Єдиний унікальний номер судової справи № 473/885/18
Провадження № 22-ц/812/1467/19
Доповідач в апеляційній інстанції Яворська Ж.М.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

30 серпня 2019 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Яворської Ж.М.,

суддів: Базовкіної Т.М., Кушнірової Т.Б.,

при секретарі судового засідання - Біляєвій В.М.,

без участі осіб,які про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження

апеляційну скаргу

товариства з обмеженою відповідальністю «Дружба»

на рішення Єланецького районного суду Миколаївської області від 20 червня 2019 року, ухваленого у приміщенні цього ж суду головуючим суддею Черняковою Н.В., вступна та резолютивна частини проголошені цього ж дня, повний текст складено 01 липня 2019 року, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Дружба» (далі- ТОВ «Дружба») про стягнення коштів за користування земельною ділянкою, -

В С Т А Н О В И В

У квітні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ТОВ "Дружба" про стягнення коштів за користування земельною ділянкою.

Обґрунтовуючи позовні вимоги вказував, що його матері ОСОБА_2 на підставі державного акту на право власності серія МК №005590 від 20 квітня 2006 року належала земельна ділянка площею 5,1300 га з кадастровим номером :01:000:0117 , призначену для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Новогригорівської сільської ради Вознесенського району Миколаївської області.

14 жовтня 2005 року між ОСОБА_2 та ТОВ «Дружба» терміном на 5 років укладено договір оренди вищезазначеної земельної ділянки.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 померла.

Після смерті матері він став власником земельної ділянки відповідно до свідоцтва про право на спадщину від 26 лютого 2016 року.

Позивач вказує, що починаючи з 2007 року відповідач припинив сплачувати йому як спадкоємцю орендну плату за користування вищевказаною земельною ділянкою. До того ж, після закінчення строку дії договору відповідач не повернув йому вищевказану земельну ділянку та продовжив її використовувати без плати за користування.

У вересні 2018 року позивач подав заяву про зміну підстав позову та посилаючсиь на те, що під час розгляду справи не було встановлено правових підстав користування ТОВ «Дружба» спірною земельною ділянкою, з листування між ними вбачається, що відповідач не заперечує факт користування земельною ділянкою, за такого відповідно до ст.1214 ЦК України просив стягнути з відповідача на його користь кошти за користування вищевказаною земельною ділянкою протягом 2007-2016 років у розмірі 18596,60 грн., 3% за користування грошовими коштами у розмірі 557,89 грн. та судові витрати у справі у розмірі 704,80 грн.

Рішенням Єланецького районного суду Миколаївської області від 20 червня 2019 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ТОВ "Дружба" на користь ОСОБА_1 кошти за користування земельною ділянкою протягом 2015-2016 років у розмірі 6724 грн. 06 коп.У задоволені решти позовних вимог відмовити. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції відповідач подав на нього апеляційну скаргу.

Мотивуючи яку вказував, що оскаржуване рішення не відповідає нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи та просив оскаржуване рішення скасувати і ухвалити нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 задовольнити частково стягнути з ТОВ «Дружба» на користь останнього кошти за користування земельною ділянкою у сумі 1035 грн. 30 коп.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач вказує про безпідставність доводів апеляційної скарги, просив її відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

В силу ст.372 ЦПК України справу розглянуто за відсутності осіб, які повідомленні про дату, час та місце розгляду справи належним чином.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню виходячи з такого.

Відповідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно до ст.13 Закону України «Про оренду землі» в редакції чинні на час підписання, договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянк у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально ( ст.14 Закону). Істотні умови договору оренди визначені у ст.15 цього Закону.

За приписами ст.18 Закону, договір оренди землі набирає чинності після його державної реєстрації.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що 14 жовтня 2005 року між ТОВ "Дружба" та ОСОБА_2 укладено договір оренди належної земельної ділянки площею 5,13 га, призначеної для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Новогригорівської сільської ради Вознесенського району Миколаївської області (т. 1 а. с.146-148).

Згідно п.п. 2, 3.1, 3.3 вказаного договору, договір укладено терміном на 5 років. Договір набирає чинності з моменту його державної реєстрації. Щорічний розмір орендної плати за користування земельною ділянкою становить 517,65 грн., вноситься не пізніше 31 грудня кожного року та не підлягає індексації.

Цього ж дня вказану земельну ділянку передано у користування відповідача згідно акту-прийому передачі №145, підписаного сторонами договору (т.1 а.с. 149).

Вищевказана земельна ділянка з кадастровим номером :01:000:0117 , належала ОСОБА_2 на підставі Державного акту на право власності на землю серія МК №005590 , виданого 20 квітня 2006 року Вознесенською РДА Миколаївської області.

Вказаний договір 11 липня 2006 року зареєстровано у Вознесенському секторі реєстрації, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис за №52 (т. 1 а.с.146-148).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 померла (т.1 а.с. 5).

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом серії НАТ №561347 виданого 26 лютого 2016 року, вищенаведену земельну ділянку після смерті ОСОБА_2 успадкував її син ОСОБА_1 (том 1 а.с. 5-6, 121-125).

02 березня 2016 року позивач зареєстрував право власності на спірну земельну ділянку у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно( т.1 а.с.6).

У 2016 році позивач звернувся до відповідача з вимогою про виплату йому орендної плати за минулі роки.

З наданих відповідей товариства №12/10 від 12 грудня 2016 року та №12/04 від 04 квітня 2017 року вбачається, що ним кошти за користування даною земельною ділянкою сплачувалися до місцевого бюджету відповідно до укладеного договору оренди невитребуваних паїв.

Звертаючись до суду з позовом, позивач просив стягнути на його користь заборгованість по орендній платі за період з 2007 по 2016 роки у розмірі 18 596 грн.60 коп., 3% за користування грошовими коштами, у розмірі 557 грн.89 коп.

Проте під час розгляду справи судом першої інстанції, позивач змінив підстави позову та посилаючись на те, що Товариство користувалося земельною ділянкою ОСОБА_1 без достатніх правових підстав, просив стягнути на свою користь з відповідача кошти за користування земельною ділянкою у розмірі 18 596 грн.60 коп. відповідно до ст.1214 ЦК України.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що сплата відповідачем коштів за користування земельною ділянкою площею 5.13 га належної позивачеві, іншим особам до моменту отримання ним свідоцтва про право на спадщину є неправомірною і порушує його законні права та інтереси; фактичне продовження користування орендованою земельною ділянкою після закінчення дії договору оренди протягом 2011-2016 років без дозволу орендодавця є самовільним зайняттям земельної ділянки, а тому особа, яка захопила земельну ділянку повинна відшкодувати її власникові завданні збитки, після закінчення строку дії договору.

Проте колегія суддів не погоджується з таким висновком виходячи з такого.

Відповідно до ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок iншої особи, в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адмiнiстративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань iз набуття, збереження майна без достатньої правової підстави є: 1) набуття або збереження майна однiєю особою (набувачем) за рахунок iншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбiльшення майна у iншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або вiдсутностi збільшення на стороні потерпілого; 4) вiдсутнiсть правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не є безпідставним.

Як убачається з матеріалів справи, ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 померла.

Тобто, орендодавець ОСОБА_2 померли до закінчення строку, на який було укладено договір оренди належної їй земельної ділянки.

Після її смерті спадщину прийняв ОСОБА_1 , але оформив свої спадкові права лише 26 лютого 2016 року (т.1 а.с.5).

Відповідно до положень ч.2 ст. 1220, ч.5 ст.1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини - дня смерті особи або дня, з якого вона оголошується померлою.

Разом із тим, згідно зі ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається на ім`я кожного з них із зазначенням імені та частки у спадщині інших спадкоємців.

Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (ч.3 ст. 1296 ЦК України).

Таким чином, спадкові права є майновим об`єктом цивільного права, оскільки вони надають спадкоємцям можливість успадкувати майно (прийняти спадщину), але право розпорядження нею виникає після оформлення успадкованого права власності у встановленому законом порядку.

Після оформлення спадщини, у жовтні 2016 року, у квітні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до ТОВ «Дружба» з вимогою про виплату йому орендної плати за минулі роки.

Проте, відповідач відмовив у виплаті останніх, посилаючись на те, що між ТОВ «Дружба» та Вознесенською РДА укладалися короткострокові договори оренди землі, в тому числі і земельної ділянки ОСОБА_2 Товариство сплачувало до місцевого бюджету плату за користування цією земельною ділянкою, а тому відсутні підстави для виплати орендної плати за минулі роки та за 2016 рік, у тому числі.

У березні 2018 року позивач направила ТОВ «Дружба» вимогу про виплату йому заборгованість по виплаті орендної плати у розмірі 18 596 грн.60 коп. ( т.1 а. с. 12).

Змінючи підстав позову позивач вважав, що Товариство користується земельною ділянкою без достатніх правових підстав, при цьому не врахував, що між спадкодавцем та ТОВ «Дружба» існували договірні відносини, які визначали розмір орендної плати та відповідальність за невиконання зобов`язань.

У частині третій статті 28 цього Закону зазначено, що перехід права власності на орендовану земельну ділянку до іншої особи, а також реорганізація юридичної особи - орендаря не є підставою для зміни умов або розірвання договору оренди, якщо інше не передбачено договором оренди земельної ділянки.

Відповідно до п.8.2 договору перехід прав власності на орендовану земельну ділянку до іншої особи, а також реорганізацію юридичної особи орендаря не є підставою для зміни умов, або розірвання договору оренди.

Якщо жодна із сторін договору не пізніше ніж за три місяці до закінчення цього договору не повідомила письмо іншу сторону про бажання розірвати договір, договір вважається поновленим на строк та на умовах, передбачених цим к договором ( п.8.3 Договору).

Відповідно до ст.33 Закону України «Про оренду землі», в редакції чинній на час закінчення строку дії договору, після закінчення строку, на який було укладено договір оренди землі, орендар, який належно виконував обов`язки відповідно до умов договору, має за інших рівних умов переважне право на поновлення договору. У разі поновлення договору оренди землі на новий строк його умови можуть бути змінені за згодою сторін.

У разі якщо орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди, то за відсутності письмових заперечень орендодавця протягом одного місяця після закінчення строку договору він підлягає поновленню на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором. Письмове заперечення здійснюється листом-повідомленням.

Зважаючи на викладене та враховуючи вимоги ст.33 Закону України «Про оренду землі», після закінчення дії договору оренди спірної земельної ділянки ТОВ «Дружба» продовжувало нею користуватися, а позивачем не надано суду доказів направлення товариству протягом одного місяця після закінчення строку дії договорів оренди письмового листа-повідомлення, у якому містились би заперечення проти продовження дії договорів оренди земельних ділянок. За таких обставин, дія цього договору вважається поновленою на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Протяго 11 років позивач не заявляв свої права як спадкоємець орендодавця чи власника цієї земельної ділянки, не здійснював будь-яких робіт із її обробітку.

Отже, висновок суду про самовліьне користування Товариством спірною земельною ділянкою є невірним, оскільки не відповідає фактичним обставинам справи.

Висновок суду першої інстанції щодо самовільного зайняття земельної ділянки спростовується і листом Новогригорівської сільської ради Вознесенського району Миколаївської області від 14 вересня 2017 року відповідно до якого, ТОВ «Дружба» користувалося земельною ділянкою, за що сплачувала обов`язкові платежі за користування земельною ділянкою на рахунок цієї сільської ради в загальних обсягах з іншими орендодавцями в період з 2007 по 2016 року.

Відповідно до договору оренди землі №11-К від 10 січня 2012 року ТОВ «Дружба» та Вознесенькою РДА вбачається, що в оренду орендарю передається земельна ділянка площею 117,43 га - ріллі (невитребувані паї), строк дії договору з 01 січня 2012 року по 31 грудня 2012 року. До складу цього масиву входила і земельна ділянка ОСОБА_2

Неможливість надання відомостей щодо сплати орендної плати ТОВ «Дружаба» в дохід місцевого бюджету не спростовує обставини користування цією земельною ділянком відповідчем, тим більше, що він сам проти цього не заперечує.

За таких обставини, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшли необґрунтованого висновку, що відповідач набув право користування земельною ділянкою без достатньої правової підстави, відповідно не можуть бути задоволені і вимоги про стягнення доходу від безпідставного користування спірними земельними ділянками на підставі ст. 1214 ЦК України.

Питання виплати орендної плати виникає з договірних зобов`язань, до них не можуть бути застосовані положення ст.1214 ЦК України, з якими позивач до відповідача не звертався.

Проте, із змісту заяви відповідача, поданої до суду 23 жовтня 2018 року та апеляційної скарги вбачається, що останній визнав обставини користування земельною ділянкою, що належала ОСОБА_2 , до 2016 року, так як договір оренди, укладений між сторонами не припинявся. Змінити розмір орендної плати можливо лише за згодою сторін, проте таких дій не вчинено, а тому товариство не заперечує проти стягнення з нього на користь позивача орендної плати у розмірі 1035 грн.30 коп., тобто за 2015-2016 року, виходячи із щомісячного платежу 517 грн.65 коп.

Отже, вказану заяву можна вважати частковим визнанням ТОВ «Дружба» позовних вимог ОСОБА_1 Такі ж доводи містить і апеляційна скарга.

Більше того, відповідно до ч.1 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню.

Право відповідача визнати позов закріплено в ст. 49 ЦПК України та є його виключним правом.

Визнання позову є розпорядницькою дією відповідача і означає безумовну згоду з вимогами позивача та з винесенням судом рішення на користь позивача незалежно від наявності і доведеності фактів, що входять у підставу позову.

Визнання, викладене в письмовій заяві, долучається до матеріалів справи.

Наслідками визнання позову є: прийняття рішення про задоволення позовних вимог; відсутність можливості повторного звернення до суду по спору між тими ж сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав; вказівка в мотивувальній частині рішення тільки на визнання позову.

Відповідно до ч.4 ст.206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

В справі що розглядається Товариство було єдиним користувачем цієї земельної ділянки, тому визнання ним позову не порушує будь-чиї права, інтереси чи свободи.

Відтак, позов підлягає до часткового задоволення, а з відповідача на користь позивача слід стягнути 1035 грн.30 коп. ( 517.65х2) заборгованості по орендній платі за 2015-2016 роки, в межах позовної давності про застосування якої просило товариство у заяві від 21 травня 2018 року та виходячи із розміру орендної плати відповідно до умов договору оренди від 2005 року.

Отже, за результатами апеляційного розгляду, рішення суду першої інстанції слід скасувати та постановити нове, оскільки суд неповно з`ясував обставини справи, та не визначившись з характером спірних відносин та нормами матеріального права, що їх регулюють, допустився помилки при застосуванні норм матеріального та процесуального права.

В іншій частині це ж рішення суду залишити без змін, оскільки не було предметом апеляційного перегляду.

У ч.4 ст.131-2 Конституції України зазначено, що законом можуть бути визначені винятки щодо представництва в суді у трудових спорах, спорах щодо захисту соціальних прав, щодо виборів та референдумів, у малозначних спорах, а також стосовно представництва малолітніх чи неповнолітніх осіб та осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена.

Згідно ч.ч.1,2 ст. 60 ЦПК України представником у суді може бути адвокат або законний представник. Під час розгляду спорів, що виникають з трудових відносин, а також справ у малозначних спорах (малозначні справи) представником може бути особа, яка досягла вісімнадцяти років, має цивільну процесуальну дієздатність, за винятком осіб, визначених у статті 61 цього Кодексу.

Таким чином, цивільно-процесуальним законодавством визначено конкретні випадки, у яких представником у суді, крім адвоката чи законного представника, може бути інша особа, яка має відповідну цивільну процесуальну дієздатність.

Відповідно до п. 2 ч. 6, ст. 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

При цьому згідно ч.ч.3,4 ст.274 ЦПК України при вирішенні питання про розгляд справи в порядку спрощеного або загального позовного провадження суд враховує: ціну позову; значення справи для сторін; обраний позивачем спосіб захисту; категорію та складність справи; обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначати експертизу, викликати свідків тощо; кількість сторін та інших учасників справи; чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес.

В порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів та поділ майна подружжя; щодо спадкування; щодо приватизації державного житлового фонду; щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування; в яких ціна позову перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; інші вимоги, об`єднані з вищезазначеними вимогами.

Отже, питання про розгляд справи в порядку спрощеного чи загального порядку вирішує суд першої інстанції в ухвалі про відкриття провадження у справі.

Ухвалою Єланецького районного суду Миколаївської області від 23 квітня 2018 року прийнято позов до розгляду в порядку загального провадження.

Незважаючи на на вид провадження, визначений судом першої інстанції, дана справа є малозначною, а тому представництво позивача у суді на підставі довіреності не суперечить вимогам цивільного процесуального закону та Конституції України.

За такого доводи апеляційної скарги щодо недотримання судом норм процесуального права та допуск до участі у справі представника, який не є адвокатом не заслуговують на уавгу.

Зважаючи на часткове задоволення позову, в силу ст.141 ЦПК України з ТОВ «Дружба» на користь ОСОБА_1 належить стягнути 38 грн. 09 коп. (1035.30 х 704.8/19154.48) судового збор, а з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Дружба» 900 грн.73 коп. судового збору за подачу апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст.367,374,376,381,382 ЦПК, суд,-

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Дружба» задовольнити.

Рішення Єланецького районного суду Миколаївської області від 20 червня 2019 року в частині задоволених вимог скасувати та в цій частині ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Дружба» про стягнення коштів за користування земельною ділянкою задовольнити частково.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Дружба» ( ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце народження - с.Ракове Вознесенського району Миколаївської області, ідентифікаційний номер НОМЕР_3 ) кошти за користування земельною ділянкою у розмірі 1035 ( одна тисяча тридцять п`ять) грн.30 коп. та 38 (тридцять вісім) грн. 09 коп. судового збору.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце народження - с. Ракове Вознесенського району Миколаївської області, ідентифікаційний номер НОМЕР_3 ) на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Дружба» ( ) - 900 (дев`ятсот ) грн. 73 коп. судового збору за подачу апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду, за правилами, передбаченими ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий Ж.М. Яворська

Судді Т.М. Базовкіна

Т.Б. Кушнірова

Повний текст постанови складено 03 вересня 2019 року.