Постанова

Іменем України

30 січня 2019 року

м. Київ

справа № 755/16663/16-ц

провадження № 61-1133св17

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - Публічне акціонерне товариство «Ідея Банк»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1, від імені якої діє ОСОБА_2, на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 04 серпня 2017 року у складі судді Виниченко Л. М. та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 24 жовтня 2017 року у складі колегії суддів: Рубан С. М., Желепи О. В., Іванченка М. М.,

ВСТАНОВИВ

Короткий зміст позовних вимог

1. У листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» (далі - ПАТ «Ідея Банк») про визнання недійсними кредитних договорів.

2. Позовна заява мотивована тим, що 17 квітня 2013 року між ПАТ «Ідея Банк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № F86.227.70059, за умовами якого ОСОБА_1 надано кредит на поточні потреби у розмірі 64 340 грн 00 коп. зі сплатою за користування кредитом 2,5000 % річних від загальної суми кредиту та зі сплатою щомісяця за обслуговування кредиту 1,8500 % від початкової суми кредиту, на строк до 17 квітня 2018 року.

3. 26 червня 2014 року між ПАТ «Ідея Банк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № Л71.188.30087, згідно з яким ОСОБА_1 надано кредит у розмірі 69 739 грн 00 коп. зі сплатою за користування кредитом 0,0010 % річних від залишкової суми кредиту, на строк до 26 червня 2019 року.

4. Пункти 2.5, 3.1.3, 4.2.3 кредитного договору від 17 квітня 2013 року та пункт 3.2.3 кредитного договору від 26 червня 2014 року містять дискримінаційні для споживача умови, які надають банку право вимагати від позичальника дострокове виконання зобов'язань щодо повернення всієї суми отриманого кредиту, сплати процентів, комісії та неустойки, що суперечить частині десятій статті 11 та частині шостій статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

5. Пункти 3.1.2, 4.2.4, 4.2.5, 4.2.6, 6.1, 6.10 кредитного договору від 17 квітня 2013 року містять умови розкриття інформації, яка стала відомою банку про клієнта та дає можливість використати її на шкоду позивачу, оскільки банк отримує можливість передати інформацію про позичальника та розмір його заборгованості третім особам.

6. Пункт 4.2.7 кредитного договору від 17 квітня 2013 року містить дискримінаційні умови ініціювання зміни банком процентної ставки в односторонньому порядку, що суперечить частині п'ятій статті 11 та частині шостій статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

7. Умовами кредитного договору від 17 квітня 2013 року встановлено, що до суми кредиту також входять страхові премії, визначені договором страхування життя, укладення якого передбачено пунктом 5 цього кредитного договору. Ця умова кредитного договору також суперечить статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» та статті 1051 ЦК України.

8. Відповідно до підпункту 2 пункту 3 частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» договір споживчого кредиту має містити детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача, тобто відомості про сукупну вартість усіх платежів за кредитним договором від 17 квітня 2013 року. Проте такої інформації, зокрема графіка платежів, позичальник не отримав. Натомість у пункті 6.6 кредитного договору від 17 квітня 2013 року зазначено лише «абсолютне значення подорожчання кредиту 75 596 грн 53 коп.», що на 117 % більше, ніж тіло кредиту. За кредитним договором від 26 червня 2014 року позичальник також не отримував від банку графіка ануїтетних платежів. Тобто банком порушено частину другу статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів».

9. Скориставшись своєю професійною перевагою, банк ввів споживача в оману щодо законності умов кредитних договорів. Укладення цих договорів також стало наслідком нечесної підприємницької практики зі сторони ПАТ «Ідея Банк», тобто проявом недобросовісної конкуренції.

10. Крім того, оспорювані договори підписані особами, які не були уповноважені на вчинення таких дій від імені банку.

11. З урахуванням статей 203, 227, 229, 230 ЦК України та статей 11, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів» ОСОБА_1 просила визнати недійсними кредитні договори, укладені між нею та ПАТ «Ідея Банк» 17 квітня 2013 року і 26 квітня 2014 року.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

12. Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 04 серпня 2017 року ОСОБА_1 відмовлено у позові.

13. Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що укладаючи оспорювані кредитні договори, сторони погодили всі їх істотні умови. Статтею 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору. Пункти 2.5, 3.1.3, 3.1.2, 4.2.3, 4.2.4, 4.2.5, 4.2.6, 6.1, 6.10 кредитного договору від 17 квітня 2013 року та пункти 3.2.3, 3.2.4, 3.2.6, 5.11 кредитного договору від 26 червня 2014 року не створюють дисбаланс прав та обов'язків на користь будь-якої сторони цих правочинів, а тому ці умови суд не кваліфікував як несправедливі та такі, що порушують права позивача як споживача фінансових послуг. Витрати, що складають сукупну вартість кредиту, законодавцем визначено у частині другій статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», відповідно до якої сукупна вартість кредиту включає перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення. Позивач була ознайомлена з умовами кредитування, перевагами та недоліками пропонованих схем кредитування, орієнтовною сукупною вартістю кредиту, про що надала письмові згоди з умовами укладених договорів, також додатками до спірних правочинів є графіки щомісячних внесків за кредитними договорами. Дані обставини спростовують доводи позивача про введення її в оману і ненадання інформації про умови кредитування. На підставі викладеного суд дійшов висновку про недоведеність позовних вимог, у зв'язку із чим відмовив у позові.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

14. Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 24 жовтня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1, від імені якої діє ОСОБА_3, відхилено, рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 04 серпня 2017 року залишено без змін.

15. Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що позивач була ознайомлена з умовами кредитування, перевагами та недоліками пропонованих схем кредитування, орієнтовною сукупною вартістю кредиту, про що надала письмові згоди. Також додатками до спірних правочинів є графіки щомісячних внесків за кредитними договорами, що спростовує доводи позивача про введення її в оману через ненадання інформації про умови кредитування. Відповідачем були дотримані вимоги частини другої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо надання позивачу, як споживачу фінансових послуг в галузі споживчого кредитування, повної письмової інформації про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту, яка надається перед укладенням кредитного договору, що також передбачено постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 «Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту». Відповідно до статті 217 ЦК України правочин не може бути визнаний недійсним у цілому, якщо закону не відповідають лише його окремі частини й обставини справи свідчать про те, що він був би вчинений і без включення недійсної частини. У цьому разі відповідно до статті 217 ЦК України суд, з'ясувавши думку сторін правочину, може визнати недійсною його частину. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи в інтересах яких заявлено вимоги. Позивач просила суд визнати оскаржувані кредитні договори недійсними у цілому та позовні вимоги щодо недійсності правочинів у частині не заявляла. А тому доводи апеляційної скарги, що обов'язок сплачувати комісію є несправедливими умовами оспорюваних договорів, які суперечить статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», у зв'язку із чим такі умови мають бути визнані недійсними з моменту укладення кредитних договорів, колегія суддів не взяла до уваги, оскільки такі вимоги не заявлялися у суді першої інстанції.

Короткий зміст касаційної скарги

16. У листопаді 2017 року ОСОБА_1, від імені якої діє ОСОБА_2, подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду і ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

17. Касаційна скарга мотивована тим, що обов'язок сплачувати комісію заявник вважає несправедливою умовою кредитного договору від 26 червня 2014 року. Суди всупереч правовому висновку, викладеному у постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1746цс16, на зазначені умови кредитного договору уваги не звернули, відповідного правового висновку щодо цього не зробили. Крім того, оскаржувані судові рішення не відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 08 червня 2016 року у справі № 6-330цс16. Позовна заява містить відомості про численні невідповідності кредитного договору нормам чинного законодавства, проте суди попередніх інстанцій не взяли їх до уваги та ухвалили незаконні судові рішення. Вирішуючи цей спір, суди першої та апеляційної інстанцій мали керуватися статтями 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів» та не застосовувати статті 15, 23 цього Закону.

Короткий зміст позиції інших учасників справи

18. У квітні 2018 року ПАТ «Ідея Банк» подало відзив на касаційну скаргу, у якому зазначало, що оскаржувані судові рішення є законними та обгрунтовнаим, і такими, що ухвалені на підставі правильного застосування норм матеріального та процесуального права. Плата за обслуговування кредиту не суперечить вимогам чинного законодавства України та визначається кожним банком (фінансовою установою) індивідуально та затверджується внутрішніми актами. Умовами оспорюваних кредитних договорів встановлено процентні ставки послуг, які зафіксовані у графіках щомісячних платежів у грошовому виразі, у тому числі плата за обслуговування кредиту. Крім того, така плата за обслуговування кредитної заборгованості умовами кредитного договору від 26 червня 2014 року визначена на рівні 0,000 %, тобто взагалі відсутня. Укладаючи оспорювані кредитні договори, позивач була обізнаною про умови цих договорів і свідомо погоджувалась із ними, про що свідчить підпис на договорах, без будь-яких зауважень чи застережень щодо їх умов. Підписуючи довідки-повідомлення, позивач підтвердила те, що кредитодавець до укладення кредитних договорів надав їй у письмовій формі інформацію про умови, строк та форми кредиту, переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Крім того, відповідно до пункту 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 липня 2009 року № 6 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», згідно зі статтею 217 ЦК України правочин не може бути визнаний недійсним у цілому, якщо закону не відповідають лише його окремі частини й обставини справи свідчать про те, що він був би вчинений і без включення недійсної частини. У цьому разі відповідно до статті 217 ЦК України суд може визнати недійсною частину правочину, з'ясувавши думку сторін правочину. Якщо у недійсній частині правочин був виконаний однією зі сторін, суд визначає наслідки його недійсності залежно від підстав, з яких він визнаний недійсним.

Надходження касаційної скарги до Верховного Суду

19. Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

20. Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

21. У грудні 2017 року касаційну скаргу передано до Верховного Суду.

22. Ухвалою Верховного Суду від 07 березня 2018 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали з Дніпровського районного суду м. Києва.

Позиція Верховного Суду

23. Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України, провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час виникнення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

24. Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Оцінка аргументів учасників справи та висновків судів першої й апеляційної інстанції

25. Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

26. Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України, під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

27. Судами попередніх інстанцій встановлено, що 17 квітня 2013 року між ПАТ «Ідея Банк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № F86.227.70059, за умовами якого ОСОБА_1 надано кредит на поточні потреби у розмірі 64 340 грн 00 коп. зі сплатою за користування кредитом 2,5000 % річних від загальної суми кредиту та зі сплатою щомісяця за обслуговування кредиту 1,8500 % від початкової суми кредиту на строк до 17 квітня 2018 року.

28. Згідно із пунктом 2.5 кредитного договору від 17 квітня 2013 року у разі розірвання банком цього договору термін повернення кредиту вважається таким, що настав, та нарахування процентів і плати за кредитне обслуговування припиняється з дати розірвання договору, а позичальник зобов'язаний повернути заборгованість за договором, сплатити штрафні санкції (пеню) та відшкодувати завдані банку збитки.

29. Відповідно до пунктів 3.1.2, 3.1 цього кредитного договору позичальник зобов'язується: негайно повідомити банк у письмовій формі про зміну адреси, номерів контактних телефонів і про інші обставини, які можуть вплинути на виконання зобов'язань за даним договором; повернути кредит, проценти, плату за кредитне обслуговування і комісії достроково на вимогу банку у випадках, передбачених пунктом 4.2.4 цього договору.

30. Пунктом 4.2.5 вищезазначеного кредитного договору банк має право покласти на позичальника обов'язок здійснення інших дій, пов'язаних з виконанням цього договору, а також передати інформацію про позичальника третім особам для виконання ними своїх функцій.

31. Згідно із пунктом 4.2.7 банк має право ініціювати зміну процентної ставки за користування кредитом, у разі настання передбачених цим договором подій, які не залежать від волі сторін та мають безпосередній вплив на вартість кредитних ресурсів кредитора.

32. У пункті 6.1 кредитного договору від 17 квітня 2013 року позичальник заявив та гарантує, що вся інформація, відомості та документи, які повідомлені ним та надані банку з метою одержання кредиту, є достовірними і відповідають дійсності; банк перед укладенням кредитного договору повідомив йому в належній формі та у повному обсязі інформацію, передбачену частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», зазначена інформація йому відома та зрозуміла.

33. Відповідно до пункту 6.6 цього кредитного договору передбачено, що згідно із постановою Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 реальна річна процентна ставка складає 50,0000 %. Абсолютне значення подорожчання кредиту складає 75 596 грн 53 коп.

34. Згідно із пунктом 6.10 вищевказаного кредитного договору позичальник надав банку згоду на збирання, накопичення, використання та обробку його персональних даних, отриманих з метою надання кредиту при формуванні бази персональних даних «Клієнти ПАТ «Ідея Банк» в межах, визначених чинним законодавством, що можуть бути передані іншим розпорядникам цієї інформації.

35. 26 червня 2014 року між ПАТ «Ідея Банк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № Л71.188.30087, згідно з яким ОСОБА_1 надано кредит у розмірі 69 739 грн 00 коп. зі сплатою за користування кредитом 0,0010 % річних від залишкової суми кредиту на строк до 26 червня 2019 року.

36. Пунктом 1.5 цього кредитного договору визначено, що позичальник не сплачує кошти за обслуговування кредитної заборгованості банком за цим кредитним договором.

37. Згідно із пунктом 3.2.3 цього кредитного договору сторони погодили, що банк має право вимагати дострокового повернення кредиту, сплати процентів, плати за обслуговування кредитної заборгованості, відшкодування збитків і витрат на стягнення боргу, а позичальник зобов'язаний на вимогу банку достроково виконати зобов'язання, за умов, викладених у цьому пункті договору.

38. Відповідно до пункту 3.2.6 в разі прострочення сплати позичальником щомісячного внеску більше як на 30 днів, банк має право розірвати цей договір в односторонньому порядку, шляхом надіслання позичальнику повідомлення із зазначенням дати розірвання договору. У такому випадку договір вважається розірваним з дати, вказаної у повідомленні банку.

39. В обґрунтування заявлених позовних вимог, позивач посилалася на положення статей 229, 230 ЦПК України (правові наслідки вчинення правочину під впливом помилки та обману), а також статей 11, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів».

40. Згідно з частинами першою-третьою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

41. Відповідно до вимог частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

42. Правові наслідки вчинення правочину під впливом помилки й обману передбачені статтями 229, 230 ЦК України.

43. Тлумачення статті 230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов'язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

44. Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по?друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.

45. Тобто, правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

46. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

47. При цьому, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

48. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення.

49. Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229, статтей 203, 230 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

50. Відмовляючи у позові ОСОБА_1 про визнання недійсними кредитних договорів у цілому, суди установили, що сторони в момент укладення оспорюваних договорів виконали вимоги Закону України «Про захист прав споживачів». В цілому кредитні договори не суперечать нормам цивільного законодавства України, відповідають вільному волевиявленню та внутрішній волі учасників правочину, у зв'язку із чим суди дійшли обґрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання недійсними спірних кредитних договорів.

51. Разом з тим суди не врахували, що нормами цивільного законодавства України передбачено як визнання правочину недійсним в цілому, так і визнання недійсними окремих його положень, а також передбачено можливість визнання правочину недійсним в цілому, якщо недійсність окремих його положень тягне за собою недійсність інших його частин і недійсність правочину в цілому.

52. Стаття 217 ЦК України передбачає недійсність окремої частини правочину, яка не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

53. За положеннями статей 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

54. Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

55. Відповідно до статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

56. Згідно з частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній на час укладання спірних договорів, перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. У разі ненадання зазначеної інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону.

57. Відповідно до статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній на час укладання спірних договорів, яка регулює визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача, продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

58. Несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема, щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення, і це є підставою для визнання таких положень недійсними (окремих положень, а не договору в цілому).

59. Так, кредитний договір № F86.227.70059, укладений 17 квітня 2013 року між ПАТ «Ідея Банк» та ОСОБА_1 містить пункт 1.5, який передбачає сплату ОСОБА_1 щомісяця за обслуговування кредиту 1,8500 % від початкової суми кредиту.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

60. Суди попередніх інстанцій, перевіряючи умови зазначеного кредитного договору, не звернули увагу на те, що сплата коштів за обслуговування кредиту, тобто коштів, які супроводжують кредит, є несправедливою умовою кредитного договору, а тому підлягає визнанню недійсною.

61. Така правова позиція узгоджується із правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6?1746цс16, згідно із яким сплата щомісячної комісії за обслуговування кредиту є незаконною умовою кредитного договору.

62. Частиною першою статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

63. Частиною третьою статті 412 ЦПК України передбачено, що неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

64. Під час вирішення справи судами першої та апеляційної інстанцій допущено неправильне тлумачення норм матеріального права, що призвело до помилкового висновку про відмову у позові ОСОБА_1 про визнання недійсним пункт 1.5 кредитного договору № F86.227.70059, укладеного 17 квітня 2013 року.

65. За таких обставин касаційний суд дійшов висновку, що рішення судів попередніх інстанцій підлягають скасуванню в частині відмови визнати недійсним пункт 1.5 кредитного договору від 17 квітня 2013 року № F86.227.70059, та ухвалює у цій частині нове рішення про задоволення позову.

66. Вирішуючи спір у іншій частині заявлених позовних вимог, суди попередніх інстанцій правильно виходили із того, що кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних його умов, вони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі, умови оспорюваного договору не суперечать вимогам чинного законодавства України, у зв'язку із чим суди обґрунтовано відмовили у визнанні кредитного договору недійсним в цілому.

Щодо судових витрат

67. Позивач звернулася до суду з позовом про визнання недійсними кредитних договорів, який обґрунтовувала Законом України «Про захист прав споживачів», тобто є споживачем послуг.

68. Відповідно до частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов'язані з порушенням їхніх прав.

69. Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

70. Частиною шостою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

71. На підставі викладеного, з урахуванням того, що позивач звільнена від сплати судового збору, в той час, як позовні вимоги про визнання недійсними кредитних договорів підлягають частковому задоволенню, то з ПАТ «Ідея Банк» має бути стягнутий на користь держави судовий збір за ставкою, що діяла на час звернення до суду з позовом, у розмірі 551 грн 20 коп.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу ОСОБА_1, від імені якої діє ОСОБА_2, задовольнити частково.

2. Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 04 серпня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 24 жовтня 2017 року скасувати в частині відмови у визнанні недійсним пункту 1.5 кредитного договору від 17 квітня 2013 року № F86.227.70059 та ухвалити в цій частині нове рішення.

3. Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

4. Пункт 1.5 кредитного договору № F86.227.70059, укладеного 17 квітня 2013 року між Публічним акціонерним товариством «Ідея Банк» та ОСОБА_1, яким передбачено сплату ОСОБА_1 щомісяця за обслуговування кредиту 1,8500 % від початкової суми кредиту, визнати недійсним з 17 квітня 2013 року.

5. Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» (, адреса: вул. Валова, 11, м. Львів) на користь держави судовий збір у розмірі 551 грн 20 коп.

6. У іншій частині рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 04 серпня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 24 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б. І. Гулько

Є. В. Синельников

Ю. В. Черняк