Постанова

Іменем України

23 січня 2019 року

м. Київ

справа № 608/2844/14-ц

провадження № 61-23017св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А. (суддя-доповідач),

суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О., Погрібного С. О., Ступак О. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Чортківського районного суду Тернопільської області від 04 листопада 2016 року у складі судді Парфенюка В. І. та ухвалу Апеляційного суду Тернопільської області від 23 грудня 2016 року у складі колегії суддів: Загорського О. О., Ходоровського М. В., Щавурської Н. Б.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог та судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.

У грудні 2014 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення сплаченого авансу, посилаючись на те, що 05 липня 2013 року вона домовилася з відповідачем про купівлю магазину «ІНФОРМАЦІЯ_1» по АДРЕСА_1, про що між ними було укладено попередній договір у вигляді розписки. На виконання вказаної угоди вона передала ОСОБА_2 5 тис. доларів США, що становило 40 800 грн. Однак в подальшому між сторонами не було укладено договору купівлі-продажу. На її неодноразові вимоги повернути аванс відповідач вказував, що не має такої можливості, оскільки витратив грошові кошти на власні потреби. Враховуючи викладене, з урахуванням уточнених позовних вимог, ОСОБА_1 просила стягнути з ОСОБА_2 на свою користь сплачений аванс у розмірі 125 487 грн 95 коп., що за офіційним курсом Національного банку України на 02 червня 2016 року становить 5 тис. доларів США, а також - понесені судові витрати.

Представник відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 заперечував проти задоволення позову та пояснив, що через боргові зобов'язання відповідач мав намір продати належний йому магазин. З метою укладення договору купівлі-продажу позивач попередньо сплатила ОСОБА_2 грошові кошти, однак не 5 тис. доларів США, а - 40 800 грн, про що було зазначено в розписці. Коли ціни на нерухоме майно почали стрімко падати, відповідач продав магазин іншому покупцю. Так як позивач не дотрималася визначених у розписці умов, то вона не має права вимагати повернення коштів.

Рішенням Чортківського районного суду Тернопільської області від 04 листопада 2016 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 125 487 грн 95 коп. сплаченого авансу. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що згідно з розпискою відповідач отримав від позивача завдаток. Внесення завдатку як способу забезпечення виконання зобов'язання може мати місце лише у випадку наявності конкретного зобов'язання, тобто договору між сторонами, яким визначено предмет та істотні умови. Оскільки розписку не можна вважати договором, яким би стверджувалися наміри та взаємні зобов'язання щодо укладення договору купівлі-продажу магазину, то вказана у ній сума є авансом. Враховуючи, що сторони визначили суму отриманих відповідачем грошових коштів в розмірі 40 800 грн або 5 тис доларів США і в даному випадку сполучник «або» виступає в значенні «тобто», «іншими словами», то це означає визначення еквіваленту отриманої суми в іноземній валюті.

Ухвалою Апеляційного суду Тернопільської області від 23 грудня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилено. Рішення Чортківського районного суду Тернопільської області від 04 листопада 2016 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки місцевого суду по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи.

У січні 2017 року ОСОБА_2 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Чортківського районного суду Тернопільської області від 04 листопада 2016 року і ухвалу Апеляційного суду Тернопільської області від 23 грудня 2016 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Касаційна скарга ОСОБА_2 мотивована тим, що висновки судів попередніх інстанцій про наявність підстав для стягнення з нього еквіваленту грошових коштів до іноземної валюти не відповідають обставинам справи, оскільки згідно з розпискою валютою авансу була гривня. Посилання апеляційного суду на пояснення ОСОБА_4 та ОСОБА_5 щодо передачі позивачем коштів у доларах США, є безпідставними, оскільки така передача не може бути підтверджена показаннями свідків. Крім цього, вказані особи є родичами ОСОБА_1 і вони не були присутні під час написання ним розписки, а тому надані ними пояснення слід оцінити критично. В матеріалах справи відсутні докази того, що протягом двомісячного терміну позивач повідомила його про неможливість придбання магазину.

У лютому 2017 року ОСОБА_1 подала заперечення на касаційну скаргу, в якому просила відмовити в її задоволенні, посилаючись на те, що суди попередніх інстанцій правильно визначилися з характером спірних правовідносин, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення. ОСОБА_2 отримав від неї 5 тис. доларів США, про що власноруч написав розписку. Допитані в місцевому суді свідки підтвердили існування між сторонами домовленості про сплату авансу в іноземній валюті, а не сам факт передачі грошових коштів, який відповідачем не заперечувався. Свідок ОСОБА_5 не є її родичем.

Рух справи в суді касаційної інстанції.

Ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 січня 2017 року відкрито касаційне провадження у цій справі.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 листопада 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

15 травня 2018 року справу № 608/2844/14-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Позиція Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що у липні 2013 року між сторонами виникла домовленість про те, що ОСОБА_1 передає ОСОБА_2завдаток, а той зобов'язується продати позивачу магазин «ІНФОРМАЦІЯ_1» по АДРЕСА_1.

На підтвердження вказаної домовленості та передачі грошових коштів 05 липня 2013 року відповідач склав розписку, згідно з якою він отримав від позивача завдаток у розмірі 40 800 грн (або 5 тис. доларів США). Розпискою також визначено порядок проведення розрахунків за купівлю магазину та порядок повернення завдатку у випадку відмови від зобов'язання.

В судовому засіданні суду першої інстанції свідки ОСОБА_5 і ОСОБА_4 підтвердили передачу коштів у доларах США.

Договір купівлі-продажу магазину сторонами укладено не було, грошові кошти позивачу не повернуті.

Відповідно до частини першої статті 3 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваних судових рішень(далі - ЦПК України 2004 року), кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Згідно з частинами першою, третьою статті 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі. Зобов'язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення.

Відповідно до статті 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Згідно зі статтею 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов'язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

Ознакою завдатку є те, що він слугує доказом укладення договору, на забезпечення якого його видано, і одночасно є способом платежу та способом забезпечення виконання зобов'язання.

Таким чином, внесення завдатку як способу виконання зобов'язання може мати місце в разі наявності зобов'язання, яке повинно було виникати на підставі договору.

Враховуючи викладене, суди правильно виходили з того, що сума, яка названа в розписці завдатком, фактично є авансом, оскільки сторонами не дотримано умов, визначених статтею 570 ЦК України, а саме - не укладено договору купівлі-продажу.

Наведене узгоджується з правовим висновком, викладеним Верховним Судом України у постановах від 25 вересня 2012 року у справі № 6-82цс13 та від 13 лютого 2013 року у справі № 6-176цс12.

Згідно зі статтею 524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні.

Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом з тим частина друга статті 524 та частина друга статті 533 ЦК України допускають, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.

За встановлених обставин суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про те, що зазначення у розписці про отримання відповідачем грошових коштів у розмірі 40 800 грн або 5 тис. доларів США є фактично визначенням еквіваленту отриманої суми в іноземній валюті, оскільки в даному випадку сполучник «або» виступає в значенні «тобто», «іншими словами».

Таким чином, враховуючи, що договір купівлі-продажу об'єкта нерухомого майна - магазину «ІНФОРМАЦІЯ_1» по АДРЕСА_1, який за своєю формою та змістом відповідав би вимогам закону, між сторонами у справі укладено не було, а вони лише домовилися укласти такий договір у майбутньому, передана позивачем ОСОБА_1 відповідачу ОСОБА_2 грошова сума в розмірі, еквівалентному 5 тис. доларів США, що згідно з офіційним курсом Національного банку України на 02 червня 2016 року становило 125 487 грн 95 коп., є авансом, який підлягає поверненню позивачу.

Тому не заслуговує на увагу посилання ОСОБА_2 на те, що висновки судів про наявність підстав для стягнення з нього еквіваленту грошових коштів до іноземної валюти не відповідають обставинам справи.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 ЦПК України 2004 року, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

Аргументи ОСОБА_2 про те, що в матеріалах справи відсутні докази повідомлення його позивачем про неможливість придбання магазину, є неспроможними, оскільки сума грошових коштів, що за своєю правовою природою є авансом, підлягає поверненню особі, яка їх сплатила, незалежно від того, з вини якої сторони не відбулося укладення договору.

Інші наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували. В силу вимог вищевказаної статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам закону й підстави для їх скасування відсутні.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Чортківського районного суду Тернопільської області від 04 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Тернопільської області від 23 грудня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук
Судді:С. О. Карпенко
В. О. Кузнєцов
С. О. Погрібний
О. В. Ступак