Постанова

Іменем України

03 липня 2019 року

м. Київ

справа № 278/2177/15-ц

провадження № 61-1554св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Грушицького А. І., Литвиненко І. В.,

Сердюка В. В. (суддя-доповідач), Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» на рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 09 листопада 2015 року у складі судді Грубіяна Є. О. та рішення Апеляційного суду Житомирської області від 06 вересня 2016 року в складі колегії суддів: Борисюка Р. М., Галацевич О.М., Матюшенка І. В., та касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Житомирської області від 06 вересня 2016 року в складі колегії суддів: Борисюка Р. М., Галацевич О.М., Матюшенка І. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів

У липні 2015 року Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 23 травня 2008 року між акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (далі - АКІБ «УкрСиббанк»), правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_1 укладений договір про надання споживчого кредиту № 0, відповідно до умов якого останній отримав кредит у розмірі 40 000,00 доларів США, що еквівалентно 194 000,00 грн, зі сплатою 14 % річних та терміном повернення до 23 травня 2023 року.

У забезпечення виконання ОСОБА_1 умов цього договору 23 травня 2008 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 і ОСОБА_3 (окремо з кожним) укладені договори поруки № № 0/п1, 0/п2, відповідно до умов яких поручителі зобов`язалися відповідати у повному обсязі за виконання позичальником усіх зобов`язань, що виникли з кредитного договору від 23 травня 2008 року № 0.

У зв`язку з неналежним виконанням ОСОБА_1 договірних зобов`язань утворилася заборгованість, розмір якої станом на 16 липня 2015 року становив 25 358,25 доларів США і складався з: 22 270,57 доларів США - заборгованості за кредитом та 3 087,68 доларів США - заборгованості зі сплати відсотків, а також пені у загальному розмірі 14 912,24 грн, з якої: 2 716,08 грн - пеня за кредитом та 12 196,16 грн - пеня за відсотками.

Враховуючи наведене, позивач просив стягнути з відповідачів у солідарному порядку зазначену суму заборгованості за кредитним договором.

Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 09 листопада 2015 року позов ПАТ «УкрСиббанк» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в солідарному порядку на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за тілом кредиту та відсотками у розмірі 25 358,25 доларів США та 14 912,24 грн пені за несвоєчасне погашення заборгованості. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням Апеляційного суду Житомирської області від 13 січня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ПАТ «УкрСиббанк» задоволено. Стягнуто у солідарному порядку з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ПАТ «УкрСиббанк» 25 358,25 доларів США заборгованості за кредитом та відсотками, а також 14 912,24 грн пені за несвоєчасне погашення заборгованості. Стягнуто у солідарному порядку з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 на користь ПАТ «УкрСиббанк» 25 358,25 доларів США заборгованості за кредитом і відсотками, а також 14 912,24 грн пені за несвоєчасне погашення заборгованості. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 травня 2016 року касаційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково, рішення Апеляційного суду Житомирської області від 13 січня 2016 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Скасовуючи рішення апеляційного суду та передаючи справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, суд касаційної інстанції виходив із того, що встановивши, що умовами договору та графіком погашення кредиту передбачено щомісячні платежі зі сплати кредитних коштів, не врахував правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 17 вересня 2014 року у справі № 6-53цс14 та у постанові від 23 грудня 2015 року у справі № 6-436цс15, не дослідивши належним чином заперечень відповідачів щодо припинення поруки відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК України, ухвалив рішення про задоволення позову ПАТ «УкрСиббанк» на основі неповно з`ясованих обставин у справі.

Рішенням Апеляційного суду Житомирської області від 06 вересня 2016 року рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 09 листопада 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за договором про надання споживчого кредиту від 23 травня 2008 року по тілу кредиту та відсоткам за користування кредитом, станом на 16 липня 2015 року в розмірі 25 358,25 доларів США, що за офіційним курсом Національного банку України становить 679 093,93 грн, пеню за несвоєчасне погашення кредиту та відсотків за його користування в сумі 14 912,24 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про часткове задоволення позову, апеляційний суд виходив із того, що договори поруки припинилися відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК України.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційних скарг

У вересні 2016 року ПАТ «УкрСиббанк» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 09 листопада 2015 року та рішення Апеляційного суду Житомирської області від 06 вересня 2016 року, в якій просить скасувати зазначені судові рішення та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

У касаційній скарзі заявник вказує на те, що поза увагою суду апеляційної інстанції залишилася та обставина, що банк з позовом до суду звернувся в межах шестимісячного строку від дати надіслання вимоги про дострокове повернення кредиту. На думку банку, несплата щомісячних платежів не тягне за собою зміну строку виконання основного зобов`язання, а отже і не дає підстав для початку перебігу строку, визначеного частиною четвертою статті 559 ЦК України.

Відповідно до умов договорів поруки поручителі відповідають за всю суму кредиту, а не його частину чи виконання частинами, а відтак припинення поруки в частині зобов`язань суперечить як суті поруки, так і способу забезпечення зобов`язань.

Крім того, заявник звертає увагу, що як кредитним договором, так і договорами поруки визначений термін виконання основного зобов`язання, а саме 23 травня 2023 року. З огляду на це, апеляційний суд не мав підстав застосовувати друге речення частини четвертої статті 559 ЦК України, оскільки у договорах поруки чітко визначений строк їх дії.

Також апеляційний суд помилково вважає, що сума заборгованості повинна бути виражена в доларах США із зазначенням еквіваленту в гривні, оскільки до спірних правовідносин необхідно застосовувати положення частини третьої статті 553 ЦК України.

Висновки апеляційного суду про припинення поруки суперечать правовій позиції Верховного Суду України, висловленій в постанові від 17 вересня 2014 року у справі № 6-53цс14, оскільки позов пред`явлений банком до настання строку виконання основного зобов`язання та в межах шестимісячного строку від дати надіслання вимоги про дострокове погашення кредиту. При цьому сплив шестимісячного строку щодо окремих платежів не може мати наслідком припинення поруки повністю.

У вересні 2016 року ОСОБА_1 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Апеляційного суду Житомирської області від 06 вересня 2016 року, в якій просить скасувати зазначене судове рішення та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

У касаційній скарзі заявник вказує на те, що суди не перевірили та не встановили реальний розмір заборгованості за кредитним договором, надані позивачем довідка та розрахунок за кредитом не можуть слугувати доказом безспірності суми заборгованості.

Позивачем не надано суду первинних бухгалтерських документів щодо видачі кредиту та його часткового погашення, а тому у суду не було підстав вважати, що розмір заборгованості за кредитним договором, зазначений у розрахунку та довідці банку, є правильним.

У матеріалах справи відсутні докази направлення банком вимог про погашення заборгованості за кредитним договором. Крім того, кредитний договір є недійсним, оскільки при його укладенні банк не попередив його про те, що валютні ризики під час виконання зобов`язань за договором несе споживач, а також не повідомив письмово про умови кредитування.

Суд апеляційної інстанції, стягнувши суму заборгованості в доларах США, не звернув уваги на положення статті 192 ЦК України, відповідно до якої законним платіжним засобом, обов`язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 жовтня 2016 року відкрито касаційне провадження у зазначеній цивільній справі, за касаційною скаргою ПАТ «УкрСиббанк», витребувано справу та надано строк для подачі заперечень на касаційну скаргу.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 31 жовтня 2016 року відкрито касаційне провадження у зазначеній цивільній справі, за касаційною скаргою ОСОБА_1 та надано строк для подачі заперечень на касаційну скаргу.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон від 03 жовтня 2017 року), за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону від 03 жовтня 2017 року касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 листопада 2017 року справу призначено до судового розгляду.

У січні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ зазначену цивільну справу передано Верховному Суду.

Відповідно до підпунктів 2.3.2, 2.3.4, 2.3.13, 2.3.49 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України від 26 листопада 2010 року № 30, зі змінами та доповненнями, постанови Пленуму Верховного Суду від 24 травня 2019 року № 8 «Про здійснення правосуддя у Верховному Суді» та рішення зборів суддів Касаційного цивільного суду від 28 травня 2019 року № 7 «Про заходи, спрямовані на своєчасний розгляд справ і їх вирішення у розумні строки», у зазначеній справі призначено повторний автоматизований розподіл.

11 червня 2019 року справу розподілено судді-доповідачу.

Ухвалою Верховного Суду від 13 червня 2019 року справу призначено до розгляду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Позиція та висновки Верховного Суду

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційних скарг, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційні скарги підлягають задоволенню частково.

Судом установлено, що 23 травня 2008 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_1 укладений договір про надання споживчого кредиту № 0, відповідно до умов якого останній отримав кредит у розмірі 40 000 доларів США, що еквівалентно 194 000,00 грн, зі сплатою 14 % річних та терміном повернення до 23 травня 2023 року.

Умовами цього договору передбачено, що погашення кредиту здійснюється щомісячними платежами.

У забезпечення виконання ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором, 23 травня 2008 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 і ОСОБА_3 (з кожним окремо) укладені договори поруки № № 0/п1, 0/п2, відповідно до умов яких поручителі зобов`язалися відповідати у повному обсязі за виконання позичальником усіх зобов`язань, що виникли з кредитного договору від 23 травня 2008 року № 0. Згідно з пунктом 1.4 вказаних договорів поруки відповідальність поручителів і боржника є солідарною.

Пунктом 3.1 договорів поруки передбачено, що вони діють до повного припинення всіх зобов`язань боржника за основним договором.

Останній платіж на погашення тіла кредиту здійснено позичальником 30 квітня 2014 року, а на погашення процентів за користування кредитними коштами - 02 жовтня 2014 року, до суду з позовом до поручителів про стягнення заборгованості за кредитним договором банк звернувся 23 липня 2015 року, тобто з пропуском шестимісячного строку настання строку погашення чергового платежу.

17 квітня 2015 року банк направив на адреси відповідачів письмові вимоги про необхідність погашення заборгованості, в яких зазначив, що у випадку не усунення порушень на 32 (тридцять другий) день з дня отримання цієї вимоги вимагає виконання всіх зобов`язань за договором про надання споживчого кредиту від 23 травня 2008 року, а саме виплати банку заборгованості з повернення суми кредиту в повному обсязі та сплати нарахованих процентів.

Зазначені вимоги отримані відповідачами 19 травня 2015 року, а тому строк дострокового виконання зобов`язань за кредитним договором настав 20 червня 2015 року, тобто банк у межах шестимісячного строку настання виконання основного зобов`язання звернувся до суду з позовом до поручителів.

Нормативно-правове обґрунтування

Відповідно до статі 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Статтею 546 ЦК України встановлено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, порукою.

Відповідно до статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

За змістом частин першої, другої статті 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що й боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя, якщо інше не передбачено законом.

Отже, порука - це строкове зобов`язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб`єктивне право кредитора.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України).

Оскільки договорами поруки не встановлений строк припинення поруки, а умови договорів поруки про їх дію до повного припинення зобов`язань боржника не свідчать про те, що цими договорами установлений строк припинення поруки в розумінні статті 251, частини четвертої статті 559 ЦК України, тому в цьому випадку підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 ЦК України про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.

Отже, саме з часу прострочення несплаченої заборгованості починається обчислення встановленого частиною четвертою статті 559 цього Кодексу шестимісячного строку для пред`явлення вимог до поручителя щодо окремих зобов`язань за кредитом.

При цьому, у разі зміни кредитором на підставі частини другої статті 1050 ЦК України строку виконання основного зобов`язання передбачений частиною четвертою статті 559 цього Кодексу шестимісячний строк підлягає обчисленню від цієї дати.

Тобто, вирішуючи питання про припинення поруки, необхідно встановити, коли розпочався строк для звернення до суду з позовом до поручителя, а саме: з моменту зміни кредитором строку виконання основного зобов`язання або з моменту несплати щомісячного платежу.

При цьому, кредитодавець має право нараховувати передбачені договором проценти лише впродовж строку дії кредитного договору, після спливу визначеного договором строку кредитування нарахування відсотків є безпідставним.

Зазначену правову позицію висловлено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, відповідно до якої право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Після спливу чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією Україниправ і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Тобто Верховний Суд не має права встановлювати обставини справи і оцінювати докази.

Згідно із частиною першою статті 303 ЦПК України у редакції, на час ухвалення оскаржуваного рішення, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Вищий спеціалізований суд з розгляду цивільних і кримінальних справи направляючи справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції зазначив, що суд, встановивши, що умовами договору та графіком погашення кредиту передбачено щомісячні платежі зі сплати кредитних коштів, не врахував правових позицій Верховного Суду України та не дослідивши належним чином заперечення відповідачів щодо припинення поруки відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК України, ухвалив рішення про задоволення позову на основі неповно з`ясованих обставин справи.

Апеляційний суд не виконав вказівки, викладені судом касаційної інстанції в ухвалі від 25 травня 2016 року, не встановив належним чином обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, а саме не перевірив чи скористався банк своїм правом на дострокове повернення всієї суми заборгованості, у зв`язку з чим не встановив коли розпочався строк для звернення до суду із позовом до поручителів.

Враховуючи наведене, ухвалюючи оскаржуване рішення, апеляційний суд дійшов передчасного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог до поручителів, не звернув уваги на те, що строк пред`явлення вимоги до поручителя обраховується окремо за кожним щомісячним платежем або з моменту зміни кредитором строку виконання основного зобов`язання.

Верховним Судом встановлено, що банк змінив строк виконання основного зобов`язання, направивши на адресу боржника та поручителів досудові вимоги про повне погашення заборгованості за кредитним договором, тобто строк виконання зобов`язань за кредитним договором настав 20 червня 2015 року, а тому шестимісячний строк пред`явлення вимоги до поручителя має обраховуватися саме з цієї дати.

Згідно з пунктом 3 частини третьої та частини четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом.

Переглядаючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд усупереч вищевказаних положень норм процесуального права не сприяв всебічному і повному з`ясуванню обставин справи та не встановив достатньо повно фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, враховуючи характер спірних правовідносин, що є підставою для скасування рішення суду апеляційної інстанції та направлення справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

За загальними вимогами процесуального права визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, розрахунків, з яких суд виходив при вирішенні позовів, що стосуються, зокрема, грошових вимог (дослідження обґрунтованості, правильності розрахунку, доведеності розміру збитків, наявності доказів, що їх підтверджують).

Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення в справі неможливо.

Для правильного вирішення спору щодо стягнення заборгованості з поручителів судам необхідно надати юридичну оцінку обґрунтованості та правильності розрахунку заборгованості в системному зв`язку з дослідженням інших доказів у справі і лише після цього вирішити питання по суті заявлених позовних вимог, з урахуванням того, що банк змінив строк виконання основного зобов`язання та після спливу якого право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється.

Оскільки суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати обставини, які не були перевірені та встановлені апеляційним судом, враховуючи необхідність встановлення обставин, наведених вище, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково, а ухвалене у справі рішення суду апеляційної інстанції - скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційні скарги Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду Житомирської області від 06 вересня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді: А. І. Грушицький

І. В. Литвиненко

В. В. Сердюк

І. М. Фаловська