Постанова

Іменем України

23 січня 2019 року

м. Київ

справа № 489/6514/16-ц

провадження № 61-1460св17

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Хопти С. Ф., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Апеляційного суду Миколаївської області, у складі колегії суддів: Серебрякової Т. В., Лисенка П. П., Самчишиної Н. В., від 27 листопада 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом його продажу на прилюдних торгах в межах процедури виконавчого провадження.

Свої вимоги ОСОБА_3 мотивував тим, що 06 листопада 2010 року між ним та ОСОБА_4 було укладено нотаріально посвідчений договір позики, за умовами якого позивач передав, а позичальник прийняв грошові кошти у розмірі 43 530 грн, що на день передачі коштів було еквівалентно 5 500 доларів США, зі сплатою відсотків за користування ними у розмірі 6 % на місяць від суми позики, із кінцевим строком повернення 06 листопада 2012 року. Цього ж дня між ОСОБА_3 і ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_5 та ОСОБА_7 укладено іпотечний договір, відповідно до умов якого останні з метою забезпечення виконання зобов'язань ОСОБА_4 за вищезазначеним договором позики передали в іпотеку позивачу належне їм на праві спільної часткової власності нерухоме майно, а саме: двокімнатну квартиру АДРЕСА_1. Взятий на себе обов'язок позивач виконав належним чином, в той час як позичальник ОСОБА_4 належним чином своїх договірних зобов'язань не дотримався, у зв'язку із чим станом на 07 листопада 2016 року утворилась заборгованість за договором позики у загальному розмірі 692 995 грн, з яких: 1 361 доларів США, що еквівалентно 34 801 грн - сума основного боргу, 20 870 доларів США, що еквівалентно 533 646 грн - сума нарахованих відсотків за користування позикою, 13 987 грн - 3 % річних за весь час прострочення зобов'язання, 110 561 грн -інфляційні втрати за весь час прострочення зобов'язання.

Із урахуванням зазначеного, позивач просив позов задовольнити, звернути стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором від 06 листопада 2010 року, а саме, двокімнатну квартиру АДРЕСА_1, шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження за початковою ціною 250 тис. грн, та за рахунок коштів, отриманих від реалізації предмета іпотеки, здійснити часткове погашення заборгованості за договором позики від 06 листопада 2010 року у розмірі 692 995 грн на його користь.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва, у складі судді Тихонової Н. С., від 11 жовтня 2017 року позов задоволено. Звернуто стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором, посвідченим 06 листопада 2010 року приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Савченко І. М. та зареєстрованим в реєстрі за № 2025/24, а саме: двокімнатну квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 43,0 кв. м, житловою площею 29,1 кв. м, зі всіма її невід'ємними приналежностями, шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження за початковою ціною 250 тис. грн, та за рахунок коштів, отриманих від реалізації предмета іпотеки, вирішено здійснити часткове погашення заборгованості за договором позики від 06 листопада 2010 року, посвідченим приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Савченко І.М. та зареєстрованим в реєстрі за № 2023, у розмірі 692 995 грн, станом на 07 листопада 2016 року, на користь ОСОБА_3 Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що на момент вирішення справи ОСОБА_4 взяті на себе зобов'язання за договором позики належним чином не виконав, у зв'язку із чим існує заборгованість, а тому в силу положень пункту 6.3 іпотечного договору від 06 листопада 2010 року та статті 39 Закону України «Про іпотеку» вимоги позивача є обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення.

Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 27 листопада 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 задоволено частково. Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 11 жовтня 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що районним судом було неправильно визначено розмір процентів за користування кредитними коштами, оскільки умовами договору позики не визначено розмір процентів за користування коштами, який підлягає застосуванню після спливу строку, визначеного для остаточного розрахунку, та у разі неналежного виконання позичальником грошового зобов'язання за ним, а тому їх розмір повинен визначатися на рівні облікової ставки Національного банку України (далі -НБУ). Враховуючи часткове погашення заборгованості, загальну суму заборгованості апеляційний суд визначив у розмірі 22 485, 44 грн і дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, виходячи із співмірності заборгованості та вартості іпотечного майна. Вимоги у частині нарахування інфляційних та трьох процентів річних на підставі статті 625 ЦК України визнані безпідставними.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 27 листопада 2017 року та залишити в силі рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 11 жовтня 2017 року, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд неправильно застосував до спірних правовідносин положення статей 530, 533, 599, 637 ЦК України, зробив неправильний висновок про те, що заборгованість за договором позики повинна бути обчислена за офіційним курсом долара США станом на день остаточного розрахунку, встановленого договором позики. Вирішуючи питання про розмір заборгованості по нарахованим відсоткам за користування позикою, апеляційним судом не враховано положення статей 536, 1048, 1056-1, 1061 ЦК України, згідно яких проценти є платою за користування чужими грошовими коштами, яка, за відсутності іншої домовленості сторін, сплачується боржником за весь період користування грошовими коштами, у тому числі після настання терміну повернення позики. Здійснений апеляційним судом, із застосуванням облікової ставки НБУ, розрахунок відсотків за користування грошовими коштами суперечить нормам матеріального права, є незаконним та таким, що порушує права позикодавця. Вирішуючи питання правомірності нарахування позивачем 3 % річних та інфляційних втрат, суд апеляційної інстанції зробив помилковий висновок про відсутність у позивача права на стягнення цих сум та відсутності підстав для застосування до спірних правовідносин положень статті 625 ЦК України. Таким чином, здійснений апеляційним судом розрахунок заборгованості не відповідає дійсності.

У січні 2018 року відповідачами до Верховного Суду направлено відзив на касаційну скаргу, який мотивовано тим, що доводи касаційної скарги не спростовують правильного по суті оскарженого рішення апеляційного суду. Апеляційним судом правильно застосовано норми матеріального права, здійснено розрахунок заборгованості за договором позики із урахуванням його умов. Судом апеляційної інстанції встановлено усі обставини, що мають значення для справи, їм надана належна юридична оцінка, а також оцінка усім доказам та розрахункам, з яких суд виходив при вирішенні спору.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною третьою статті 400 ЦПК України визначено, що суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду апеляційної інстанції не відповідає.

Судами встановлено, що 06 листопада 2010 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено нотаріально посвідчений договір позики, за умовами якого позивач ОСОБА_3 надав позичальнику ОСОБА_4 грошові кошти у сумі 43 530 грн, що на день передачі коштів було еквівалентно 5 500 доларів США за курсом Національного банку України на день посвідчення договору, зі сплатою відсотків за користування ними у розмірі 6 % на місяць від суми позики у гривнях, що є еквівалентом 330 доларів США за курсом НБУ на день сплати відсотків до дня фактичного повернення позики, із кінцевим строком повернення 06 листопада 2012 року (а. с. 24).

Пунктом 2 договору позики сторони погодили, що остаточний розрахунок щодо повернення суми позики має бути здійснено не пізніше 06 листопада 2012 року в гривнях в еквіваленті 5 500 доларів США відповідно до курсу Національного банку України на день повернення позики.

Цього ж дня між ОСОБА_3 і ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_5 та ОСОБА_7 укладено нотаріально посвідчений іпотечний договір, відповідно до якого іпотекодавці, з метою забезпечення виконання зобов'язань ОСОБА_4 за вищезазначеним договором позики, передали в іпотеку позивачу належне їм на праві спільної часткової власності нерухоме майно, а саме: двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 (а. с. 21-23).

Право власності іпотекодавців на вказану квартиру підтверджено свідоцтвом про право власності, виданим управлінням з використання і розвитку комунальної власності Миколаївської міської ради 12 листопада 2007 року, зареєстрованого в Миколаївському МБТІ 29 липня 2008 року за реєстраційним номером 24157119, номер запису 18011 в книзі 104.

Договірна вартість предмета іпотеки була визначена сторонами у розмірі 250 тис. грн. При цьому, сторони погодились з тим, що вартість предмету іпотеки, зазначена у договорі, є приблизною вартістю предмету іпотеки на момент передачі його у іпотеку. Реалізація предмета іпотеки у будь-якому випадку буде здійснюватись за цінами, що реально склалися на ринку на момент його реалізації та є реальними щодо його відчуження за грошові кошти, в порядку, передбаченому цим договором та чинним на момент реалізації законодавством.

Згідно звіту з незалежної оцінки майна, складеного Товариством з обмеження відповідальністю «Українська експертна група» від 03 березня 2017 року, вартість двокімнатної квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, станом на 03 березня 2017 року становила 600 300 грн (а. с. 99).

У зв'язку із невиконанням відповідачем ОСОБА_4 умов договору позики позивач направив останньому претензію від 01 вересня 2012 року, в якій було запропоновано позичальнику виконати умови договору, а також попереджено про намір звернути стягнення на нерухоме майно в рахунок погашення боргу у разі невиконання вимоги протягом тридцяти календарних днів з дати отримання цієї претензії (а. с. 91).

Оскільки в добровільному порядку та у встановлений в договорі позики строк позичальник заборгованість за договором позики не сплатив, у травні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до відповідачів про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нерухоме майно.

Ухвалою Ленінського районного суду міста Миколаєва від 25 червня 2014 року визнано мирову угоду, укладену сторонами, за умовами якої ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 визнають борг перед позивачем ОСОБА_3 за договором позики від 06 листопада 2010 року у розмірі 19 615, 51 доларів США, що еквівалентно 228 716, 85 грн; право власності на квартиру АДРЕСА_1 визнається за ОСОБА_3; з ОСОБА_3 на користь відповідачів ОСОБА_4 ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 підлягає стягненню сума компенсації вартості квартири у розмірі 8 тис. доларів США в гривневому еквіваленті, визначеному курсом НБУ на час проведення розрахунку, яка підлягає сплаті протягом п'яти календарних днів з дня затвердження мирової угоди та повинна бути підтверджена розпискою про її сплату; відповідачі ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 зобов'язуються протягом тридцяти календарних днів звільнити квартиру АДРЕСА_1 та знятись з реєстраційного обліку за вказаною адресою. Провадження у справі на підставі статті 175, пункту 4 частини першої статті 205 ЦПК України, 2004 року, закрито.

Ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 09 червня 2015 року ухвала Ленінського районного суду міста Миколаєва від 25 червня 2014 року скасована, а справа направлена до суду першої інстанції для розгляду.

В ході розгляду вказаної цивільної справи рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 23 грудня 2016 року було відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 через невірно обраний позивачем спосіб захисту права.

В зв'язку із зазначеним, у грудні 2016 року ОСОБА_3 вдруге звернувся до суду із позовом за захистом свого порушеного права.

Вирішуючи питання про стягнення заборгованості з основної суми позики, апеляційний суд дійшов висновку, що сума позики, яка підлягала поверненню позичальником позикодавцю, визначається згідно із курсом долара США до гривні станом на 06 листопада 2012 року (визначений договором день повернення позики). Однак, апеляційний суд не врахував, що у пункті 2 договору позики сторони дійшли згоди, що повернення позики має бути проведено в гривнях в еквіваленті 5 500 доларів США відповідно до курсу Національного банку України на день фактичного повернення позики.

Апеляційним судом зроблено правильний висновок, що норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов'язання, визначеного у гривнях, а тому вимоги про відшкодування інфляційних втрат за прострочення виконання зобов'язання, у якому сторони визначили грошовий еквівалент у доларах США, не можна визнати законними й обґрунтованими. В той же час висновок апеляційного суду про неможливість застосування до грошових відносин сторін у цій справі положень частини другої статті 625 ЦК України щодо нарахування трьох процентів річних від простроченої суми є неправильним.

Відповідно до статті 589 ЦК України, частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Стаття 41 Закону України «Про іпотеку» передбачає, що реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса, проводиться, якщо інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», з дотриманням вимог цього Закону.

Згідно з частиною першою статті 39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації (при цьому суд може зазначити, що початкова ціна встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій).

Пунктом 41 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» № 5 від 30 березня 2012 року визначено, що при вирішенні спору про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має дати оцінку співмірності суми заборгованості за кредитом та вартості іпотечного майна, якщо допущене боржником або іпотекодавцем, якщо він є відмінним від боржника, порушення основного зобов'язання чи іпотечного договору не завдає збитків іпотекодержателю і не змінює обсяг його прав.

Частиною третьою статті 39 Закону України «Про іпотеку» визначено, що суд вправі відмовити у задоволенні позову іпотекодержателя про дострокове звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо допущене боржником або іпотекодавцем, якщо він є відмінним від боржника, порушення основного зобов'язання чи іпотечного договору не завдає збитків іпотекодержателю і не змінює обсяг його прав.

Неправильно встановивши розмір заборгованості позичальника за договором позики, апеляційний суд дійшов необґрунтованого висновку про відмову у зверненні стягнення на предмет іпотеки, залишивши права позивача невідновленими.

В той же час, вирішуючи питання про розмір заборгованості по відсотках за користування позикою у період з 06 грудня 2012 року по 07 листопада 2016 року (включно), апеляційний суд виходив із того, що умовами договору позики не визначено розмір процентів за користування коштами, який підлягає застосуванню після спливу строку, визначеного для остаточного розрахунку, тому вразі неналежного виконання позичальником грошового зобов'язання за ним розмір процентів повинен визначатися на рівні облікової ставки НБУ.

З таким висновком апеляційного суду погодитися не можна, виходячи із наступного.

Відповідно до частини першої статті 1048 та частини першої статті 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку позики.

ВеликаПалата Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) дійшла висновку, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

Таким чином, апеляційний суд дійшов неправильного висновку про наявність підстав для нарахування відсотків за користування грошовими коштами на рівні облікової ставки НБУ після спливу визначеного договором позики строку.

Відповідно до змісту статей 610, 612 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом.

Згідно з статтею 629 ЦК України договір є обов'язковим до виконання обома сторонами.

Враховуючи право позивача самостійно обирати ефективний спосіб захисту своїх прав, зокрема шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, що передбачено умовами іпотечного договору та вимогами Закону України «Про іпотеку», колегія суддів вважає необґрунтованим висновок апеляційного суду відносно того, що розмір простроченої боржником заборгованості, розрахований апеляційним судом, є підставою для відмови у задоволенні вимог позивача про звернення стягнення на предмет іпотеки.

З урахуванням вищевказаних порушень, допущених судом апеляційної інстанції, рішення від 27 листопада 2017 року не може вважатись законним і обґрунтованим.

У відповідності до частини третьої та четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Частиною першою статті 400 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції під час розгляду справи в касаційному порядку не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

З урахуванням наведеного, рішення апеляційного суду підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. При новому розгляді справи суду необхідно об'єктивно дослідити вказані у цій постанові докази в сукупності з іншими доказами у справі, надати оцінку як доказам в цілому, так і кожному доказу окремо, мотивуючи відхилення або врахування кожного доказу.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 27 листопада 2017 року скасувати та направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник
Судді О. В. Білоконь
Є. В. Синельников
С. Ф. Хопта
Ю. В. Черняк