печерський районний суд міста києва
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2019 року Печерський районний суд міста Києва в складі:

головуючого судді - Бусик О.Л.

при секретарі судових засідань - Диба І.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду у м. Києві, у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Державного реєстратора Державного підприємства «Сетам» Франчик Зої Андріївни, треті особи: Приватний нотаріус Вишгородського районного нотаріального округу Київської області Єременко Тетяна Миколаївна, Головне територіальне управління юстиції у Київській області, Вишгородська районна державна нотаріальна контора, про визнання недійсним договору купівлі-продажу і скасування рішення та запису про державну реєстрацію прав на нерухоме майно, -

ВСТАНОВИВ:

07 жовтня 2019 року адвокат Мамась М.О., який діє в інтересах ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , Державного реєстратора Державного підприємства «Сетам» Франчик Зої Андріївни про визнання недійсним договору купівлі-продажу і скасування рішення та запису про державну реєстрацію прав на нерухоме майно.

В обґрунтування заявлених вимог посилається на те, що ОСОБА_1 після смерті свого брата ОСОБА_3 , його дружини ОСОБА_4 та їх сина ОСОБА_5 успадкувала нерухоме майно, в тому числі квартиру АДРЕСА_1 , що підтверджується Свідоцтвом про право на спадщину за законом від 06 вересня 2016 року. Проте, 19 жовтня 2016 року державним реєстратором ДП «Сетам» Франчик З.А. вчинено реєстровий запис, яким зареєстровано право власності на вищевказану квартиру за ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 09.01.2007 року, посвідченого державним нотаріусом Єременко Т.М. У відповідь на адвокатський запит нотаріус Єременко Т.М. пояснила, що не посвідчувала такий договір 09.01.2007 року і її підпис в тексті договору підроблено, навіть без намагання його візуального наслідування. ОСОБА_2 під час його допиту в рамках досудового розслідування також повідомив, що договору купівлі-продажу квартири він не підписував, прізвище « ОСОБА_3 » йому не відоме, і з людьми з таким прізвищем він знайомий не був. Посилаючись на положення статті 203 ЦК України, про те, що волевиявлення учасника правочину повинно бути вільним і відповідати його внутрішній волі, позивач просить суд визнати недійсним вищевказаний Договір купівлі-продажу від 09.01.2007 року. Також, на думку позивача, недійсний правочин не породжує правових наслідків, зокрема законної реєстрації переходу права власності, а тому рішення реєстратора і реєстраційний запис, вчинений на підставі такого правочину, також підлягають скасуванню.

Ухвалою судді від 08 жовтня 2019 року відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 25 листопада 209 року закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду на 23.12.2019 року.

В судове засідання представник позивача не з`явився, подав до суду заяву, відповідно до якої позов підтримує в повному обсязі, просив задовольнити позовні вимоги з викладених у позові підстав.

21 листопада 2019 року до суду надійшла заява відповідача ОСОБА_2 про визнання позову, в якій він підтвердив, що не має жодного відношення до Договору купівлі-продажу, серія та номер 2-2617, виданого 09.01.2007 року державним нотаріусом Єременко Т.М.; він не купував квартиру АДРЕСА_1 , не з`являвся до нотаріуса чи державного реєстратора для підписання будь-яких документів щодо переходу права власності на квартиру на його ім`я. Зважаючи на вказане, керуючись ч.1 ст.206 ЦПК України, відповідач визнав заявлені ОСОБА_1 позовні вимоги і не заперечив проти задоволення позову. Повідомив суд, що йому відомі процесуальні наслідки визнання позову.

В грудні 2019 року відповідача - ОСОБА_2 направив суду клопотання про розгляд справи в його відсутність за наявними у справі документами і з урахуванням заяви про визнання позову.

Відповідач - державний реєстратор ДП «Сетам» Франчик З.А. письмового відзиву на позовну заяву не надала, в судове засідання не з`явилася. Водночас представник ДП «Сетам» подав до суду письмові пояснення, в яких зазначив, що державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав і втручання будь-яких органів влади, їх посадових осіб, юридичних осіб, громадян та їх об`єднань у діяльність державного реєстратора під час проведення реєстраційних дій забороняється. Окрім цього, Франчик Зоя Андріївна , державний реєстратор відділу державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень департаменту державної реєстрації ДП «Сетам», звільнена з 25 травня 2017 року.

Треті особи: приватний нотаріус Вишгородського районного нотаріального округу Київської області Єременко Тетяна Миколаївна, Головне територіальне управління юстиції у Київській області, Вишгородська районна державна нотаріальна контора - в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, пояснень по суті спору не надали.

Суд, всебічно з`ясувавши обставини, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні, заслухавши учасників справи, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини та приходить до наступного.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом встановлено, що 05 березня 1998 року ОСОБА_8 разом з членами її сім`ї: ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 в рівних долях набули у власність квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується Свідоцтвом про право власності на житло, виданим Державною адміністрацією Московського району.

ОСОБА_8 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 і, згідно, Свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого державним нотаріусом Другої київської державної нотаріальної контори 17 березня 2004 та зареєстрованого в реєстрі за №7-576, ј частина квартири АДРЕСА_1 успадкована її донькою - ОСОБА_4 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 померла, що підтверджується актовим записом про смерть №19077 від 08.10.2007 року.

Після смерті ОСОБА_4 право на спадкування усього належного їй майна одержали спадкоємці за законом першої черги - чоловік ОСОБА_3 та син ОСОБА_5 , які прийняли спадщину, але не оформили своїх спадкових прав на нерухоме майно.

ІНФОРМАЦІЯ_3 помер ОСОБА_3 , що підтверджується актовим записом про смерть №609 від 08.01.2008 року.

Спадкоємцем після його смерті був син ОСОБА_5 , який прийняв спадщину, але не оформив своїх спадкових прав.

ІНФОРМАЦІЯ_4 помер ОСОБА_5 , що підтверджується актовим записом про смерть №10464 від 28.05.2008 та свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 .

За заявою позивача Другою Київською державною нотаріальною конторою було відкрито спадкову справу №704/08 щодо майна померлого ОСОБА_5 .

Заповіту на випадок своєї смерті ОСОБА_5 не залишив, спадкоємці першої та другої черги відсутні або не зверталися із заявами про прийняття спадщини, а тому відповідно до положень статей 1258, 1263 ЦК України право на спадкування усього належного йому майна одержала його рідна тітка ОСОБА_1 як спадкоємець за законом третьої черги.

Вказана обставина встановлена рішенням Печерського районного суду міста Києва від 22.09.2009 у цивільній справі №2-396, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 01.12.2009 року, а відтак доказуванню не підлягає.

06.09.2016 державний нотаріус Другої київської нотаріальної контори видав ОСОБА_1 свідоцтво про право на спадщину за законом на квартиру АДРЕСА_1 , з якої: ј частина квартири належала померлому особисто; Ѕ частина квартири належала його матері, ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , з якої: ј частина - на підставі свідоцтва про право власності; ј частина - на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 17 березня 2004 року, спадкоємцем якої був її чоловік, ОСОБА_3 , який прийняв спадщину, але не оформив своїх спадкових прав; ј частина квартири належала його батькові, ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , спадкоємцем якого був його син, ОСОБА_5 , який прийняв спадщину але не оформив своїх спадкових прав, яка належала померлим на підставі свідоцтва про право власності.

За приписом статті 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина 5 статті 1268 ЦК України).

Отже, після смерті ОСОБА_5 відкрилася спадщина, до складу якої увійшли усі права та обов`язки, що належали йому на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (стаття 1217 ЦК України).

Заповіту на випадок своєї смерті ОСОБА_5 не залишив, а відтак право на спадкування одержали спадкоємці за законом.

Як встановив суд, єдиним спадкоємцем ОСОБА_5 за законом є його рідна тітка - позивач ОСОБА_1 , яка одержала право на спадкування у третю чергу.

ОСОБА_1 скористалася правом на прийняття спадщини та у встановлений законом строк подала нотаріусу відповідну заяву.

Згідно зі статтею 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Однією з визначених законом підстав набуття права власності є спадкування.

Перехід права власності на майно спадкодавця до спадкоємця посвідчується свідоцтвом про право на спадщину (стаття 1296 ЦК України), яке отримано позивачем 06.09.2016 року.

Згідно з частиною 1 статті 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (стаття 321 ЦК України).

Відповідно до положень статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Судом встановлено, що, не зважаючи на факт належності ОСОБА_1 з 27 травня 2008 року прав на спірну квартиру, державним реєстратором ДП «Сетам» Франчик З.А. 19.10.2016 року вчинений реєстровий запис №17015812, яким зареєстровано право власності на вищевказану квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 на підставі Договору купівлі-продажу, серія та номер 2-2617, «виданого» 09.01.2007 року державним нотаріусом Єременко Т.М. на бланку серії ВЕМ №833008 .

Вважаючи даний договір недійсним, позивач звернулася до суду із відповідним позовом.

У відповідності до положень ст.61 Конституції України, юридична відповідальність особи має індивідуальний характер. Статтею 55 проголошено право кожного будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

За положеннями статей 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно зі статтею 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків. Що обумовлені ним.

Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом.

Позивач вказує на відсутність вільного волевиявлення учасників правочину і невідповідність волевиявлення їх внутрішній волі та на підтвердження цього надає ряд доказів.

Зокрема, згідно листа третьої особи - нотаріуса Єременко Т.М. від 06.12.2017 року №ОН6/№116 остання працювала у 2007 році державним нотаріусом Вишгородської районної державної нотаріальної контори на посаді завідувача, проте не посвідчувала Договору купівлі-продажу від 09.01.2007 року. На підтвердження своїх слів нотаріус Єременко Т.М. пояснила, що за нею була закріплена гербова печатка за №1, а не №2, як проставлено в підробленому договорі; реєстраційний номер в договорі значиться як 2-2617 від 09.01.2007 року, що є алогічним, так як не можливо провести більше двох тисяч нотаріальних дій за 9 днів нового року, з яких сім було святкових; підпис нотаріуса в тексті договору підроблено, навіть без намагання його візуального наслідування.

Відповідно до листа Вишгородської районної державної нотаріальної контори вих. №1246/01-16 від 11.12.2017 року 09 січня 2007 року на бланку серії НОМЕР_3 за реєстровим №1-1 (а не 2-2617) посвідчено договір дарування нерухомого майна, а не договір купівлі-продажу, і фігурували в ньому зовсім інші особи; відомості, зазначені у відповіді нотаріуса Єременко Т.М. дійсні; бланк використовувався нотаріальною конторою, проте для іншої дії, не пов`язаної із продажем ОСОБА_4 , ОСОБА_3 та ОСОБА_5 квартири АДРЕСА_1 громадянину ОСОБА_2 .

За вказаними фактами ймовірних шахрайських дій порушено кримінальне провадження та внесено запис в Єдиний реєстр досудових розслідувань №0000261 від 20.01.2018.

Як вбачається із протоколу допиту свідка ОСОБА_2 від 23.04.2018 р. останній вказав, що ні державного реєстратора Франчик З.А., ні державного нотаріуса Єременко Т.М. він не знає і ніколи з ними знайомим не був; ніяких документів на реєстрацію квартири АДРЕСА_3 , ні будь-яких інших об`єктів він не подавав, в м. Києві не був в ці дні; за своє життя у нотаріусів він ніколи не був, договорів купівлі-продажу квартир не підписував, довіреностей не видавав; в період оформлення квартири він проживав в селі і ніколи в м. Київ не виїжджав; запевнив, що жодного відношення до заволодіння квартирою АДРЕСА_3 він не має; жодних довідок він не замовляв, виготовлення технічного паспорту на об`єкт також не замовляв; прізвище « ОСОБА_3 » йому не відоме і з людьми з таким прізвищем він знайомий не був, договорів з ними ніяких не підписував.

Окрім цього, у своїй заяві від 17 листопада 2019 року відповідач ОСОБА_2 визнав позовні вимоги ОСОБА_1 в повному обсязі і не заперечує проти їх задоволення; підтвердив підробку його підпису в оспорюваному договорі та стверджує, що ніколи не купував квартиру АДРЕСА_1 .

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

У суду немає підстав сумніватися у достовірності вищезазначених обставин та добровільності їх визнання сторонами. Факт підробки підписів в тексті договору купівлі-продажу, серія та номер 2-2617, «виданого» 09.01.2007 року державним нотаріусом Єременко Т.М. є встановленим на підставі наявних у матеріалах справи доказів і пояснень сторін та не заперечується сторонами.

Таким чином, підробка підписів в тексті договору вказує на відсутність волевиявлення осіб, які зазначені сторонами, на укладення такого правочину, а відсутність волевиявлення свідчить про недійсність договору, що випливає із положень статей 203, 215 ЦК України.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі №193/344/17.

Не зважаючи на недійсність вищевказаного правочину, до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відповідно до вимог чинного законодавства було внесено запис про реєстрацію права власності на спірну квартиру за ОСОБА_2 , що порушує права позивача на вільне володіння, користування і розпорядження належним їй майном.

Згідно ч.1 і ч.2 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Тобто, недійсний правочин не може породжувати законну реєстрацію прав за таким правочином, тому рішення від 21.10.2016 року про державну реєстрацію прав та запис від 19.10.2016 року про таку реєстрацію на підставі підробленого і недійсного Договору купівлі-продажу квартири від 09.01.2007 року також є недійсними.

Водночас, наслідком недійсності договору є двостороння реституція, тобто повернення сторін правочину у стан, що існував до його укладення: право власності на квартиру повинно належати продавцям за недійсним правочином, а не відповідачеві. В свою чергу, продавці нерухомого майна померли, а ОСОБА_1 успадкувала всі належні їм права і обов`язки власника квартири і сторони недійсного правочину, тому саме їй повинна належати квартира АДРЕСА_1 .

Так як ОСОБА_2 підтвердив, що жодних коштів за купівлю квартири не сплачував, суд виходить з того, що недійсний правочин не породив грошових зобов`язань у законного власника квартири перед відповідачем.

Суд погоджується із позицією представника позивача, що в даному випадку скасування рішення й запису про державну реєстрацію прав за недійсним договором одночасно може слугувати способом застосування правових наслідків недійсності правочину, так як поверне сторони у стан, який існував до моменту реєстрації прав за недійсним правочином. А саме: власником квартири АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 06.09.2016 року буде значитися позивач - ОСОБА_1 , яка успадкувала всі права і обов`язки щодо спірної квартири, що є предметом недійсного правочину.

Згідно ч.5 ст.216 ЦК України, вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.

Відповідно до ч.1 ст.19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення.

Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 01 липня 2003 року).

Позивачем виконані вищевказані процесуальні норми і тому позовні вимоги про скасування рішення та запису про державну реєстрацію прав на нерухоме майно також підлягають задоволенню.

Керуючись положеннями статті 137 ЦПК України, судом відмовляється у задоволенні вимоги позову у частині відшкодування за рахунок відповідача на користь позивача витрат за надану правову допомогу, оскільки на підтвердження понесених витрат на правову допомогу адвоката, не надано доказів, що підтверджують повний обсяг послуг і виконаних робіт, їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті, тобто вимоги, як встановлено зазначеною нормою процесуального закону.

З огляду на результат розгляду справи суд відповідно до положень статті 141 ЦПК України покладає на відповідачів в рівних частках сплачений позивачем судовий збір в розмірі 2 305,20 грн.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 4, 5, 12, 13, 76-82, 89, 141, 259, 263-265, 268, 273 ЦПК України, суд -,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Державного реєстратора Державного підприємства «Сетам» Франчик Зої Андріївни, треті особи: Приватний нотаріус Вишгородського районного нотаріального округу Київської області Єременко Тетяна Миколаївна, Головне територіальне управління юстиції у Київській області, Вишгородська районна державна нотаріальна контора про визнання недійсним договору купівлі-продажу і скасування рішення та запису про державну реєстрацію прав на нерухоме майно - задовольнити.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири, укладений 09 січня 2007 року між ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 та ОСОБА_2 , посвідчений Єременко Т.М., державним нотаріусом Вишгородської районної державної нотаріальної контори Київської області та зареєстрований в реєстрі за №2-2617.

Визнати недійсним і скасувати рішення державного реєстратора Франчик Зої Андріївни, Державне підприємство «Сетам», м. Київ, про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 31971987 від 21.10.2016, стосовно реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 , номер запису про право власності: 17015812.

Скасувати запис про право власності: 17015812 від 19.10.2016 року щодо реєстрації державним реєстратором Франчик Зоєю Андріївною, Державне підприємство «Сетам», м. Київ, права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 .

Стягнути з ОСОБА_2 та Державного реєстратора Державного підприємства «Сетам» Франчик Зої Андріївни на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі по 1 152,60 гривень з кожного.

Позивач: ОСОБА_1 , АДРЕСА_4

Відповідач: ОСОБА_2 , АДРЕСА_5 .

Відповідач: Державний реєстратор Державного підприємства «Сетам» Франчик Зоя Андріївна, 01001, м. Київ, вул. Стрілецька, 4-6.

Треті особи: Приватний нотаріус Вишгородського районного нотаріального округу Київської області Єременко Тетяни Миколаївни (07300, Київська область, Вишгородський район, м. Вишгород, просп. Тараса Шевченка, 7, оф. 38), Головне територіальне управління юстиції у Київській області (02002, м. Київ, вул. Є.Свердюка, 15), Вишгородська районна державна нотаріальна контора (07300, Київська область, м. Вишгород, вул. Кургузова, 13).

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги через Печерський районний суд м. Києва до Київського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч. 2 ст. 358 ЦПК України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду складено 26 грудня 2019 року.

Суддя О.Л. Бусик