печерський районний суд міста києва
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2019 року Печерський районний суд м.Києва

у складі: головуючого судді - Остапчук Т.В.

при секретарі -Ткаченко Ю.М.

за участю: представника позивача

Представника відповідача

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позогвом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Броварського міськрайонного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області про визнання батьківства та про внесення змін до актового запису про народження дитини даних про батька,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач в грудні 2017р. звернувся до суду із позовом про визнання батьківства та зобов`язання вчинити дії, мотивуючи свої вимоги тим, що між позивачем та ОСОБА_3 , нове прізвище ОСОБА_3 , мали місце відносини в період листопад-грудень 2014р. Влітку 2017р. випадково побачив фото дитини відповідачки ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_1 та помітив велику схожість із собою , особливо в дитинстві . внаслідок яких народилась дитина. На час народження дитини відповідачка перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , у зв`язку з чим батьком дитини був зареєстрований останній. Помітивши свою схожість із дитою одразу вийшов на спілкування з відповідачкою відносно дитини , вона наполегливо благала не заявляти жодних прав відносно дитини та залишити їх в спокої . Потім з часом запевняла до дитина не є його дочкою , не виходила на зв`язок і не бажала говорити. Тому на основі фото він замовив дві експертизи у провідних спеціалістів по фізіономіці, які підтвердили свожість дитини. Відповідачка відмовляється від проведення аналізу генетичної ідентифікації. Оскільки є біологічним батьком дитини , має величезне бажання спілкуватися , брати активну участь у її житті, розвитку, вихованні, виконувати батьківські обов`язки , позитивно впливати на інтереси самої дитини був вимушений звернутися до суду з даним позовом.В судовому засіданні позивач , представник позивача позовні вимоги підтримали та просили задовольнити.

Відповідачка та представник відповідачів позовні вимоги не визнали, посилаючись на необхідність застосування до вимог позивача наслідки спливу строку позовної давності. Так, відповідач пояснила, що позивач дійсно є батьком дитини. В листопаді 2014р. раптово дізналась що вагітна і була впевнена на 100 % що батьком дитини є ОСОБА_2 , тому припинила відносини з позивачем . В травні 2015р. одружилися , про що стало відомо позивачу. Після народження дитини він позав дзвонити , говорити щоб вона повернулась до нього , на що вона відмовила. Позивач почав говорити що він є батьком дитини , всіляко маніпулювати цим, що розповість чоловіку , забере дитину. Потім зник і взимку 2016р. почав знову телефонувати , про дитину не цікавився. В лютому 2016р. запропонував зробити експертизу щодо батьківства, на що вона погодилась , оскільки була впевнена про батьківство свого чоловіка. В лютому 2016р. позивач разом з товаришем ОСОБА_7 приїхали на автомобілі та поїхали до м.Києва , де провели генетичну експертизу згідно якої вірогідність батьківства позивача відносно дитини становила 99,9999996%. З цього часу вона не заперечувала позивачу бачитись з дитиною, погуляти з нею Однак з моменту народження і до нині позивач жодного разу не бачився з дитиною , жодних вчинків щодо її утримання та виховання не вчиняв . Представник відповідача зазначив, що позивачу було відомо про те, що дитина є його рідною донькою, проте позивач у передбачений законом строк не звертався до суду із вимогою про визнання батьківства, хоча мав можливість вчинити певні дії, доказів про перешкоди у зверненні до суду, протягом встановленого строку, позивач та представник останнього суду не надали.

Представник позивача заперечував проти заяви про застосування наслідків спливу строку позовної давності, зазначаючи що позивачем був пред`явлений відповідний позов , оскільки в літку 2017р. дізнався про дитину , а проведений аналіз ДНК в березні 2016р. не ідентифікує особу батька.

Представник відповідача -3 в судове засідання не з`явився , повідомили суд про розгляд справи у відсутність та ухвалення рішення відповідно до вимог чинного законодавства .

Ухвалою Печерського районного суду м.києва від 30.03.2018р. відкрито провадження в справі в порядку загального провадження.

Вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд вважає встановленими наступні факти та відповідні їм правовідносини.

ІНФОРМАЦІЯ_1 народилась ОСОБА_8 яка є донькою ОСОБА_3 . На час народження дитини відповідачка перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , у зв`язку з чим батьком дитини був зареєстрований.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 128 СК України, за відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду.

Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до Цивільного процесуального кодексу України.

Згідно ч. 1 ст. 129 СК України, особа, яка вважає себе батьком дитини, народженої жінкою, яка в момент зачаття або народження дитини перебувала у шлюбі з іншим чоловіком, має право пред`явити до її чоловіка, якщо він записаний батьком дитини, позов про визнання свого батьківства.

Відповідачка ОСОБА_3 вказувала , що в лютому 2016р. на вимогу позивача було проведено дослідження щодо батьківства. Згідно результату Аналізу ДНК від 3.03.2016р. вірогідність батьківства позивача відносно дитини становить 99,9999996%. (а.с.79)

Разом з тим, представник відповідачів, просив застосувати до даних правовідносин строк позовної давності, оскільки позивач не вчинив дії направлені на визнання батьківства у передбачений законом строк, оскільки знав, що останній є батьком дитини з часу проведення відповідного дослідження тобто з березня 2016 року.

Згідно ч. 2 ст. 129 СК України, до вимоги про визнання батьківства застосовується позовна давність в один рік, яка починається від дня, коли особа дізналася або могла дізнатися про своє батьківство.

Згідно п. 6 ППВСУ «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15.05.2006 року № 3, особа, котра вважає себе батьком дитини, народженої жінкою, яка в момент зачаття або народження дитини перебувала в шлюбі з іншим чоловіком, має право пред`явити до останнього, якщо того записано батьком, позов про визнання свого батьківства. Згідно зі ст. 129 СК зазначена особа може звернутися з такими вимогами у межах строку позовної давності (один рік), перебіг якого починається з дня, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про своє батьківство.

У тих випадках, коли батьком дитини записано конкретну особу, вимоги про визнання батьківства мають розглядатись одночасно з вимогами про виключення відомостей про цю особу як батька з актового запису про народження дитини.

Представник позивача вказує , що позивачем не пропущений строк позовної давності , оскільки в літку 2017р. дізнався про дитину , а проведений аналіз ДНК в березні 2016р. не ідентифікує особу батька.

Судом встановлено , що на виконання ухвали Печерського районного суду м.Києва від 13.08.2018р. Медико-генетичним центром «МАМА-ПАПА» було повідомлено , що результат аналізу ДНК замовляла для особистого користування особа , що представилась як ОСОБА_1 у лютому 2016р. (а.с.78)

Даний доказ спростовує твердження позивача про те що він не має відношення до проведення даного дослідження, крім того також дана обставина підтверджується показами свідка ОСОБА_11 .

Позивачем не надано суду належних та допустимих доказів , що в липні 2017р. йому стало відомо про народження у відповідачки дитини. Також не надано висновків експертизи по фізіономіці , які підтвердили схожість дитини на які він посилається в позовній заяві.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 5 СК України, держава охороняє сім`ю, дитинство, материнство, батьківство, створює умови для зміцнення сім`ї.

Держава створює людині умови для материнства та батьківства, забезпечує охорону прав матері та батька, матеріально і морально заохочує і підтримує материнство та батьківство.

ОСОБА_3 визнала , що після проведення аналізу ДНК з`ясувала що позивач є батьком її доньки та пояснила, що будь яких перешкод у здійсненні позивачем реалізації батьківських прав вона не здійснювала. Позивач жодного разу не бачився з дитиною , жодних вчинків щодо її утримання та виховання не вчиняв, хоча мешкають в одному населеному пункті смт.Калинівка.

Крім того позивачем не надано належних та допустимих доказів спростування даних тверджень відповідачки щодо піклування про дитину.

Згідно ч. 1 ст. 251 ЦК України, строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Згідно ч. 1 ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно ч. ч. 4, 5 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Згідно п. 9 ППВСУ «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15.05.2006 року № 3,відповідно до статей 213, 215 ЦПК рішення щодо визнання батьківства (материнства) має ґрунтуватися на всебічно перевірених судом даних, що підтверджують або спростовують заявлені вимоги чи заперечення проти них.

Судом встановлено, що позивачу стало відомо про своє батьківство стосовно дитини ОСОБА_8 в березні 2016року, після отримання результату дослідження що є початком перебігу строку позовної давності для звернення з позовом про визнання батьківства , а з даним позовом звернувся в грудні 2017р. та, враховуючи, що відповідачем під час розгляду справи заявлено про застосування позовної давності, відповідно до наведених норм матеріального права дійшов висновку про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до частини першої ст. 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» ратифіковано Конвенцію про захист прав і основоположних свобод людини 1950 року. Перший протокол та протоколи № 2, 4, 7, 11 до Конвенції.

Європейський суд з прав людини у справі «Савіни проти України» (заява № 39948/06 від 18 грудня 2008 року) вказує, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції (рішення у справі «МакМайкл проти Сполученого Королівства» від 24 лютого 1995 року).

У рішенні від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України» (заява № 31111/04) суд наголосив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

Європейський суд у своєму рішенні у справі «Гаазе проти Німеччини» (заява № 11057/02 від 08 квітня 2004 року) зазначив, що згідно з усталеною прецедентною практикою суду, взаємне почуття втіхи батьків і дитини від того, що вони постійно перебувають разом, становить важливий елемент сімейного життя, тому національні заходи, що перешкоджають реалізації такого почуття, дорівнюють втручанню у право, яке перешкоджають реалізації такого почуття, дорівнюють втручанню у право, яке захищається статтею 8 Конвенції.

Європейський суд у своєму рішенні у справі «Гронмарк проти Фінляндії» вказав, що він не може прийняти той факт, що національні органи влади дозволили юридичній реальності суперечити біологічній реальності, покладаючись на абсолютну природу строку позовної давності. Суд встановив, що навіть звертаючи увагу на межі розсуду Держави, суд вважає, що застосування негнучкого строку позовної давності щодо справ встановлення батьківства, незважаючи на обставини конкретної справи і, особливо, обов`язок позивача вчинити певні дії у межах цього строку позовної давності, порушує основу права на повагу до особистого життя особи, закріпленого статтею 8 Конвенції.

У справі «Роман проти Фінляндії» (заява № 13072/05 від 29 січня 2013 року) суд встановив, що негнучкі строки позовної давності або інші перешкоди щодо позовів оскарження батьківства, які застосовуються без винятків, порушують статтю 8 Конвенції.

Враховуючи наведене, суд вважає, що позивачем пропущено строк позовної давності для пред`явлення вимог щодо визнання батьківства, тому в задоволенні позову слід відмовити.

На підставі викладеного та керуючись , ст. ст. 128, 129 СК України, ст. ст. 251, 256, 267 ЦК України, ст.ст. 12,13,77,79, 81,263,264 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Відмовити в позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Броварського міськрайонного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області про визнання батьківства та про внесення змін до актового запису про народження дитини даних про батька.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду через Печерський районний суд м.Києва протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту.

дата складання повного тексту рішення 2.01.2020р.

Суддя Остапчук Т.В.