КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження Доповідач - Ратнікова В.М.
№ 22-ц/824/2554/2019
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 372/851/18

14 лютого 2019 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Борисової О.В.

- Левенця Б.Б.

при секретарі - Куркіній І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Обухівського районного суду Київської області від 30 жовтня 2018 року, ухвалене під головуванням судді Зінченко О.М., у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору позики недійсним, -

в с т а н о в и в :

21 березня 2018 року ОСОБА_3 звернулася до Обухівського районного суду Київської області з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики.

На обґрунтування позовних вимог зазначала, що 25 вересня 2017 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено договір позики грошей, відповідно до якого позивачем у власність відповідача було передано 150 698,76 грн., що є еквівалентом 5 738,72 доларів США згідно курсу НБУ на день розрахунку. Позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів, а саме 150 698,79 грн., що є еквівалентом 5 738,72 доларів США за офіційним валютним (обмінним) курсом Національного банку України, встановленим на момент повернення грошових коштів, не пізніше ніж через один рік з моменту укладення даного договору, тобто до 25 вересня 2018 року. Згідно умов п. 2 договору позики, зазначену вище суму грошей позичальник зобов'язується повертати позикодавцеві щомісячно, починаючи з 25 числа місяця, наступного за місяцем підписання даного договору, в сумі 2 626,00 грн., що на день підписання даного договору є еквівалентом 100 доларів США, та не може бути меншою ніж зазначена сума в доларах США на день сплати. Залишок в кінці строку що складає 119 186,79 грн., що є еквівалентом 4 538,72 доларів США, має бути повернутий 25 вересня 2018 року не може бути меншим, ніж зазначена сума в доларах США.

Посилаючись на те, що ОСОБА_2 не виконує взяті на себе зобов'язання за договором позики грошей, коштів по договору позики не повертає, жодної інформації щодо умов, які б перешкоджали їй виконанню своїх зобов'язань не надала, позивачка просила стягнути з ОСОБА_2 на свою користь суму боргу станом на 24.02.2017 року в розмірі 13 732,95 грн. та пеню за період просрочки виконання зобов"язання з 26.10.2017 року по 21.03.2018 року у розмірі 987,17 грн.

16 травня 2018 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_3 про визнання договору позики недійсним.

На обґрунтування зустрічного позову зазначала, що вона не отримувала від ОСОБА_3 заявленої в договорі позики грошової суми 150 698,76 грн., що на момент укладення договору позики було еквівалентно 5 738,72 доларів США. Вказувала на те, що ОСОБА_3 обіцяла надати їй вказану суму після підписання договору позики у нотаріуса, але на день звернення до суду із зустрічним позовом кошти так їй і не були передані. Вважала, що ОСОБА_3 ввела її в оману.

Посилаючись на вищезазначені обставини, просила визнати договір позики від 25 вересня 2017 року недійсним.

19 червня 2018 року ОСОБА_3 подала до суду заяву про зменшення позовних вимог, в якій просила стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 суму боргу в розмірі 13 732,45 грн., та пеню у розмірі 987,13 грн.

09 липня 2018 року ОСОБА_2 подала до суду заяву про уточнення позовних вимог, в якій зазначала, що з 22 квітня 2015 року між нею та ОСОБА_4 існують господарські правовідносини стосовно інвестування грошових сум фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 в об'єкти торгівельного обслуговування громадян. Доказом зазначених обставин є інвестиційні договори № 1 від 24.04.20015 року і № 2 від 22.04.2015 року. Відповідно до п. 7.1. договори є безстроковими, але договір № 2 припинив свою дію 07.04.2017 року в зв'язку з виконанням нею своїх зобов'язань за ним, про що свідчить додаткова угоду до інвестиційного договору № 2 від 22 квітня 2015 року. Інвестиційний договір № 1 діє і на даний час, хоча ОСОБА_4 був повідомлений про його розірвання письмово. ОСОБА_4, як інвестор, примусив її 19 серпня 2016 року укласти з ОСОБА_3 договір позики на суму 146 690,00 грн., зобов'язання за яким ОСОБА_2 виконала, про що свідчить два оригінали договорів позики від 19 серпня 2016 року наявні в неї. Знаючи про збитковість об'єкту торгівлі на АДРЕСА_1, ОСОБА_4, посилаючись на те, що за інвестиційним договором № 1 від 24 квітня 2015 року ОСОБА_2 винна йому гроші, знову примусив її укласти з ОСОБА_3 25 вересня 2017 року договір позики на суму 150 698,00 грн., але гроші їй не були надані, пояснюючи це наявністю інвестиційного боргу. Посилаючись на те, що договір позики від 25 вересня 2017 року носить удаваний характер, просила визнати його недійсним на підставі ст. 235 ЦК України.

17 липня 2018 року ОСОБА_3 подала до суду заяву про збільшення позовних вимог, в якій просила стягнути з ОСОБА_2 на свою користь суму боргу в розмірі 151 017,74 грн. та суму пені в розмірі 3 141,49 грн., посилаючись на те, що відповідачем повністю не визнаються зобов'язання за договором позики, тому сума позики має бути повернута в повному обсязі достроково.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 30 жовтня 2018 року позов ОСОБА_3 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 заборгованість за договором позики в сумі 154 158,93 грн., та сплачений позивачем при зверненні до суду судовий збір в сумі 1 541,59 грн., а всього 155 700,52 грн.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору позики недійсним відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення Обухівського районного суду Київської області від 30 жовтня 2018 року скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики та про задоволення її зустрічного позову до ОСОБА_3 про визнання договору позики недійсним.

Апеляційну скаргу обґрунтовувала тим, що рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначала що, задовольняючи позовні вимоги про стягнення заборгованості за договором позики, суд першої інстанції не врахував, що позивачкою не було надано суду доказів на підтвердження факту передачі нею грошової суми позичальнику, а відповідно до вимог ч. 2 ст. 1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей.

Вказувала на те, що суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про відсутність визначених ч.1ст. 215, ч.5 ст.203 ЦК України підстав для визнання договору позики від 25.09.2017 року недійсним, так як вказаний договір не був спрямований на реальне настання правових наслідків та виникнення відносин між сторонами, оскільки грошові кошти за даним договором позикодавцем позичальнику фактично не передавались.

Також зазначала, що судом першої інстанції не надано належної правової оцінки тим обставинам, що в тексті самого договору позики від 25 вересня 2017 року зазначається, що він вступає в силу і вважається укладеним з моменту його нотаріального посвідчення, при цьому даний договір не містить жодних відомостей про те, що вона, як позичальник, фактично отримала грошові кошти від позикодавця.

В судове засідання ОСОБА_2 не з"явилась, про день та час слухання справи судом повідомлена у встановленому законом порядку, що підтверджується повідомленням про вручення їй поштового відправлення 31.01.2019 року. 14.02.2019 року ОСОБА_2 подала до суду клопотання про відкладення розгляду справи у зв"язку з тим, що її представник через свій стан здоров"я відмовився від надання їй правової допомоги, повідомивши їй про це за два дні до судового розгляду, для пошуку адвоката їй потрібен час. Зазначила також, що вона особисто буде відсутня у місті, а тому також не зможе бути присутньою у судовому засіданні. На підтвердження викладених у клопотанні обставини ОСОБА_2 жодного доказу не надала, а тому у колегії суддів відсутні підстави для визнання причини її неявки в судове засідання поважною та для задоволення її клопотання про відкладення розгляду справи.

Позивачка ОСОБА_3 в судове засідання також не з"явилась, про день та час слухання справи судом повідомлена у встановленому законом порядку, причин неявки суду не повідомила, а тому колегія суддів вважає можливим розгляд справи у її відсутності.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 25 вересня 2017 року між ОСОБА_3 (позикодавець) та ОСОБА_2 (позичальник) було укладено договір позики грошей, за умовами якого позикодавець передав позичальнику грошові кошти у розмірі 150 698,79 грн., що є еквівалентом 5 738,72 доларів США згідно курсу НБУ на день розрахунку, позичальник зобов'язалась повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів до 25 вересня 2018 року.

ОСОБА_2 заперечує факт отримання нею грошових коштів за вказаним договором позики, а тому посилається на відсутність у неї обов"язку щодо повернення цих коштів позивачці. Звернулась до суду із зустрічним позовом про визнання цього договору недійсним з підстав, визначених ст.ст. 203, 215, 230, 235 ЦК України.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3, стягуючи з ОСОБА_2 заборгованість за договором позики в сумі 154 158,93 грн., суд першої інстанції виходив з того, що взяті на себе зобов'язання щодо повернення суми позики відповідачка не виконала, а тому її вимоги є обґрунтованими і підлягають задоволенню.

Колегія суддів вважає, що такий висновок суду першої інстанції ґрунтується на досліджених судом доказах та вимогах матеріального та процесуального закону, з огляду на наступне.

Так, згідно зі ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає другій стороні (позичальникові) у власність (в оперативне управління) гроші, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошей. Договір позики вважається укладеним у момент передання грошей.

Відповідно до вимог ст.1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

Частиною 1 статті 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Відповідно до ст.ст.525, 526 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України.

Як було встановлено судом, 25 вересня 2017 року між ОСОБА_3 (позикодавець) та ОСОБА_2 (позичальник) було укладено договір позики грошей, відповідно до якого позикодавець передав, а позичальник прийняв у позику грошові кошти в сумі 150 698,79 грн., що є еквівалентом 5 738,72 доларів США згідно курсу НБУ на день розрахунку та зобов'язався повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів, а саме 150 698,79 грн., що є еквівалентом 5 738,72 доларів США за офіційним валютним (обмінним) курсом Національного банку України, встановленим на момент повернення грошових коштів, не пізніше ніж через один рік з моменту укладення даного договору, тобто до 25 вересня 2018 року.

Відповідно до умов п. 2 договору позики, суму грошей позичальник зобов'язується повертати позикодавцеві щомісячно, починаючи з 25 числа місяця, наступного за місяцем підписання даного договору, в сумі 2 626,00 грн., що на день підписання договору є еквівалентом 100 доларів США, та не може бути меншою ніж зазначена сума в доларах США на день сплати. Залишок в кінці строку, що складає 119 186,79 грн., що є еквівалентом 4 538,72 доларів США, має бути повернутий 25 вересня 2018 року не може бути меншим, ніж зазначена сума в доларах США.

Пунктом 3 договору позики передбачено, що після повернення позики в повній сумі позикодавець повинен повернути позичальнику оригінальний примірник цього договору з власноручним написом про отримання грошей в повному обсязі. Наявність цього примірника з власноручним написом позикодавця підтверджує виконання позичальником свого обов'язку.

Згідно п. 7 договору позики, позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві грошей готівкою, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. У разі відмови від прийняття грошей позичальник має право внести суму в депозит.

Таким чином, укладений 25 вересня 2017 року договір позики підтверджує факт отримання ОСОБА_2 від ОСОБА_3 у борг 150 698,79 грн., які вона зобов'язалася повернути до 25 вересня 2018 року.

Належних і допустимих доказів на підтвердження того, що вказані в договорі позики грошові кошти були повернуті позикодавцю у строк, обумовлений в договорі - до 25 вересня 2018 року, відповідачем ОСОБА_2 не було надано ні суду першої, ні суду апеляційної інстанції.

Станом на дату розгляду справи оригінал договору позики перебуває у ОСОБА_3, що за правилом ст. 545 ЦК України та умовами договору позики також свідчить про невиконання позичальником ОСОБА_2 зобов'язання по поверненню позики.

За приписами ст.1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то, в разі прострочення повернення чергової частини, позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася .

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд 1-ї інстанції дійшов обґрунтованого висновку про стягнення із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 заборгованості за договором позики в сумі 151 017 грн. 74 коп.

Відповідно до ст. 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Згідно з ч.1 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Відповідно до п. 8 договору позики грошей, за прострочення виконання зобов'язань за цим договором позичальник виплачує пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, а сума позики має бути виплачена з урахуванням офіційно встановленого індексу інфляції.

Таким чином, умовами договору позики передбачено нарахування та стягнення пені за порушення позичальником обов'язку по поверненню коштів.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 пені за просрочення виконання зобов"язання за договором позики за період з 16.10.2017 року по 17.07.2018 року у розмірі 3141,49 грн.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивачем не надано суду доказів на підтвердження факту передачі грошей позичальнику, а тому такий договір позики є неукладеним і суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про доведеність позовних вимог ОСОБА_3, колегія суддів відхиляє, враховуючи наступне.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Договір позики за своєю юридичною природою є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов'язанням повернення) певної грошової суми, так і дата її отримання, що узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики грошей від 25 вересня 2017 року укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 у письмовій формі, у ньому містяться умови отримання останньою в борг коштів у розмірі 150 698,79 грн. із зобов'язанням їх повернення до 25 вересня 2018 року, тому вказаний договір є доказом передачі грошей у позику позичальнику.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не надано належної правової оцінки тим обставинам, що в тексті самого договору позики від 25 вересня 2017 року зазначається, що він вступає в силу і вважається укладеним з моменту його нотаріального посвідчення, правильність висновків суду першої інстанції не спростовують, так як вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лозовою Ю.А. 25 вересня 2017 року і саме 25 вересня 2017 року є укладеним.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 про визнання договору позики недійсним, суд першої інстанції посилався на те, що позовні вимоги є необґрунтованими, не підтверджені належними та допустимими доказами, а тому правові підстави для їх задоволення відсутні.

Такий висновок суду першої інстанції відповідає встановленим обставинам справи, дослідженим доказам та вимогам закону з наступних підстав.

Обгрунторвуючи свої зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 посилалась на те, що договір позики від 25 вересня 2017 року є недійсним, так як ОСОБА_3, ввівши її в оману, після підписання нею договору позики грошей за цим договором їй не передала. Зазначала, що вказаний договір є удаваним правочином, вчинений сторонами для приховання іншого правочину - інвестиційного договору № 1 від 24 квітня 2015 року, укладеного між нею та ОСОБА_4.

Згідно зі ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до вимог ч.3 ст. 203 ЦК України, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно вимог ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення ( частина перша ст. 2289 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Сторона, яка застосувала обман, зобов»язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв»язку з вчиненням цього правочину.

Відповідно до роз»яснень п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року, правочин вважається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Згідно вимог ст. 235 ЦК України, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

В силу вимог ст.6 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України).

Відповідно до ст. 628 ЦК Українизміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частинами 1,2 статті 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

З договору позики від 25.09.2017 року вбачається, що він підписаний сторонами без будь-яких застережень та зауважень, що свідчить про вільне волевиявлення сторін при його укладанні. Належних та допустимих доказів того, що при укладенні договору позики між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 не було додержано вимог, які встановлені ч.5ст. 203 ЦК України матеріали справи не містять.

Не підтверджені належними доказами і доводи ОСОБА_2 про введення її в оману щодо передачі грошей за договором позики після його підписання, так як договір підписаний відповідачкою особисто, його умови їй були відомі і за умовами п.1 договору позики сторони домовились, що позикодавець передав, а позичальник прийняв 150 698,79 грн. і зобов"язується їх повернути. Договір не містить умови про передачу грошових коштів позичальнику після його підписання.

Не грунтуються на встановлених обставинах справи та досліджених судом доказах і доводи ОСОБА_2. про те, що договір позики є удаваним правочином, так як був вчинений сторонами для приховання іншого правочину - інвестиційного договору № 1 від 24 квітня 2015 року, укладеного між нею та ОСОБА_4, так як ОСОБА_4 не є стороною договору позики від 25.09.2017 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_2.

Враховуючи зазначене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до законного та обгрунтованого висновку про відмову у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору позики недійсним.

Доводи апеляційної скарги про те, що, виходячи із положень ч. 1 ст. 215 ЦК України, договір позики від 25 вересня 2017 року є недійсним, оскільки правочин за договором позики не був спрямований на реальне настання правових наслідків та виникнення відносин між сторонами оспорюваного договору, так як кошти позичальнику не передавалися є безпідставними і спростовується умовами договору позики, в п.1 якого зазначено, що позикодавець передав кошти позичальнику у сумі 150 698,79 грн., а у п. 10 договору сторони свідчили про те, що договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені у ньому.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення Обухівського районного суду Київської області від 30 жовтня 2018 року ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому відсутні правові підстави для задоволення апеляційної скарги ОСОБА_2.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381- 384 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 30 жовтня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженау касаційному порядку до Верховного Судупротягом тридцяти днів з дня проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини постанови, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту постанови.

Головуючий: Судді: