Провадження № 2/201/169/2019
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 січня 2019р. Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська

в складі : головуючого - судді Ткаченко Н.В.

за участю секретаря - Сидоренко І.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська в м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 (третя особа - Управління-служба у справах дітей Соборної районної у м. Дніпрі ради) про припинення права осіб на частку в квартирі,

ВСТАНОВИВ:

Позивач 14.07.2017р. звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_2, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 (третя особа - Управління-служба у справах дітей Соборної районної у м. Дніпрі ради) про припинення права осіб на частку в квартирі НОМЕР_1, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. № 3 - 10).

Ухвалою судді Ткаченко Н.В. від 18.07.2017р. відкрито провадження у справі і справу призначено до судового розгляду (а.с. № 38).

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що квартира належить сторонам у справі на праві спільної часткової власності трьом співвласникам: позивачеві ОСОБА_1 (10/12) і відповідачам ОСОБА_2 і її сину ОСОБА_3 по 1/12 кожному. Сторони не є членами сім'ї, не проживають спільно, а мають лише родинні зв'язки. Тому, посилаючись на те, що його частка є найбільшою, а частки відповідачів незначними, з урахуванням висновку спеціаліста про неможливість виділення часток в натурі, за умови внесення ним на депозитний рахунок суду суми компенсації вартості квартири, беручи до уваги, що відповідачі забезпечені житлом, посилаючись на норми ст. 365 ЦК України, просить суд припинити право спільної часткової власності на квартиру відповідачів і визнати за ним право власності на 2/12 частки квартири.

Представник позивача - ОСОБА_4 (діє за довіреністю від 12.06.2017р. - а.с. № 111) заявою від 19.11.2018р. позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити (а.с. № 110).

Позивач ОСОБА_1 заявою від 30.01.2019р. просив суд розглянути справу в судовому засіданні 30.01.2019р. за його відсутністю та без технічної фіксації судового процесу (а.с. № 122-123).

Відповідачка ОСОБА_2, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього сина, своєю заявою від 30.01.2019р. просила суд справу розглядати за її відсутності, направивши їй рішення суду поштою (а.с. № 117). Раніше, а саме 12.06.2018р. відповідачка ОСОБА_2 надала суду відзив на позов, в якому просила в задоволенні позову відмовити, оскільки іншого житла в них з сином немає, син зареєстрований у її батьків, вони з сином проживають у її батьків за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. № 84-85).

Представник Управління-служби у справах дітей Соборної районної у м. Дніпрі ради Вєтрова Т.І. (діє за довіреністю від 23.03.2018р. - а.с. № 83) в заяві від 13.06.2018р. зазначила, що проти виплати грошової компенсації відповідачам за їх частки в квартирі вона заперечень не має (а.с. № 82).

Під час розгляду справи в підготовчому та судовому засіданнях 19.11.2018р. та 30.01.2019р. вирішено питання про розгляд справи за відсутності представника Управління-служби у справах дітей Соборної районної у м. Дніпрі ради з урахуванням їх належного повідомлення (а.с. № 102, 113) та заяв представників третьої особи Вєтрової Т.І. та Свердліна О.В. від 13.06.2018р. та 30.01.2019р. (відповідно) про розгляд справи за їх відсутності (а.с. № 82, 121).

З урахуванням поданих суду зазначених вище заяв суд відповідно до ст. 223, ч.2 ст. 247 ЦПК України розглянув справу з винесенням рішення за відсутності усіх сторін (їх представників) та без технічної фіксації судового процесу.

Підстав для винесення по справі заочного рішення не має, оскільки відповідачка надала суду відзив, з якого вбачається, що вона позов не визнає.

При розгляді справи, суд враховує норму п. 9 ч. 1 Розділу XI «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VІІІ від 03.10.2017р., який набрав чинності з 15.12.2017р., згідно якого справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до вимог ст. 197 ЦПК України та положень п. 9 ч. 1 Розділу XI «Перехідні положення» ЦПК України підготовче засідання в справі проведено 19.11.2018р. (а.с. № 112).

Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1. ст.4 ЦПК України).

Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. (ч. 1. ст.13 ЦПК України)

Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Позивачеві ОСОБА_1 і відповідачам - ОСОБА_2 і її неповнолітньому сину ОСОБА_3 на праві спільної часткової власності належить квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_1, кв. НОМЕР_1.

Так, позивачеві належить 10/12 частки квартири, з яких (ј частина, що дорівнює 3/12) належить на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого чотирьом співвласникам (ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_1 і ОСОБА_9) виконавчим комітетом Ради народних депутатів у порядку Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» від 24.12.1997р. (а.с. № 11).

7/12 часток належить позивачеві на підставі договору дарування квартири від 26.07.2013р., посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського МНО Петрушенською І.Р., зареєстрованого в реєстрі за № 34, на підставі якого попередні власники ОСОБА_8 та ОСОБА_7, подарували свої частки квартири позивачеві (а.с. № 12 - 15).

Відповідачці ОСОБА_2 належить 1/12 частина квартири на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 15.01.2010р., яку вона успадкувала після смерті чоловіка ОСОБА_9 Її сину ОСОБА_3 також належить 1/12 частки квартири, що видно з технічного паспорта та Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 12.06.2007р.(а.с.№ 14 - 17).

На замовлення позивача ФОП ОСОБА_11 виготовлено висновок від 14.06.2017р. № 14-06/17 спеціаліста з будівельно-технічних питань щодо технічної можливості виділу в натурі частки з об'єкта нерухомого майна, яким встановлено, що розподіл частин квартири НОМЕР_1, яка знаходиться в АДРЕСА_1, в натурі відповідно до ідеальних часток співвласників в розмірі 10/12 (складаються з 7/12 та 1/4), 1/12 та 1/12 з технічної точки зору не можливий, частини об'єкту не є відокремленими, не мають окремих виходів, не можуть бути виділені в натурі (а.с. НОМЕР_1).

Позивачеві належить 83,33 % частини квартири, в той час як відповідачам - 16,67 % (по 8,34 % кожному), отже частка кожного з відповідачів і в цілому частки обох є незначними.

На замовлення позивача оцінювачем ОСОБА_12 (який працює у суб'єкта оціночної діяльності ТОВ «Віконт - Консалтинг») визначено ринкову вартості часток у нерухомому майні (квартирі АДРЕСА_1) виготовлений Звіт про оцінку нерухомого майна від 14.06.2017р., у відповідності до якого ринкова вартість 1/12 частини квартири складає - 71 476,92 грн., всього ринкова вартість 2/12 частин кватири складає - 142 953,84 грн. (а.с. № 19).

На депозитний рахунок суду позивачем внесена сума 142 953,84 грн., що підтверджується квитанцією від 16.03.2018р. № 0.0.988393955.1 (а.с. № 62).

В силу положень статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, у тому числі щодо захисту права спільної часткової власності.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно з ч. 1 ст. 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї.

Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Тобто для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

При цьому право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено, але за умови, що така шкода не буде істотною. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні позову про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників.

Зазначена правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 02.07.2014р. № 6-68цс14.

Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім'ї, вирішується в кожному окремому випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об'єкта, який є спільним майном.

З аналізу судової практики вбачається, що поняття «незначна частка» є оціночним, тому при вирішенні спору в судовому порядку суд враховує співвідношення вартості всього майна, часток кожного, тощо.

Згідно з правовою позицією, викладеною у Постанові Верховного Суду України від 15.07.2016р. у справі №6-1599ц16, тягар доказування, що частки відповідачів є незначними і вони не можуть бути виділені в натурі, несе позивач.

Виходячи з аналізу вищезазначених норм, з врахуванням закріплених в пункті 6 статті 3 ЦК України засад справедливості, добросовісності та розумності, що спонукають суд до врахування при вирішенні спору інтересів обох сторін, при розгляді справ, у яких заявляються вимоги одного зі співвласників про припинення його права на частку у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки, виділ якої є неможливим, суди мають встановити наступне: чи дійсно є неможливим виділ належної позивачу частки в натурі або чи не допускається такий виділ згідно із законом; чи користуються спільним майном інші співвласники - відповідачі по справі; чи сплачується іншими співвласниками, які володіють та користуються майном, матеріальна компенсація позивачу за таке володіння та користування відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України; чи спроможні інші співвласники виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на спільне майно та чи не становитиме це для них надмірний тягар.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 13.01.2016р. № 6-2925цс16.

Отже, наведене свідчить, що відсутність технічної можливості реального поділу об'єкта нерухомого майна - не є безумовною підставою для припинення права власності власника на відповідну частку майна, але допускається при наявності низки обставин.

Сторонами не заперечується та обставина, що вони не є членами сім'ї, проживають окремо.

Крім того, судом встановлено, що заочним рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 05.12.2017р. у справі № 205/4245/17 (провадження № 2/205/2522/17) задоволені вимоги позивача ОСОБА_1 до ОСОБА_2 і ОСОБА_3 про усунення позивачеві перешкод у користуванні квартирою, розташованою за адресою: АДРЕСА_3 (а.с. № 73). Як зазначала відповідачка, заочне рішення переглядається і справа до цього часу не розглянута остаточно. Вона з сином досі проживають у вказаній квартирі.

За даними сайту «Судова влада України» справа № 205/4245/17 (провадження № 22ц/803/2271/19) призначена Дніпровським апеляційним судом до розгляду на 23.04.2019р. (а.с. №124).

Судом також встановлено, що відповідачка ОСОБА_2 (її дошлюбне прізвище «ОСОБА_2») має у власності 1/3 частину квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. № 118, 119).

Ця квартира була набута нею у власність у порядку участі у процедурі приватизації у 1997р. разом з членами родини - батьками ОСОБА_13 і ОСОБА_14 згідно з Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду», що видно зі свідоцтва про право власності на житло, виданого виконкомом Ради народних депутатів від 10.01.1997р. і Витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно і Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно станом на 13.06.2018р. (а.с. № 87-89, 118, 119).

З урахуванням того, що відповідачі фактично не проживають у спірній квартирі, мають інше житло, а відповідачка має у власності 1/3 частину квартири, що також знаходиться у межах м. Дніпра, завдяки чому відповідачі мають можливість забезпечити себе житлом і права дитини на житло порушені не будуть, з урахуванням того, що частки відповідачів є незначними, а позивачем внесено на депозитний рахунок суду суму компенсації за спірні частки, то припинення за рішенням суду права власності відповідачів на частку у спільному майні, не завдасть істотної шкоди інтересам відповідачів, суд доходить висновку про задоволення позовних вимог про припинення права спільної часткової власності і визнання права власності за позивачем з компенсацією вартості часток.

Обговорюючи питання розподілу судових витрат відповідно до ст. 141 ЦК України та приймаючи до уваги, що позовні вимоги задоволено в повному обсязі, суд вважає за необхідне стягнути з відповідачки ОСОБА_2 (повнолітня) на користь позивача понесені ним судові витрати по сплаті судового збору при подачі позову у розмірі 1% від ціни позову, а саме - 1 429грн.54коп. (а.с. № 2).

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 16, 183, 365, 392 ЦК України, правовими позиціями, викладеними у Постановах Верховного Суду України від 15.07.2016р. у справі №6-1599ц16 та від 13.01.2016р. у справі № 6-2925цс16, ст.ст. 4, 10, 12, 13, 19, 76-81, 89, 141, 223, ч. 2 ст. 247, ст.ст. 259, 263-265, п. 9 ч. 1 Розділу XI «Перехідні положення» ЦПК України (в редакції Закону України від 03.10.2017р.), суд ,

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 (третя особа - Управління-служба у справах дітей Соборної районної у м. Дніпрі ради) про припинення права осіб на частку в квартирі - задовольнити.

Припинити право спільної часткової власності ОСОБА_2 на 1/12 частку та ОСОБА_3 на 1/12 частину (що разом складає 2/12 частки) квартири НОМЕР_1, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 2/12 частки квартири НОМЕР_1, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 та ОСОБА_3 грошову компенсацію за належні їм 2/12 частки (по 1/12 за кожним) квартири НОМЕР_1, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 у розмірі - 142 953грн.84коп., шляхом стягнення цієї суми на користь ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з депозитного рахунку ТУ ДСА в Дніпропетровській області (Банк отримувача - Державна казначейська служба України, м. Київ, р/р отримувача - 7442, код отримувача - 26239738, МФО отримувача - 820172).

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 429грн. 54коп.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 273 ЦПК України.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду.

Суддя Ткаченко Н.В