусток. Вказані виплати їй не виплачені після звільнення до теперішнього часу. Розмір заробітної плати нею розраховано виходячи з мінімальної заробітної плати у 2018 році в 3725 грн. помножених на 7 місяців, що становить 26075 грн. Розмір середнього заробітку за час відпустки нею розраховано виходячи з одного середнього заробітка за кожний рік з 2006 року по 2017 рік, що становить 10712,82 грн. Вважає, що неправомірними діями відповідача вона зазнала моральної шкоди, яку оцінює в 5000 грн.

Ухвалою суду від 29 грудня 2018 року провадження по справі було відкрито та призначено розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження.

Відповідач за первісним позовом ОСОБА_2 в лютому 2019 року звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про зміну підстав розірвання трудового договору, в якому просив застосувати позовну давність до первісних позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час відпусток, первісний позов залишити без задоволення, розірвати угоду про припинення Трудового договору між працівником і фізичною особою № 8676 від 30.09.2005 року на підставі ч.1 ст.36 КЗпП та визнати підставою звільнення ОСОБА_1 від ФОП ОСОБА_2 . ч.3 ст.40 КЗпП - прогул, а також стягнути з ОСОБА_1 на його користь моральну шкоду в сумі 10000 грн. Заперечуючи проти первісних позовних вимог зазначив, що Трудовий договір між сторонами № 8676 від 30.09.2005 року за участі Дніпродзержинського міського центру зайнятості населення був розірваний 06.12.2018р. за угодою сторін, згідно ч.1 ст.36 КЗУпП, про що сторони розписались в договорі і відбулася державна реєстрація його розірвання. По вересень 2018 року включно ОСОБА_1 отримувала заробітну плату, але відмовлялась розписуватись у відомостях про нарахування заробітної плати через несплату ним ЄСВ. Потім з 24.09.2018року по 04.10.2018року та з 08.10.2018 року по 12.10.2018 року ОСОБА_1 перебувала на лікарняному. Після сплину терміну лікарняних, згідно Актів про відсутність на робочому місці 13, 15 та 16 жовтня 2018 року з 08-00 по 18-40 годин первісний позивач була відсутня на робочому місці без поважних причин, тобто, вчинила прогули. Більше на роботу первісний позивач ні разу не приходила і прогул розпочався 13.10.2018р. і тривав до розірвання трудового договору. Листами від 02.11.2018р. (вручений особисто 10.11.2018р.) та від 17.11.2018р. (вручений особисто 20.11.2018р.) він звертався до первісного позивача з пропозицією зустрітись у міському центрі зайнятості населення для розірвання трудового договору та сплати належних виплат, проте - безрезультатно. В розмовах з ОСОБА_1 вона зовсім не просила підприємця сплатити заборгованість із заробітної плати, а вимагала сплати «відступні» спочатку 5 000, 00 грн., потім 10 000, 00 грн. і далі - 15 000, 00 грн., погрожуючи і шантажуючи його можливими скаргами до Держпраці, прокуратури, фіскальної служби і позовами до суду. Вказує, що не відповідає дійсності та не підтверджено будь-якими доказами те, що ОСОБА_1 , не отримувала компенсацій за відпустки протягом одинадцяти років, оскільки тільки коли робота магазину почала згортатись вона висунула свої вимоги. Заборгованість зі сплати ЄСВ на даний час уже не існує. Поведінка первісного позивача (прогули, відмови підписувати документи, шантл і т.д.) на його думку свідчать скоріше про «залізні» нерви, тверезий розрахунок, зухвальство і цинічну жадібність тобто відсутність тяжкого психологічного стану чи моральних страждань первісного позивача, що є підставою для відмови у стягненні на її користь моральної шкоди.

На обгрунтування зустрічних позовних вимог зазначив, що не зважаючи на те, що працівник ОСОБА_1 з 13.10.2018р. по 06.12.2018р. (майже два місяці) без поважних причин була відсутня на роботі, він підписав угоду про розірвання трудового договору та звільнив робітника за ч.1 ст.36 КЗпП, оскільки розраховував на відсутність будь-яких претензій з її боку. Виплатив працівнику всі компенсації, нарахування та задовольнив всі інші претензії майнового характеру, про що свідчить розписка ОСОБА_1 Однак внаслідок подальшої протиправної поведінки ОСОБА_1 відносно нього він вимушений вживати додаткових заходів безпеки, переховуватись, а також відволікатись від ведення бізнесу, систематично відвідувати органи Держпраці, надавати принизливі пояснення, що порушило нормальні життєві і ділові зв`язки через неможливість продовження активного громадського і ділового життя, порушення стосунків з оточуючими людьми та діловими партнерами. Вважає, що сума в 10 000, 00 грн. цілком може компесувати його моральні страждання в повній мірі з урахуванням їх глибини та тривалості. На підставі викладеного, вважає, що угода про припинення трудового договору може бути розірвана, підстава звільнення працівника ОСОБА_1 змінена з ч.1 ст.36 на ч.З ст.40 КЗпП і робітник має відшкодувати роботодавцю моральну шкоду.

Ухвалою суду від 25 лютого 2019 року було прийнято зустрічниу позовну заяву та призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження.

27.03.2019 року від представника відповідача за зустрічним позовом - адвоката Чубенко Л.І. до суду надійшов відзив на зустрічний позов, в якому він просив відмовити в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про зміну підстав для розірвання трудового договору. На обгрунтування своїх заперечень зазначив, що ОСОБА_1 не отримувала компенсацію за невикористану відпустку та лікарняні листи, про що не писала у своїй розпизці ОСОБА_3 при звільненні. Вказує, що ОСОБА_2 до часу розгляду справи не порушував питання про звільнення ОСОБА_1 за прогул, тому є необгрунтованими такі вимоги. Також вказує, що анулювання домовленості про підстави звільнення працівника за ч.1 ст.36 КЗпП є можливим лише при взаємній згоді сторін трудового договору. При цьому, зміну підстави звільнення може ініцюювати в судовомупорядку виключно працівник, ані роботодавець. Вважає необгрунтованими посилання ОСОБА_2 на отримання ним моральної шкоди, що є безпідставним та не підтверджується жодними доказами. Надані зустрічним позивачем Акти відмови від підпису у відомості про видачу заробітної плати з грудня 2017 року по вересень 2018 року та Акти про відсутність на роботі, вважає неналежними доказами, оскільки вони складені самим ОСОБА_2 та працівником його родини ОСОБА_4 , який є заінтересованою особою.

Ухвалою суду від 27 березня 2019 року було закрито підготовче провадження та призначено судовий розгляд.

18.07.2019 року від представника відповідача за первісним позовом - адвоката Федоренко Р.В. до суду надійшла відповідь на відзив на зустрічний позов, в якому він просив відмовити у задоволенні первісного позову та задовольнити зустрічну позовну заяву в повному обсязі. На обгрунтування своїх заперечень проти первісного позову зазначив аналогічні обставини вказані у відзиві на первісний позов. Заперечує заінтересованість свідка ОСОБА_4 у даному спорі, оскільки вона особисто була свідком подій, які передували звільненню ОСОБА_1 та свідомо взяла участь у фіксування такої поведінки працівника в актах. Вважає, що позивачкою за первісним позовом не доведено факту порушення ні її прав ні трудового законодавства.

Представник позивача за первісним позовом адвокат Монатко Д.С. в судовому засіданні первісний позов підтримав згідно обставин викладених в позовній заяві, проти задоволення зустрічного позову заперечував згідно обставин викладених у відзиві на зустріну позовну заяву.

Позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 в судовому засіданні пояснив, що підтримує свій зустрічний позов згідно викладених в ньому обставин проти задоволення первінсого позову заперечує вважає його надуманим.

Представник позивача за зустрічним позовом адвокат Федоренко Р.В. в судовому засіданні пояснив, щощо підтримує свій зустрічний позов згідно викладених в ньому обставин проти задоволення первінсого позову заперечує вважає його надуманим.

Вислухавши сторони, допитавши свідка, вивчивши письмові докази та матеріали справи, з`ясувавши обставини справи та дослідивши їх доказами, судом встановлені наступні обставини та визначені відповідні до них правовідносини.

Судом встановлено, що позивач за первісним позовом ОСОБА_1 працювала у відповідача за первісним позовом ФОП ОСОБА_2 на посаді продавця продовольчих товарів з 30.09.2005 року до 06.12.2018 року по договору, який був зареєстрований в Дніпродзержинському міському центрі зайнятості за реєстраційним номером № 8676 від 30.09.2005 року, що підтверджується: копіями паспорта, РНОКПП та трудової книжки ОСОБА_1 /а.с.7-8,9, 10-13/; трудовим договором сторін від 30.09.2005 року /а.с. 19/; копіями паспорта, РНОКПП та свідоцтва про державну реєстрацію ФОП ОСОБА_2 /а.с. 22-23/.

Виникнення спірних правовідносин між сторонами первісним позивачем обгрунтовується тим, що після звільнення вона не отримала заборгованість по заробітній платі та виплату компенсації за невикористані дні щорічної відпустки, які не отримані нею і до теперішнього часу.

Вказаний спір повністю заперечуюються відповідачем у справі, який обгрунтовує свої заперечення тим, що первісний позивач отримала всі належні виплати при звільненні та не згадувала про відпустку надавши відповідну розписку.

При цьому, первісним відповідачем було заявлено зустрічні позовні вимоги, згідно яких він наполягав на зміні підстав розірвання трудового договору між сторонами зі ст.36 ч.1 на ст.40 ч.3 КЗпП України, посилаючись на системність прогулів позивача за первісним позовом.

За первісними позовними вимогами судом встановлені наступні обставини.

02.11.2018 року ОСОБА_2 письмовим повідомленням № 1 /а.с. 84, 86, 87/ вперше запропоновано ОСОБА_1 з`явитися до міського центру зайнятості 09.11.2018 року на 10.00 годин або інший зручний для неї час для розірвання трудового договору.

17.11.2018 року ОСОБА_2 письмовим повідомленням № 1 /а.с. 85, 86, 88-89/ повторно запропоновано ОСОБА_1 з`явитися до міського центру зайнятості 30.11.2018 року на 10.00 годин або інший зручний для неї час для розірвання трудового договору.

06.12.2018 року ОСОБА_1 надала ОСОБА_2 письмову розписку про розірвання трудового договору та отримання від нього 5000 грн. в рахунок виплати лікарняних листів з 24.09.2018 року по 04.10.2018 року та з 08.10.2018 року по 12.08.2018 року, а також компенсації за 24 дня щорічної відпустки за 2018 рік /а.с. 90/.

Як встановлено судом згідно наданих первісним позивачем відомостей ПФУ з Реєстру індивідуальних відомостей про застрахованих осіб /а.с. 17-18/, з 01.01.2018 року по 01.10.2018 року ОСОБА_1 отримувала заробітну плату в сумі 3725,00 гривень.

Факти знаходження ОСОБА_1 на лікарняному з 24.09.2018 року по 04.10.2018 року та з 08.10.2018 року по 12.10.2018 року /а.с. 81-82/ учасниками судового розгляду не оспорювались, а тому визнані судом як достовірні.

Розписка ОСОБА_1 про розірвання трудового договору та отримання від нього 5000 грн. в рахунок виплати лікарняних листів з 24.09.2018 року по 04.10.2018 року та з 08.10.2018 року по 12.08.2018 року, а також компенсації за 24 дня щорічної відпустки за 2018 рік, ОСОБА_1 в судовому засіданні не оспорювались, а тому визнана судом як достовірна.

Вирішуючи справу по суті, суд виходить із того, що Конституцією України, як Основним Законом, закріплено право на працю і заробітну плату, а саме у ст.43 зазначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

В свою чергу Кодексом законів про працю України дано визначення заробітної платні, де в ст.94 зазначено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно ст.97 КЗпП України власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами.

Відповідно до ст.21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно ст. 22 цього Закону суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами.

Відповідно до частини 1 статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст. 83 КЗпП України та ч.1 ст. 24 закону України «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки.

Крім того, частиною 1 ст.116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Згідно ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У справі «Федоренко проти України» ЄСПЛ констатував, що право власності, гарантоване ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, може бути «існуючим майном» або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності (пункт 21 рішення ЄСПЛ у справі «Федоренко проти України»).

У справі «Кечко проти України» ЄСПЛ визнав порушення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції в ситуації, коли заявник в силу спеціальних та чинних на той період часу положень національного законодавства мав виправдані очікування щодо отримання надбавки до заробітної плати, але вона йому не була виплачена.

Таким чином, з огляду на те, що право людини на грошову компенсацію за не використані дні щорічної відпустки гарантоване Конституцією України, нормами КЗпП, Законами України «Про оплату праці», «Про відпустки», а позивач знаходився з відповідачем в трудових відносинах з 29 червня 1993 року по 25 серпня 2015 року та виконував свої трудові обов`язки в повному обсязі, а також при звільненні не отримав грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки, ОСОБА_5 має «виправдані очікування» на отримання компенсації за невикористані дні щорічної відпустки.

Згідно ч.2 ст.233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право на звернення до суду з позовом про стягнення належній йому зарплати без обмеження будь-яким строком.

Згідно з вимогами ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає:

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення.

При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Згідно з п. 9 Постанови Пленуму Верховного суду України N 4 від 31 березня 1995 року „Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди„ суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Проаналізувавши об`єктивні дані, що вищевикладені в судовому рішенні, засновані на представлених сторонами й досліджених судом доказах, суд вважає за можливе задовольнити позов в повному обсязі в частині стягнення заборгованості по заробітній платі. Суд вважає встановленим факт наявності заборгованості по зарплаті у відповідача перед позивачем. Оскільки розмір отримуваної заробітної плати не заперечувався сторонами та оскпорювався лише факт її виплати, суд приймає розрахунки позивача за первінсим позовом в цій частині, та вважає, що він підлягає стягненю саме в розмірі 26075 гривень за період з 5 травня 2018 року по 1 грудня 2018 року. Суд не приймає заперечення представника відповідача, щодо того, що позивач відмовлявся від підпису в відомостях про виплату заробітної плати, також не може прийняти до уваги як допустимі та належні докази по справі: акти про відмову від підпису в отриманні заробітної плати позивачем, оскільки згідно законодавства первинним документами щодо обліку виплати заробітної плати та документами, які підтверджують наявність та факт виплати заробітної плати є відомості про виплату заробітної плати або видаткові касові ордери. Порядок виплати заробітної плати також передбачає видачу заробітної плати під розпис в відомості про її видачу. Крім того суд враховує той факт, що відповідач не ознайомлював позивача з вищезазначеними актами протягом всього періоду роботи позивача на підприємстві та не намагався якимось чином припинити бездіяльність позивача та зобов`язати позивача виконувати свій обов`язок щодо підтвердження своїм розписом факту отримання заробітної плати, що також не заперечувалось та визнавалося сторонами по справі. Акти відмови від підпису з`явилися лише після погіршення відносин між сторонами та як зазначала свідок ОСОБА_4 були оформлені лише в жовтні 2018 року. Кріцм того відмова від підпису у відомості або в видатковому касовому ордері мала б наслідком невиплату грошових коштів, їх депонування, та в подальшому їх виплату на підставаі заяви особи, чого в дангому випадку зроблено не було. Також суд зазначає, що акти підписані заінтересованим особами, а саме самим ОСОБА_2 , не було залучено жодної сторонньої особи щодо підтвердження фактів викладених в актах. Суд також враховує, що при перевірках інспекцією по праці встановлені непоодинокі випадки порушення трудового законодавства щодо оплати праці відповідачем. Виходячи з вищевикладеного, оскільки ніяких доказів крім актів про відмову від підпису суду представником відповідача на підтвердження не надано, суд приходить до висновку щодо обґрунтованості вимог позивача в частині наявності факту невиплати заробітної плати та наявності заборгованості. Щодо посилань представника відповідача щодо звільнення позивача за згодою сторін, це не може бути підтвердженням відсутності наявності заборгованості по заробітній платі.

Суд також прийшов до висновку про часткове задоволення позову в частині стягнення моральної шкоди, у зв`язку з тим, що вважає їх дещо завищеними і враховує, що в зв`язку з невиконанням зобов`язань відповідачем, позивач зазнав певні моральні страждання, що відтворилися в переживаннях у зв`язку з порушенням нормального образу життя позивача, відсутність значної суми грошей на які позивач розраховував, відсутності коштів для придбання харчів, одежі, взуття та предметів побуту, необхідність позивача застосовувати додаткові зусилля для організації нормального життя, знаходження позивача в ролі «прохача» коштів які по закону належать йому, відшкодування йому шкоди з відповідача в примусовому порядку. Психологічні загрузки в зв`язку з систематичним відвідуванням різних інстанцій, зверненням до суду які негативно впливають на позивача. Суд з урахуванням характеру та обсягу душевних страждань внаслідок невиконання відповідачем своїх зобов`язань тривалий час, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, оцінює моральну шкоду у 2000 гривень.

Щодо виплати середнього заробітку за час відпусток, суд заначає наступне.

Пунктом 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 року, встановлено, що обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

Пунктом 7 Постанови Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. N 100 « Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» визначений порядок нарахування виплат за час щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або компенсації за невикористані відпустки, тривалість яких розраховується в календарних днях і провадиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за менший фактично відпрацьований період на відповідну кількість календарних днів року чи меншого відпрацьованого періоду (за винятком святкових і неробочих днів, встановлених законодавством). Одержаний результат перемножується на число календарних днів відпустки.

У зв`язку з вищенаведеним, розрахунок можна відобразити у вигляді формули:

В = Д х ЗП : (К - С - Н),

де:

В сума відпусткових;

Д кількість календарних днів відпустки;

ЗП сума заробітної плати та інших виплат, які включаються до розрахунку середньої заробітної плати та нараховані в розрахунковому періоді;

К загальна кількість календарних днів у розрахунковому періоді (за 12 місяців 365 (у високосному році 366) календарних днів або за інший менший період);

С кількість святкових та неробочих днів згідно зі ст.73 КЗпП України, що припадають на розрахунковий період;

Н час, протягом якого працівник відповідно до чинного законодавства або з інших поважних причин не працював і за ним не зберігався заробіток або зберігався частково у розрахунковому періоді (це останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки).

Частиною 1 статті 73 КЗпП України (в редакціях на час виникнення спірних правовідносин), встановлені такі святкові дні:

1 січня - Новий рік

7 січня - Різдво Христове

8 березня - Міжнародний жіночий день

1 і 2 травня - День міжнародної солідарності трудящих

9 травня - День перемоги над нацизмом у Другій світовій війні (День перемоги)

28 червня - День Конституції України

24 серпня - День незалежності України

Робота також не провадиться в дні релігійних свят:

7 січня - Різдво Христове

один день (неділя) - Пасха (Великдень)

один день (неділя) - Трійця.

За цих обставин позовні вимоги в частині стягнення компенсації за дні невикористаної щорічної відпустки за з 2006 року по 2017 рік в розмірі 10712,82 грн. є обґрунтованими й таким, що підлягає задоволенню у повному обсязі.

Як встановлено судом, тривалість щорічної оплачуваної відпустки ОСОБА_1 у ФОП ОСОБА_2 за трудовим договором сторін від 30.09.2005 року /а.с. 19 оберт, а.с. 43/, сторонами згідно діючого трудового законодавства України було визначено тривалістю у 24 календарних дні.

10 грудня 2018 року Державною службою України з питань праці ГУД у Дніпропетровської області складено Акт інспекційного відвідування фізичної особи ОСОБА_2 , який використовував найману працю /а.с.94-99/, де зазначено про виявленні у ОСОБА_2 порушення трудового законодавства в тому числі відносно ОСОБА_1 , зокрема щодо відсутності інформації про надання щорічних відпусток ОСОБА_1 (ст. 74 КЗпП), щодо ненадання відпусток повної тривалості (ст. 80 КЗпП), щодо відсутності доплати в святкові дні 07.01.2018 року і 09.05.2018 року (ст. 107 КЗпП), щодо відсутності підписів ОСОБА_1 у відомостях про заробітну плату в період з грудня 2017 року по жовтень 2018 рік (ст. 115 КЗпП), невиплату лікарняних та компенсації ОСОБА_1 за невикористані відпустки при її звільненні (ст. 83, 116 КЗпП).

В судовому засіданні не знайшли свого підтвердження обставини надання щорічних відпусток або виплати работодавцем ОСОБА_2 працівнику ОСОБА_1 компенсації за невикористані нею відпустки з 2006 року по 2017 рік, оскільки аргументи сторони первісного відповідача в цій частині не підтверджені жодними доказами та спростовуються Актом інспекційного відвідування фізичної особи ОСОБА_2 , який використовував найману працю Державної служби України з питань праці ГУД у Дніпропетровської області складено від 10.12.2018 року /а.с.94-99/.

Аргументи сторін з приводу наявності або відсутності фактів звернення працівника до роботодавця з вимогами про виплату компенсації за невикористану щорічну відпустку не впливають на обов`язок роботодавця здійснити розрахунок перед працівником, а тому не прийняті до уваги судом.

З вищенаведених обставин, суд вважає обгрунтованими доводи первісного позивача про не надання їй щорічних відпусток з 2006 року по 2018 рік та не сплату їй компенсації невикористаних щорічних відпусток, а тому відхиляє протилежні доводи сторони первісного відповідача в цій частині.

Таким чином, в судовому засіданні знайшли своє підтвердження обставини не виплати первісному позивачу під час роботи та після звільнення компенсації за невикористані щорічні відпустки за період з 2006 року по 2018 рік в кількості 24 дні щороку.

Враховуючи, що спір між сторонами про порядок розрахунку первісним позивачем компенсації за невикористану відпустку відсутній, суд погоджується з наданим первісним позивачем розрахунком компенсації за невикористані відпустки в сумі 10712,82 грн., який перевірено судом та відповідає положенням п. 2 і п.7 Порядку обчислення середньої заробітної плати затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 року, ст. 73 КЗпП, листами Міністерства праці та соціальної політики України за період 2006-2017рр..

Щодо зустрічних позовних вимог суд зазначає наступне, суду не надано належних доказів здійснення прогулу ОСОБА_1 , суд не може прийняти як допустимі докази - акти про відсутність на роботі, оскільки останні підписані заінтересованою особою, а саме ОСОБА_2 , крім того свідок ОСОБА_4 яка була допитана судом та підписувала також ці акти не підтвердила обставин їх підписання суду. Крім того ОСОБА_2 в порушення вимог ст. 149 КЗпП не було затребувано в ОСОБА_1 письмових пояснень про причини відсутності на роботі якщо такі мали місце, що ставить під сумнів сам факт її відсутності на роботі. Також як зазначає сам представник позивача в відзиві на первінсий позов та у зустрічному позові, що сторони розірвали трудовий договір за ч.1 ст. 36 КЗпП, тобто без будь яких претензій зі сторони работодавця. Суд не вбачає достатніх правових підстав та враховує відсутність достаніх та допустимих доказів на обгрунтування зустрічних позовних вимог, тому вважає їх такими, що не підлягають задоволенню.

Так, згідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно положень ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За змістом ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, з`ясувавши обставини, на які посилалися сторони, як на підставу своїх вимог, оцінивши ці докази на належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до висновку про обгрунтованість первісних позовних вимог позивача в частині стягнення на її користь невиплаченої заробітноїплати за період з 5 травня 2018 року по 1 грудня 2018 року у розмірі 26075 гривень, середнього заробітку за весь час відпусток за період з 2006 року по 2017 рік у розмірі 10712, 82 грн., та моральної шкоди в розмірі 2000 гривень. В той час як зустрічні позовні вимоги, суд вважає необгрунтованими та безпідставними за вищевказаних обставин, а тому такими, що не підлягають задоволенню.дійшов висновку про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З урахуванням того, що позивач за первісним позовом при подачі позову був звільнений від сплати судового збору в частині позовних вимог, тому з відповідача на користь позивача за первісним позовм підлягають стягненню понесені нею витрати на сплату судового збору, а на користь держави слід з відповідача за первісним позовом слід стягнути судовий збір у розмірі 768 гривень 40 коп.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 15, 24, 34 Закону України «Про оплату праці» ст. 2, 6 ЗУ «Про відпустки», ст. ст. 1-4 ЗУ «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», ст. ст. 3, 94, 115, 116, 117, 221, 231, 232 КЗпП України, ст.ст. 12, 13, 81, 83, 89, 141, 258, 259, 263-265, 268, 280-284, 351, 352, 354, пунктом 15.5 ч. 1 Перехідних положень Розділу ХІІІ ЦПК України,

ВИРІШИВ:

Первісний цивільний позов ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення заробітної плати, середнього заробітку за час відпусток та стягнення моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 /місце реєстрації АДРЕСА_1 , місце проживання АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 /місце проживання АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 / невиплачену заробітну плату за період з 5 травня 2018 року по 1 грудня 2018 року у розмірі 26075 /двадцять шість тисяч сімдесят пять / гривень, середній заробіток за всесь час відпусток за період з 2006 року по 2017 рік у розмірі 10712 /десять тисяч сімсот дванадцять / гривень 82 копійки, та моральну шкоду в розмірі 2000 гривень.

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення заробітної плати, середнього заробітку за час відпусток та стягнення моральної шкоди відмовити.

В задоволенні зустрічного цивільного позову фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про зміну підстав розірвання трудового договору відмовити повністю.

Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 /місце реєстрації АДРЕСА_1 , місце проживання АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 /місце проживання АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 / понесені позивачем судові витрати на сплату судового збору в розмірі 704 гривні 80 копійок.

Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 /місце реєстрації АДРЕСА_1 місце проживання АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 на користь держави судовий збір в розмірі 768 гривень 40 копійок.

Рішення може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст судового рішення виготовлений 6 вересня 2019 року.

Суддя

Дніпровського районного суду

м. Дніпродзержинська Є.Д. Багбая