Справа № 219/9121/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 вересня 2019 року. Артемівський міськрайонний суд Донецької області у складі:

судді Хомченко Л.І.,

секретар Скорубо Ю.І.,

за участю позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

представника третьої

особи Левицької Г.Л.

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Бахмут Донецької області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , 3-я особа Сіверська міська рада про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі за текстом позивач) звернулася до Артемівського міськрайонного суду Донецької області з позовною заявою до ОСОБА_3 (далі за текстом відповідач) про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, зазначивши, що їй та відповідачу на підставі договору купівлі-продажу від 21 серпня 2009 року № 1-3918, на праві приватної власності належить по Ѕ частки квартири АДРЕСА_1 . Відповідач за вищевказаною адресою не проживає понад один рік без поважної причини, крім того не сплачує за комунальні послуги, не несе інших витрат по утриманню квартири. Вважає, що реєстрація відповідача в квартирі АДРЕСА_1 , ставить під загрозу її майно та майно їїх дітей, оскільки на її адресу надходять листи про не сплату відповідачем кредитів, які він оформив. Відповідач створює позивачу перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження своїм майно.

За таких підстав позивач просить суд визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням.

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила їх задовольнити, пояснивши, що відповідач більше року не проживає в квартирі АДРЕСА_1 , а проживає в м. Одеса, оскільки відповідач прописаний та є власником Ѕ частки квартири, вона не може оформити субсидію, також відповідачем були оформлені кредити, які він не сплачує, і позивачу приходять листи про сплату кредитів. Оскільки відповідач не сплачує кредити, позивач хвилються, що діти залишаться без житла, так як банк може забрати квартиру.

Представник відповідача в судовому засіданні з позовними вимогами позивача не погодився, заперечував, та пояснив, що квартира АДРЕСА_1 на праві приватної власності належить по Ѕ частки як позивачу так і відповідачу, тому відповідач є співвласником даної квартири. Відповідач не мешкає в квартирі, оскільки знаходиться на заробітках та тимчасово там проживає.

Заслухавши пояснення позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених Кодексом випадках.

Відповідно до положень ч. 3 ст.12 та ч. 1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Реєстрація позивача та відповідача за адресою: АДРЕСА_1 підтверджується довідкою ПП «Донжилсервіс» № 1496 від 06 серпня 2019 року (а.с.11).

Судом встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 21 серпня 2009 року, ОСОБА_4 продав , а ОСОБА_3 та ОСОБА_1 купили в рівних долях кожний, квартиру АДРЕСА_1 , договір зареєстровано в Державному реєстрі правочинів 21 серпня 2009 року (а.с.9).

Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № витягу 23709774, право власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано в коммунальному підприємстві «Артемівське бюро технічної інвентаризації» 31 серпня 2009 року , реєстраційний номер 24396991 (а.с.10)

З акту депутата Сіверської об`єднаної територіальної громади « 1792 від 06 серпня 2019 року вбачається, що за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровані ОСОБА_1 , син- ОСОБА_5 та донька ОСОБА_6 , а також ОСОБА_3 , який з травня 2018 року проживає в Одессі. (а.с.21).

Відповідно

Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно до ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників.

Частиною 1 ст. 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян.

З 11 вересня 1997 року в Україні набула чинності Європейська конвенція про захист прав людини і основоположних свобод. У ст. 1 першого протоколу до цієї Конвенції, зокрема, записано: «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права».

Відповідно до статті 9 ЖК УРСР, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Оскільки статтею 317 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, задоволення вимог позивача про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, призведуть до порушення норм матеріального права, фактично позбавивши власника права користування належним йому майном.

Що ж стосується посилання позивача на норми ст. 405 ЦК України, то суд вважає, що воно є безпідставним, оскільки відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Як встановлено з матеріалів справи вказана квартира була придбана у період перебування сторін у справі у зареєстрованому шлюбі, оскільки шлюб сторонами було розірвано на підставі рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 31 січня 2014 року, справа № 219/9752/2013-ц, що підтверджується штампом в паспорті позивача ОСОБА_1 серія НОМЕР_1 , сторінка 10 (а.с.17).

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таким чином відповідач не може бути визнаний таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 , як член сім`ї власника, оскільки сам є співвласником даної квартири.

Враховуючи вищезазначені норми права, обставини справи, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 263-265 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ :

У позові ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, відмовити.

Повний текст рішення виготовлено 22 вересня 2019 року.

Рішення може бути оскаржене до Донецького апеляційного суду протягом 30 днів з часу його проголошення через Артемівський міськрайонний суд Донецької області.

Суддя Л.І. Хомченко