Постанова

Іменем України

18 грудня 2019 року

м. Київ

справа № 242/1183/15-ц

провадження № 61-19140св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Мартєва С. Ю., Сімоненко В. М., Петрова Є. В., Штелик С. П. (суддя-доповідач)

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційні скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення Селидівського міського суду Донецької області від 27 січня 2016 року у складі судді Черкова В. Г. та постанову апеляційного суду Донецької області від 20 березня 2018 року у складі суддів: Азевича В. Б., Краснощокової Н. С., Тимченко О. О., та касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», правонаступником якого є акціонерне товариство «Державний ощадний банк України»,на постанову апеляційного суду Донецької області від 20 березня 2018 року у складі суддів: Азевича В. Б., Краснощокової Н. С., Тимченко О. О.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України», правонаступником якого є акціонерне товариство «Державний ощадний банк України»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

третя особа - товариство з обмеженою відповідальністю «Дирекція адміністративних будівель»,

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2015 року публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України», правонаступником якого є акціонерне товариство «Державний ощадний банк України», (далі - АТ «Державний ощадний банк України») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості на підставі договору поруки, в якому зазначено, що 24 січня 2014 року між АТ «Ощадбанк» в особі філії Донецького обласного управління АТ «Ощадбанк» та ТОВ «Дирекція адміністративних будівель» укладений кредитний договір № 26-15-03/14, до якого в подальшому вносились зміни та доповнення додатковими договорами № 1 від 13 лютого 2014 року, № 2 від 15 квітня 2014 року, № 3 від 14 травня 2014 року, № 4 від 23 травня 2014 року. Відповідно до пунктів 2.1, 2.2 кредитного договору позичальник отримав кредит у розмірі 31 827 692 грн з кінцевим терміном його повернення не пізніше 24 вересня 2015 року. З метою забезпечення виконання зобов`язання за цим кредитним договором між позивачем та ОСОБА_1 25 січня 2014 року укладений договір поруки № 9, відповідно до якого останній поручився перед банком за виконання ТОВ «Дирекція адміністративних будівель» зобов`язань за кредитним договором.

Оскільки позичальником порушено зобов`язання з повернення кредиту, позивач, уточнивши позовні вимоги, просив стягнути з поручителя заборгованість за кредитним договором, яка станом на 31 липня 2015 року становить 54 290 481 грн 42 коп., із яких: тіло кредиту - 31 827 692 грн, проценти - 3 966 968 грн 63 коп., пеня за несплачене тіло кредиту - 7 020 645 грн 31 коп., пеня за прострочення сплати процентів - 776 456 грн 02 коп., пеня за несплачену комісію - 13 274 грн 77 коп., 3 % річних від суми заборгованості за тілом кредиту - 506 726 грн 54 коп., 3 % річних за прострочення сплати процентів - 90 117 грн 98 коп., 3 % річних за прострочення сплати комісії - 1 494 грн 25 коп., штрафні санкції за невиконання умов кредитного договору - 1 821 076 грн 04 коп., комісійна винагорода банку - 66 838 грн 17 коп., інфляційне збільшення заборгованості за процентами - 1 911 337 грн 48 коп., інфляційне збільшення заборгованості за тілом кредиту - 6 287 854 грн 23 коп., інфляційне збільшення заборгованості за комісією - 38 002 грн 09 коп.

У серпні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з зустрічною позовною заявою, в якій просив припинити (розірвати) зобов`язання, що існує між ним та АТ «Державний ощадний банк України» на підставі договору поруки № 9 від 25 січня 2014 року, у зв`язку з неможливістю його виконання, пов`язаною з обставиною, за яку жодна із сторін не відповідає. Зазначив, що на території м. Донецька з 14 квітня 2014 року триває незакінчений збройний конфлікт, проводиться антитерористична операція, внаслідок чого проживання населення і провадження діяльності на території даного населеного пункту є неможливим. Вказані обставини перебували поза контролем сторін, за їх настання жодна із сторін не відповідає, призвели до неможливості виконання кредитного зобов`язання. Складові умов припинення договірних зобов`язань є наявними, тому є підстави для визнання припиненим зобов`язання за договором поруки.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 27 січня 2016 року у задоволенні позовів відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що згідно частини першої статті 617 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили, а відповідно до частини першої статті 607 ЦК України зобов`язання припиняється неможливістю його виконання у зв`язку з обставиною, за яку жодна із сторін не відповідає. Оскільки висновком Донецької торгово-промислової палати від 28 листопада 2014 року № 2741/12.12-03 підприємству ТОВ «Дирекція адміністративних будівель» підтверджено настання суттєвих змін обставин за кредитним договором № 26-15-03/14 від 24 січня 2014 року, що пов`язано з проведенням антитерористичної операції на території Донецької та Луганської області, докази у справі свідчать про настання змін обставин за укладеним кредитним договором для ТОВ «Дирекція адміністративних будівель», а оскільки договір поруки нерозривно пов`язаний із кредитним договором, то є підстави для звільнення відповідача від відповідальності за невиконання умов цього договору. Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 , суд виходив з того, що вимоги про припинення зобов`язання не підлягають задоволенню, оскільки зі зміною обставин його звільнено від відповідальності за невиконання умов договору, що не є безумовною підставою для припинення поруки.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Апеляційний суд розглядав справу неодноразово.

Постановою апеляційного суду Донецької області від 20 березня 2018 року рішення Селидівського міського суду Донецької області від 27 січня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення. Позов ПАТ «Державний ощадний банк України» задовольнити частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» заборгованість за кредитним договором, яка станом на 31 липня 2015 року становить 24 290 319грн, яка складається з: заборгованості за тілом кредиту у розмірі 13 638 000 грн; заборгованості за несплаченими процентами за користування кредитому розмірі 2 878 722 грн 48 коп.; трьох процентів річних від суми заборгованості за тілом кредиту у розмірі 120 196 грн 03 коп.; трьох процентів річних за простроченими процентам 24 646 грн 90 коп.; трьох процентів річних від суми заборгованості за комісією у розмірі 505 грн 41 коп.; суми несплаченої комісійної винагороди банку у розмірі 57 289 грн 86 коп.; інфляційного збільшення заборгованості за несплаченими процентам у розмірі 1 450 688 грн 04 коп.; інфляційного збільшення заборгованості за тілом кредиту у розмірі 6 088 595 грн 69 коп.; інфляційного збільшення заборгованості за несплачену комісію у розмірі 31 674 грн 59 коп.; а також понесені витрати зі сплати судового збору у розмірі 3 429 грн 83 коп. У задоволенні решти позовних вимог ПАТ «Державний ощадний банк України» відмовлено.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що відповідач посилається на неможливість виконати зобов`язання у зв`язку з проведенням АТО на території Донецької області та на ту обставину, що всі його активи та іпотечне майно залишилися на окупованій території, тому він не має матеріальної можливості погасити борг в межах його відповідальності як поручителя. За загальним правилом, є певні події, настання яких не буде вважатися випадком, а, отже, не звільняє особу, що порушила зобов`язання, від відповідальності. До таких подій, зокрема, відноситься відсутність у боржника необхідних коштів. Отже, незалежно від того, що стало причиною відсутності у боржника необхідної суми грошей (об`єктивні обставини чи суб`єктивна недбалість боржника), це не звільняє його від відповідальності за невиконання або неналежне виконання зобов`язання.Отже, висновок суду про наявність підстав про звільнення відповідача від зобов`язань за договором поруки не ґрунтується на нормах матеріального права. За загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання через відсутність у нього необхідних коштів, оскільки згадане правило обумовлено замінністю грошей як їх юридичною властивістю. Тому, у випадках порушення грошового зобов`язання не можна приймати доводи боржника з посиланням на неможливість виконання грошового зобов`язання через відсутність необхідних коштів (стаття 607 ЦК України) або на відсутність вини (статті 614, 617 ЦК України чи стаття 218 ГК України). Довід апеляційної скарги щодо наявності підстав для розірвання договору поруки на підставі частини другої статті 652 ЦК України не ґрунтується на обставинах справи та змісті цієї норми. Можливість зміни та розірвання договору на підставі частини другої статті 652 ЦК України може мати місце лише за виключних обставин, у разі «істотної зміни обставин». Статтею 6.2.2 Принципів УНІДРУА надано визначення «ускладнень», які є тими виключеннями, які є достатніми для зміни та розірвання договору, а саме: «ускладненням вважаються випадок, коли відбуваються події, суттєвим чином змінюючи рівновагу договірних обов`язків в силу збільшення для сторони вартості виконання, або зменшення цінності отримуваного стороною виконання». У даному випадку внаслідок обставини (подій), на які посилається відповідач, не відбулося збільшення відповідальності поручителя, а навпаки зменшилась на підставі статті 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» (заборона нарахування пені та штрафів). Суд погоджується з доводами скарги відповідача щодо невірного та незаконного розрахунку суму заборгованості та приходить до висновку про стягнення з відповідача частини суми заборгованості, що визначається судом з врахуванням обставин, які свідчать про часткове припинення поруки, вимог Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» (суд відмовив у стягненні з поручителя пені та штрафів) та у межах 6 місяців з моменту припинення виконання зобов`язань відповідно до розрахунку банку.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

(1)Доводи касаційної скарги АТ «Державний ощадний банк України»

У касаційній скарзі, поданій у квітні 2018 року до Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду, АТ «Державний ощадний банк України» просить скасувати постанову апеляційного суду в частині відмови у задоволенні вимог первісного позову та ухвалити нове рішення про задоволення позову у повному обсязі, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що суд неправильно визначив період дії поруки ОСОБА_1 , за який необхідно стягнути заборгованість, зокрема борг необхідно стягнути за період із 24 серпня 2014 року по 24 січня 2015 року (6 місяців дії поруки).

(2) Доводи касаційної скарги ОСОБА_1 .

У касаційній скарзі, поданій у квітні 2018 року до Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду, ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції, постанову апеляційного суду та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог зустрічного позову та відмову у задоволенні первісного позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що зустрічний позов він мотивував наявністю зміни обставин у вигляді початку міжнародного військового конфлікту і, як наслідок, втрати контролю державної влади над м. Донецьком, що впливає на володіння майном. Він пропонував змінити умови договору поруки та зупинити його дію на час проведення АТО, позбавлений доступу до свого майна та виконати зобов`язання за договором поруки. Зміни істотних умов договору призвели до того, що між обсягом прав і обов`язків поручителя існує явний дисбаланс, на поручителя покладаються всі ризики та економічний тягар окупації. Банк збільшив його відповідальність як поручителя шляхом підвищення процентної ставки із 17 % річних до 19,5 % річних. Також суд стягнув інфляційні втрати, які на підставі частини п`ятої статті 112 ЦК України вважаються погашеними. Банк нарахував проценти після припинення кредитного договору (після 30 грудня 2014 року),що є неправомірним.

(3) Доводи касаційної скарги ОСОБА_2 .

У касаційній скарзі, поданій у квітні 2018 року до Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду, ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції, постанову апеляційного суду та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що вона подавала до суду заяву про її вступ до участі у справі у якості третьої особи із самостійними вимогами на предмет спору, в якій просила визнати недійсним договір поруки з підстав, визначених частиною другою статті 65 СК України. Вказану заяву суд визнав неподаною та повернув. Її участь у справі є обов`язковою, оскільки рішення суду вплине на визначення правового режиму спільного майна подружжя. Крім того, суд стягнув інфляційні втрати, які на підставі частини п`ятої статті 112 ЦК України вважаються погашеними.

(4) Відзив банку на касаційну скаргу ОСОБА_2 .

У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_2 банк зазначає, що позовна заява ОСОБА_2 про оспорення поруки визнана неподаною з підстав неусунення недоліків цієї заяви, що не позбавляє її можливості повторно звернутися до суду. Третю особу процесуально можливо залучити до участі у справі у суді першої інстанції, а не апеляційної. Сума інфляційних втрат не пред`являлась до стягнення ні до суду, ні до ліквідаційної комісії, тому не є погашеною.

(5) Відзив ОСОБА_2 на касаційну скаргу банку

У відзиві на касаційну скаргу банку ОСОБА_2 зазначає, що її незгода із доводами банку викладена у касаційній скарзі.

(6) Відзив ОСОБА_1 на касаційну скаргу банку

У відзиві на касаційну скаргу банку ОСОБА_1 зазначає, що на поручителя покладено надмірний економічний тягар, дії держави були негнучкими та нерівними, що призвело до дисбалансу прав та обов`язків сторін.

(7) Відзив банку на касаційну скаргу ОСОБА_1 .

У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_1 банк зазначає, що заявник стверджує, що державний банк є урядовою організацією, яка покладає всі економічні ризики своєї неспроможності відновити контроль над окупованою територією. Проте заявник не вказує, які саме послуги банку свідчать про виконання ним публічної функції. Відповідальність поручителя не збільшилась, а навпаки зменшилася у зв`язку із застосуванням спеціального законодавства. Належних і допустимих доказів в обґрунтування істотного погіршення матеріального стану, яке б унеможливило виконання судового рішення, до матеріалів справи поручителем не надано. Поручитель надав згоду на сплату підвищених процентів, що не свідчить про збільшення обсягу його відповідальності.

Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

За частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Оцінка аргументів учасників справи і висновків судів першої й апеляційної

Інстанцій

Касаційні скарги підлягають частковому задоволенню.

За приписами статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Статтею 553 ЦК України встановлено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку.

У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя (частина перша статті554 ЦК України).

Згідно із статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Суди установили, що 24 січня 2014 року між АТ «Ощадбанк» в особі філії Донецького обласного управління АТ «Ощадбанк» та ТОВ «Дирекція адміністративних будівель» укладений кредитний договір № 26-15-03/14, до якого в подальшому вносились зміни та доповнення додатковими договорами № 1 від 13 лютого 2014 року, № 2 від 15 квітня 2014 року, № 3 від 14 травня 2014 року, № 4 від 23 травня 2014 року.

Відповідно до пунктів 2.1, 2.2 кредитного договору позичальник отримав кредит у розмірі 31 827 692 грн з кінцевим терміном його повернення не пізніше 24 вересня 2015 року. З метою забезпечення виконання зобов`язання за цим кредитним договором між позивачем та ОСОБА_1 25 січня 2014 року укладений договір поруки № 9, відповідно до якого останній поручився перед банком за виконання ТОВ «Дирекція адміністративних будівель» зобов`язань за кредитним договором.

08 вересня 2015 року до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» внесено запис про перебування юридичної особи ТОВ «Дирекція адміністративних будівель» у стані припинення.

Рішенням господарського суду Запорізької області від 20 червня 2017 року, залишеним без змін постановою Донецького апеляційного господарського суду від 14 лютого 2018 року, стягнуто із ТОВ «Дирекція адміністративних будівель» на користь АТ «Державний ощадний банк України» заборгованість за тілом кредиту у розмірі 31 827 692 грн, комісійну винагороду у розмірі 66 838 грн 17 коп., проценти - 3 966 968 грн 63 коп., інфляційні втрати за прострочення сплати кредиту - 962 218 грн 56 коп., інфляційні втрати за прострочення сплати процентів - 94 846 грн 33 коп., 3 % річних за прострочення сплати кредиту - 99 389 грн 26 коп., 3 % річних за прострочення сплати процентів - 34 747 грн 80 коп., 3 % річних за прострочення сплати комісії - 560 грн 35 коп.

Вказаним рішенням суду встановлено, що у зв`язку з неналежним виконанням боржником зобов`язань за кредитом банк 29 грудня 2014 року звернувся до позичальника із достроковою вимогою про стягнення заборгованості, яку товариство отримало 30 грудня 2014 року.

Звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту змінює порядок, умови, і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості засвідчує такі зміни.

Вказана правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) від 04 липня 2018 року.

З урахуванням викладеного, звернувшись із достроковою вимогою про повернення кредиту, банк змінив кінцевий строк виконання зобов`язань за кредитним договором із 24 вересня 2015 року на 02 лютого 2015 року (кінцевий строк виконання дострокової вимоги).

Пунктом 2.3 кредитного договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами щомісячно до 24 числа.

Строк дії договору поруки від 25 січня 2015 року, який укладений між банком і ОСОБА_1 не встановлений, оскільки умови договору про те, що він діє до повного виконання зобов`язань за кредитним договором та зобов`язань поручителя за цим договором, не можна вважати встановленням строку дії договору поруки.

Із липня 2014 року позичальник припинив здійснювати щомісячні платежі за відсотками.

Згідно із частиною четвертою статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Умови договору поруки про його дію до повного припинення всіх зобов`язань боржника не свідчать про те, що договором установлено строк припинення поруки в розумінні статті 251 ЦК України, тому в цьому разі підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 ЦК України про припинення поруки, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.

Строк, передбачений нормою частиною четвертою статті 559 ЦК України, є преклюзивним (припиняючим), тобто його закінчення є підставою для припинення поруки. У разі пропуску кредитором строку заявлення вимог до поручителя цей строк не можна поновити, зупинити чи перервати. Суд зобов`язаний самостійно застосовувати положення про строк, передбачений цією нормою, на відміну від позовної давності, яка застосовується судом за заявою сторін.

З огляду на преклюзивний характер строку поруки й зумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію забезпеченого порукою зобов`язання застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення «пред`явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред`явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя.

Отже, вимогу до поручителя про виконання ним зобов`язання за договором поруки слід пред`явити в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов`язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами), або з дня, встановленого кредитором для дострокового повернення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов`язання (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту одноразовим платежем).

Оскільки кредитним договором передбачено, що чергові платежі боржник повинен був здійснювати кожного місяця, а за договором поруки поручитель відповідає у такому ж обсязі, що і боржник, в порядку та строки, визначені кредитним договором, в тому числі, виникнення підстав для дострокового повного/часткового погашення зобов`язання за вимогою кредитора, то з часу несплати кожного з платежів відповідно до статті 261 ЦК України починається перебіг позовної давності для вимог до боржника, та обчислення установленого частиною четвертою статті 559 цього Кодексу шестимісячного строку для пред`явлення вимог до поручителя.

Якщо банк пред`явив вимоги до поручителя більше ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов`язання, то в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов`язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.

Разом з тим правовідносини поруки за договором не можна вважати припиненими в іншій частині, яка стосується відповідальності поручителя за невиконання боржником окремих зобов`язань за кредитним договором про погашення кредиту до збігу шестимісячного строку з моменту виникнення права вимоги про виконання відповідної частини зобов`язань.

З урахуванням встановлених у справі обставин, заборгованість із поручителя підлягає стягненню у межах шести місяців дії поруки ОСОБА_1 - за період із 01 жовтня 2014 року по дату кінцевого розрахунку за позовом.

Разом з тим, внаслідок порушення норм матеріального права апеляційний суд обрахував строк дії поруки із дати останнього платежу за кредитом, а не із моменту закінчення строку дії кредитного договору у зв`язку із застосуванням права на дострокове стягнення кредиту.

Крім того, згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Вказана правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) від 04 липня 2018 року.

Враховуючи викладене, у зв`язку із реалізацією права на дострокове повернення позики припинилося право кредитора нараховувати проценти за кредитом.

Банк заявив до стягнення заборгованість за процентами, комісією та пенею, розраховану за період із 31 липня 2014 року по 30 липня 2015 року, тобто після закінчення строку виконання зобов`язання, на що суд апеляційної інстанції уваги не звернув та не визначив належним чином обсяг відповідальності поручителя.

Щодо доводів касаційних скарги про зміну обсягу відповідальності поручителя шляхом підвищення процентної ставки до 19,5 %, необхідно зазначити таке.

Підпунктом 2.6.1 пункту 2.6 кредитного договору встановлено, що за користування кредитом позичальник зобов`язаний сплачувати банку відповідну плату (проценти) в порядку та розмірах, визначених цим договором. Проценти нараховуються банком за фіксованою процентною ставкою в розмірі 18,5 % річних, яка діє до моменту виконання позичальником зобов`язань, передбачених підпункту 3 пункту 5.3.19 цього договору. З моменту забезпечення позичальником виконання зобов`язань, передбачених підпунктом 3 пункту 5.3.19, проценти нараховуються банком за фіксованою процентною ставкою в розмірі 17,0 % річних, яка може бути встановлена в іншому розмірі в порядку, визначеному цим договором.

Додатковим договором № 1 від 13 лютого 2014 року сторони виклали в новій редакції пункт 2.6.4 кредитного договору, передбачивши, що у випадку порушення зобов`язань позичальника, встановлених пунктами 5.3.5, 5.3.12 - 5.3.20, 5.3.24 цього договору, банк встановлює процентну ставку в розмірі 19,5 % річних, починаючи з першого дня звітного місяця, що слідує за місяцем, в якому відбулось порушення зобов`язань позичальника, та закінчується останнім днем місяця, в якому таке зобов`язання буде виконане/дотримане. Сторони домовились, що встановлення процентної ставки за користування кредитом відповідно до цього пункту договору не є зміною в односторонньому порядку умов цього договору.

Договір поруки укладено 24 січня 2014 року. Станом на вказану дату поручитель погодився відповідати за зобов`язаннями основного боржника у солідарному порядку у тому числі з урахуванням дії положень пункту 2.6.4 кредитного договору, відповідно до умов якого станом на 24 січня 2014 року передбачено, що у випадку порушення зобов`язань позичальника, встановлених пунктами 5.3.5, 5.3.12 - 5.3.20, 5.3.24 цього договору, банк має право встановити процентну ставку в розмірі 19,5 % річних, починаючи з першого дня звітного місяця, що слідує за місяцем, в якому відбулось порушення зобов`язань позичальника, та закінчується останнім днем місяця, в якому таке зобов`язання буде виконане/дотримане.

Таким чином, ОСОБА_1 погодився із тим, що обсяг його відповідальності за зобов`язаннями ТОВ «Дирекція адміністративних будівель» включає в себе також можливість банку підвищити розмір процентів до 19,5 % у випадку прострочення виконання позичальником кредитного зобов`язання.

Крім того, застосування підвищеної процентної ставки не є штрафною санкцією, а є платою за користування кредитом. Застосування підвищеної процентної ставки за умов порушення зобов`язання не змінює правової природи процентів як плати за користування кредитом.

З урахуванням викладеного, збільшення обсягу відповідальності поручителя шляхом підвищення процентної ставки як підстава припинення дії поруки у спорі не виникло.

Щодо доводів касаційних скарг про нарахування інфляційних втрат.

Згідно з частиною п`ятою статті 105 ЦК України строк заявлення кредиторами своїх вимог до юридичної особи, що припиняється, не може становити менше двох і більше шести місяців з дня оприлюднення повідомлення про рішення щодо припинення юридичної особи.

Відповідно до частини п`ятої статті 112 ЦК України вимоги кредиторів, які не визнані ліквідаційною комісією, якщо кредитор у місячний строк після одержання повідомлення про повну або часткову відмову у визнанні його вимог не звертався до суду з позовом, вимоги, у задоволенні яких за рішенням суду кредиторові відмовлено, а також вимоги, які не задоволені через відсутність майна юридичної особи, що ліквідується, вважаються погашеними.

Тобто, за змістом наведеної вважаються погашеними тільки вимоги, щодо яких ліквідаційною комісією прийнято рішення про повну або часткову відмову у їх визнанні, а спір щодо них не був переданий до суду, а також вимоги, у задоволенні яких відмовлено судом, або вимоги, які не задоволені через відсутність майна юридичної особи, що ліквідується. Отже, не вважаються погашеними вимоги, які не пред`являлись на розгляд ліквідаційної комісії або суду. Дані вимоги можуть бути задоволені за рахунок наявного майна юридичної особи, що ліквідується.

Вимоги про стягнення інфляційних втрат (за процентами - 1 911 337 грн 48 коп., за тілом кредиту - 6 287 854 грн 23 коп., за комісією - 38 002 грн 09 коп.) позивачем раніше не пред`являлись ні до ліквідаційної комісії, ні до суду, рішень щодо відмови в їх задоволенні не приймалось, а тому вказані вимоги не є погашеними, що спростовує доводи касаційних скарг у цій частині.

Щодо вирішення зустрічного позову про припинення (розірвання) договору поруки

Відповідно до статей 553, 554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Згідно із статтею 627 ЦК Українивідповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За частинами першою, другою статті 652 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Відповідно до частини першої статті 652 ЦК України у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов`язання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах.

Згідно із частиною другою статті 652 ЦК України, якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, встановлених частиною четвертою цієї статті, - змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов: 1) в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане; 2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися; 3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору; 4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона.

Як вбачається з наведеного вище, можливість розірвати договір у разі істотної зміни обставин пов`язана із наявністю чотирьох умов, визначених частиною другою статті 652 ЦК України.

ОСОБА_1 на підтвердження позову у вказаній частині посилався на те, що заборгованість за кредитним договором виникла неочікувано, обставини непереборної сили у вигляді запровадження АТО, проведення військових дій та втрати контролю над частиною Донецької області унеможливили ведення ТОВ «Дирекція адміністративних будівель» господарської діяльності, що має майно та основні засоби виключно у м. Донецьку. Зазначав, що наведені обставини унеможливлюють належне виконання й ним зобов`язань за кредитом.

Разом з тим, не може вважатись істотною зміною обставин в даному випадку невиконання зобов`язань позичальником за кредитним договором (ризик такого невиконання), оскільки із суті договору поруки та законодавства, яким регулюються правовідносини поруки, ризик невиконання основного зобов`язання покладається саме на поручителя незалежно від причин такого невиконання.

Зміна обставин, внаслідок яких боржник не може виконати свої зобов`язання за кредитним договором, не є істотною в розумінні статті 652 ЦК України.

Позивач, укладаючи договір поруки, свідомо надав згоду на забезпечення зобов`язань боржника за існуючим кредитним договором та зобов`язань, які можуть виникнути в майбутньому, шляхом вільного волевиявлення прийняв на себе ризик невиконання позичальником умов кредитного договору.

Судами попередніх інстанцій не встановлено обставин, які б підтвердили порушення співвідношення майнових інтересів сторін спірного договору поруки внаслідок збройного конфлікту на Сході України.

Також, суди попередніх інстанцій не встановили й обставин, які б підтверджували те, що у зв`язку із запровадження АТО виконання спірного договору поруки сторонами позбавило б позивача того, на що він розраховував при укладанні оспорюваного договору, оскільки в даному випадку з суті спірного договору випливає лише обов`язок поручителя виконати зобов`язання боржника.

Позивачем не доведено наявності одночасно чотирьох умов, визначених частиною другою статті 652 ЦК України, одночасна наявність яких є підставою для дострокового розірвання договору.

За таких обставин відсутні підстави для задоволення позову про розірвання спірного договору поруки.

Щодо доводів касаційної скарги ОСОБА_2 про її не залучення до участі у справі

Доводи ОСОБА_2 щодо необхідності її участі у справі обґрунтована тим, що рішення суду у цій справі вплине на визначення правового режиму спільного майна подружжя.

Разом з тим, на підставі частини четвертої статті 65 СК України укладений одним із подружжя договір створює обов`язки для другого з подружжя лише в тому разі, якщо договір укладено в інтересах сім`ї, а майно, одержане за цим договором, використане для задоволення потреб сім`ї.

Частиною 1 статті 553 ЦК України визначено, що поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

Згідно зі статтею 73 СК України за зобов`язаннями одного з подружжя стягнення може бути накладено лише на його особисте майно і на частку у праві спільної сумісної власності подружжя, яка виділена йому в натурі. Стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом встановлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї і те, що було одержане за договором, використано на її потреби.

ОСОБА_2 доказами не довела, що договір поруки укладено в інтересах сім`ї та що він породжує для другого з подружжя обов`язки.

Крім того, за зобов`язаннями поручителя стягнення не може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя. За зобов`язаннями того з подружжя, хто є поручителем, стягнення може бути накладено лише на особисте майно поручителя. Кредитор співвласника майна, що є у спільній сумісній власності, у разі недостатності у нього іншого майна, на яке може бути звернене стягнення, може пред`явити позов про виділ частки із спільного майна в натурі для звернення стягнення на неї.

Отже, вирішенням цього позову права другого з подружжя не порушуються, що спростовує доводи касаційної скарги ОСОБА_2 у цій частині.

Висновки за результатами розгляду касаційних скарг

Відповідно до частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: 1) суд не дослідив зібрані у справі докази; або 2) суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або 3) суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

Вирішуючи первісний позов, апеляційний суд не встановив обсягу відповідальності поручителя, що свідчить про порушення ним норм процесуального права, які згідно частини третьої статті 411 ЦПК України становлять підставу скасування постанови апеляційного суду із передачею справи в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В частині вирішення зустрічного позову рішення апеляційного суду залишається без змін на підставі статті 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 410, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційні скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» задовольнити частково.

Постанову апеляційного суду Донецької області від 20 березня 2018 рокускасувати у частині вирішення позову акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості скасувати, справу у цій частині передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В частині вирішення зустрічного позову ОСОБА_1 постанову апеляційного суду Донецької області від 20 березня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. С. Висоцька

С. Ю. Мартєв

Є. В. Петров

В. М. Сімоненко

С. П. Штелик