ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.12.2019 року м. Одеса

Єдиний унікальний номер справи № 522/22639/17

Апеляційне провадження № 22-ц/813/3488/19

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого-Колеснікова Г.Я.(суддя-доповідач),

суддів-Вадовської Л.М., Ващенко Л.Г.,

за участю секретаря-Сороколет Ю.С.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на рішення Приморського районного суду м.Одеси від 05 грудня 2018 року у складісудді Шенцевої О.П.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог та відзив на позов

У грудні 2017 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , яка діє в особистих інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей - ОСОБА_4 і ОСОБА_5 , звернулись до суду з позовом до Одеської міської ради, Приморської районної адміністрації Одеської міської ради про визнання права користування житлом та зобов`язання укласти договір найму житла ( а.с.2-6).

Свої вимоги обґрунтовували тим, що рішенням виконавчого комітету Центральної районної ради депутатів трудящих м.Одеси від 19 жовтня 1973 року за №575 їх родичу ОСОБА_6 була надана квартира АДРЕСА_1 , з відкриттям особистого рахунку на його ім`я (а.с.66).

Рішенням виконавчого комітету Центральної районної ради депутатів трудящих м.Одеси №209 від 19 квітня 1985 року фасадна частина вказаного будинку, де розташована квартира АДРЕСА_2 , визнана ветхою, максимально зношеною. В цьому ж рішенні зазначено, що мешканці кв. № АДРЕСА_2 підлягають відселенню (а.с.3).

02 березня 1990 року виконавчий комітет Центральної районної ради народних депутатів м.Одеси прийняв рішення за №70, яким відкрив особистий рахунок на ім`я позивача ОСОБА_1 на однокімнатну квартиру АДРЕСА_3 на сім`ю: він, дружина ОСОБА_2 , син ОСОБА_7 та донька ОСОБА_8 (після одруження- ОСОБА_3 )а.с.13.

07 лютого 1992 року виконавчий комітет Центральної районної ради народних депутатів прийняв рішення № 50, яким дозволив ОСОБА_1 з сім`єю тимчасово мешкати в окремій чотирьох кімнатній квартирі АДРЕСА_4 , жилою площею 64,15 кв.м., у ветхому будинку АДРЕСА_5 , з пропискою за попереднім місцем проживання, але з оплатою за комунальні послуги згідно рішенню міськвиконкому №107 від 21 лютого 1987 року. Особистий рахунок на квартиру АДРЕСА_6 закрито в зв`язку з виїздом попереднього наймача ОСОБА_9 за межі країни (а.с.14).

З 1992 року їх сім`я, яка складається з 5 осіб, в тому числі з двох неповнолітніх дітей, мешкає в цій квартирі, сплачує комунальні послуги, включена до списків сімей, що підлягають відселенню із аварійних будинків, який затверджений рішенням міськвиконкому №1029 від 26 вересня 1994 року, що підтверджено листом Центральної районної адміністрації Одеської міської ради народних депутатів від 05 березня 1998 року.

Квартира АДРЕСА_2 реконструйована іншими мешканцями будинку шляхом об`єднання з квартирою АДРЕСА_7 , та в теперішній час в ній проживають ОСОБА_10 та ОСОБА_11 .

У зв`язку з тим, що квартира АДРЕСА_2 , якою вони користувались з 1973 року, фактично не існує, ОСОБА_1 звернувся до Приморської районної адміністрації Одеської міської ради з заявою про укладення договору найму на квартиру АДРЕСА_6 . Листом від 20 червня 2017 року за №П-1618 районна адміністрація відмовила в укладанні договору найму житла (а.с.20).

Посилаючись на порушення права на житло, гарантоване ст.47 Конституції України, позивачі просили суд визнати за ними право користування квартирою АДРЕСА_4 та зобов`язати Приморську районну адміністрацію Одеської міської ради укласти з ОСОБА_1 договір найму житла на зазначену квартиру.

Позивачі у судовому засіданні позов підтримали, просили його задовольнити.

Представник Одеської міської ради у судове засідання не з`явився, надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, просив відмовити у позові.

Представник Приморської районної адміністрації Одеської міської ради позов не визнала, просила суд відмовити в позові.

У відзивах на позов представники відповідачів, послались на те, що будинок АДРЕСА_5 , в якому проживають позивачі, належить до ветхих будинків; квартира АДРЕСА_6 надана позивачам для тимчасового проживання. Розпорядженням міського голови від 06 вересня 2004 року за №1192-01р районним адміністраціям заборонено надавати житлові приміщення у аварійних та ветхих будинках, а також видачу ордерів для вселення в будинки, що розташовані в межах реконструкції кварталів, та укладання договорів найму у таких будинках (а.с.48-51,54-56).

Короткий зміст судового рішення першої інстанції

Рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 05 грудня 2018 року у позові відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що позивачам не надано ордер на вселення у квартиру АДРЕСА_4 , тому відповідно до вимог ст.61 ЖК України укладання договору найму житла на квартиру АДРЕСА_6 неможливо. Надані позивачами квитанції про сплату комунальних послуг не є підставою для укладання договору найму житла (а.с.105-108).

Короткий зміст доводів апеляційної скарги та відзив на скаргу

В апеляційній скарзі позивачі просять рішення суду скасувати та прийняти нове рішення про задоволення позову.

Неправильність рішення суду мотивована порушенням конституційного права на житло.

Зокрема, апелянти, крім доводів, які містяться в їх позовній заяві, зазначили, що:

-їх сім`я у вищевказану квартиру АДРЕСА_8 на підставі

рішення компетентного органу виконавчої влади від 07 лютого 1992 року, та на законних підставах з цього часу, протягом більш ніж 25 років, вони мешкають у вказаній квартирі, сплачують комунальні послуги. Рішення від 07 лютого 1992 року, на підставі якого вони набули право проживання, не скасовано та є діючим;

-Приморська районна адміністрація листом від 20 червня 2017 року незаконно

відмовила їм в укладанні договору найма житла на квартира АДРЕСА_6 ;

-судом не взято до уваги, що сім`я ОСОБА_12 законно та відкрито користується

житлом тривалий час, а саме, більше ніж 25 років, що явно не відповідає «тимчасовому характеру» користування житлом;

-вони сплачують комунальні послуги за житло, що не заперечується

відповідачами,тобто вони виконують обов`язки, які покладені на них відповідачем -Приморською районною адміністрацією;

-їх сім`я за час свого проживання в квартирі здійснювала ремонтні (відновлювані)

роботи, що підтверджено відповідними доказами;

- між ними та Приморською районною адміністрацією існують фактично договірні

правовідносини.

На підтвердження своїх доводів апелянти послались на прецедентну практику Європейського Суду з прав людини щодо поняття «житло», яке залежить від фактичних обставин кожної конкретної справи, зокрема, від наявності достатніх і безперервних зв`язків з певним місцем (справа «Прокопович проти Росії», рішення від 18 листопада 2004 року).

Вони також зазначили, що у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», Європейський Суд з прав людини в своєму рішенні від 02 грудня 2010 року, установивши порушення ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі-Конвенція), зазначив, що поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було в законному порядку встановлене, а залежить від фактичних обставин, а саме - існування достатніх і тривалих зв`язків із конкретним місцем. Утрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання в право на житло ( а.с.112-119).

У відзиві на апеляційну скаргу представник Приморської районної адміністрації Одеської міської ради просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду без змін (а.с.178).

Відзив на апеляційну скаргу від Одеської міської радине надходив.

Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи у позові, суд першої інстанції виходів з того, що позивачам ордер на вселення у квартиру АДРЕСА_4 не видано, приміщення надано для тимчасового проживання, тому не має підстав для укладання договору найму. Відповідно до вимог чинного законодавства України позивачі право на укладання договору найму на спірну квартиру не набули, що виключає можливість задоволення позову.

Апеляційний суд вважає такий висновок помилковим.

I

Поняття «житло» в контексті національного закону та ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практики Європейського Суду з прав людини

В національному законодавстві поняття «житло» визначено у ст.379 ЦК України, який набрав чинності з 01 січня 2004 року.

Згідно ст.379 ЦК України, житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них.

Поняття «житло» ЖК України, який прийнятий в радянські часи та діє з 01 січня 1984 року, не визначено.

В проекті Житлового Кодексу України від 04 вересня 2009 № 2307-д у ст.1 щодо визначення термінів «житло» - це квартира, кімната в житловому будинку, садибний будинок, житловий блок/секція в гуртожитку, житлові приміщення в нежитлових будівлях, спорудах, призначені та придатні для постійного проживання людей, і прийняті в експлуатацію в установленому порядку. Новий ЖК України до теперішнього часу не прийнятий.

Таким чином, за правилами національного законодавства (ст. 379 ЦК України) житлом визначено не лише жиле приміщення, призначене та придатне для постійного проживання, але й приміщення, яке використовується для тимчасового проживання.

В контексті ст.8 Конвенції та практики Європейського Суду з прав людини поняття «житло» включає як житлові приміщення так і інші об`єкти, які не є такими за законодавством України, а саме:

- власне житлове приміщення, в якому проживає заявник (справи «Бук проти Німеччини», «Прокопович проти Російської Федерації»);

- переважно місце, де особа мешкає, навіть якщо воно облаштоване нею під житло з порушенням національного законодавства, зокрема, крита повозка (кибитка), в якій проживала особа ромського походження, на землі, що придбана з цією метою (справа «Баклі проти Сполученого Королівства»).

- конкретне місце проживання, щодо якого особа мала достатньо тривалі зв`язки, навіть якщо заявник не проживав у ньому протягом тривалого часу (справи «Новоселецький проти України», «Прокопович проти Російської Федерації»);

- приміщення особи, яке пов`язане з її професійною діяльністю - діловий офіс типу адвокатського (справа «Німітц проти Німеччини»), діловий офіс нотаріуса- справа «Пантелеєнко проти України», «Смірнов проти Росії»);

- житло фізичної особи, яке водночас є офісом очолюваної нею компанії (справа «Чапелл проти Сполученого Королівства»);

- офіційний офіс кампанії, її філій або службових приміщень (справи «Кола Ест проти Франції», «Ромен і Шміт проти Люксембургу»);

- місце, в яке особа має намір повернутися, чи де було її постійне помешкання (рішення у справі «Гіллоу проти Сполученого Королівства»).

II

Захист права на житло

Відповідно до ст.47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.

Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону.

Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Стаття 8 Конвенції про право на повагу до приватного і сімейного життя передбачає, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Застосовуючи конвенційні положення ст.8 Конвенції та прецедентну практику Європейського Суду, яка є джерелом права в Україні, колегія суддів звертає увагу на таке.

Визначаючи поняття «житло» Європейський Суд в багатьох справах , в тому числі в рішеннях «Кривіцька та Кривіцький проти України» та «Прокопович проти Російської Федерації», зазначив, що поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено (п.40 рішення у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» та п.36 у справі «Прокопович проти Російської Федерації»).

Концепція "житла" за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, займаним на законних підставах або встановленим в законному порядку. "Житло" - це автономна концепція, яка не залежить від класифікації в національному праві.

Те, чи є місце конкретного проживання "житлом", яке б тягло захист на підставі п.1 ст.8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (див. рішення у справі "Баклі проти Сполученого Королівства" від 25 вересня 1996 року, п.п.52-54; рішення у справі "Джіллоу проти Сполученого Королівства" від 24 листопада 1986 року, п.46 ; рішення у справі "Уиггінс проти Сполученого Королівства" від 08 лютого 1978 року п.40).

Судом апеляційної інстанції встановлено, що позивачі більше 27 років проживають в квартирі АДРЕСА_4 , яка надана їм у 1992 році в установленому законом порядку органом виконавчої влади (а.с.14).

Починаючі з 1992 року до теперішнього часу, позивачі сплачують комунальні послуги за житло, здійснили ремонтні (відновлювані) роботи, тобто виконують обов`язки, що покладені на них відповідачем -Приморською районною адміністрацією.

Вони постійно мешкають в квартирі, проводять в ній свій вільний час, відпочивають.

Беручі до уваги наявність достатніх та триваючих зв`язків позивачів з квартирою №1, колегія суддів дійшла висновку, що зазначена квартира є їх житлом в сенсі ст. 8 Конвенції. Іншого житла позивачі не мають.

Доводи відповідачів про те, що їх право на житло не підлягає захисту за заявленими вимогами не узгоджуються зі ст.8 Конвенції та практикою Європейського Суду, які є джерелом права в Україні.

Тому рішення суду першої інстанції від 05 грудня 2018 року підлягає скасуванню з постановленням нового судового рішення про задоволення вимог позивачів в повному обсязі.

Керуючись ст.ст.368,374,376,381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Приморського районного суду м.Одеси від 05 грудня 2018 року скасувати.

Позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , яка діє в особистих інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , до Одеської міської ради, Приморської районної адміністрації Одеської міської ради про визнання права користування житлом та зобов`язання укласти договір найму житла задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 право користування квартирою АДРЕСА_4 .

Зобов`язати Приморську районну адміністрацію Одеської міської ради укласти з ОСОБА_1 договір найму житла на квартиру АДРЕСА_4 .

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 02 січня 2020 року.

Головуючий /підпис/

Судді : /підписи/

З оригіналом згідно,

Суддя Одеського апеляційного суду Г.Я.Колесніков