ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 грудня 2019 року

м. Харків

Справа № 641/8480/17

Провадження № 22-ц/818/5313/19

Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Коваленко І.П.,

суддів - Овсяннікової А.І., Сащенко І.С.,

за участі секретаря: Дмитренко А.Ю.,

учасники справи:

позивач Харківська місцева прокуратура №5 Харківської області в інтересах держави в особі Головного управління Держаної фіскальної служби у Харківській області,

відповідач ОСОБА_1

розглянув у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за позовом Харківської місцевої прокуратури №5 Харківської області в інтересах держави в особі Головного управління Держаної фіскальної служби у Харківській області до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, заподіяної кримінальним правопорушенням, за апеляційною скаргою Харківської місцевої прокуратури №5 Харківської області на ухвалу Київського районного суду м. Харкова від 22 серпня 2019 року, постановлену суддею Губською Я.В., -

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2017 року Харківська місцева прокуратура №5 Харківської області в інтересах держави в особі Головного управління Держаної фіскальної служби у Харківській області звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, заподіяної кримінальним правопорушенням.

Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 15 січня 2018 року відкрито провадження у справі.

Заочним рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 14 травня 2018 року позов Харківської місцевої прокуратури №5 Харківської області задоволено.

11 березня 2019 року ОСОБА_1 в особі свого представника ОСОБА_2 звернувся до суду із заявою про перегляд заочного рішення.

Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 04 квітня 2019 року заочне рішення Київського районного суду м. Харкова від 14 травня 2018 року скасовано, справу призначено до розгляду в судовому засіданні.

Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 15 травня 2019 року справу передано за підсудністю до Київського районного суду м. Харкова.

Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 26 липня 2019 року позовну заяву Харківської місцевої прокуратури №5 Харківської області в інтересах держави в особі Головного управління Держаної фіскальної служби у Харківській області залишено без руху з підстав не відповідності її вимогам ст.ст.175, 177 ЦПК України.

05 серпня 2019 року Харківської місцевої прокуратури №5 Харківської області звернулося до суду із заявою про усунення недоліків.

Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 22 серпня 2019 року позовну заяву Харківської місцевої прокуратури №5 Харківської області в інтересах держави в особі Головного управління Держаної фіскальної служби у Харківській області залишено без розгляду з підстав ст.257 ЦПК України.

В апеляційній скарзі Харківська місцева прокуратура №5 Харківської області просить ухвалу суду скасувати, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Апеляційна скарга мотивована тим, що прокурором у повному обсязі виконані вимоги ухвали Київського районного суду м. Харкова від 26 липня 2019 року.

Колегія суддів, вислухавши суддю доповідача, пояснення з`явившихся осіб, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Залишаючи позов керівника Харківської місцевої прокуратури №5 без розгляду, суд першої інстанції виходив з того, що заявником не посвідчені належним чином докази, які надані до позовної заяви, як це передбачено в ст. 95 ЦПК України, оскільки до заяви від 05 серпня 2019 року від імені ОСОБА_3 додано копії документів, які засвідчені іншою особою, на підтвердження повноважень якої не надано жодного документу, визначеного ст. 56-62 ЦПК України; станом на момент пред`явлення позову до суду 12 грудня 2017 року повноваження в.о. керівника прокуратури № 5 в розумінні вимог ст. 56 ЦПК України були відсутні, та взагалі, подана до суду заява про усунення недоліків не відповідає вимогам ст.ст. 175, 177 ЦПК України, як це передбачено в цих статтях, оскільки не подана позовна заява з дотриманням вимог ч.3 ст. 175 ЦПК України.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду виходячи з наступного.

Матеріали справи свідчать, що 12 грудня 2017 року Харківська місцева прокуратура №5 Харківської області звернулася до Комінтернівського районного суду м. Харкова з позовом в інтересах держави в особі Головного управління Держаної фіскальної служби у Харківській області до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, заподіяної кримінальним правопорушенням.

Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 14 грудня 2017 року позовну заяву Харківської місцевої прокуратури №5 залишено без руху, з підстав не відповідності її ч.4 ст.119 ЦПК України, в редакції, що діяла на час подання позовної заяви до суду.

Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 15 січня 2018 року відкрито провадження у справі.

Заочним рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 14 травня 2018 року позов Харківської місцевої прокуратури №5 задоволено.

11 березня 2019 року ОСОБА_1 в особі свого представника ОСОБА_2 звернвуся до суду із заявою про перегляд заочного рішення суду.

Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 11 березня 2019 року заяву ОСОБА_1 в особі свого представника ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення суду прийнято до провадження та призначено заяву до розгляду в судовому засіданні.

Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 15 травня 2019 року справу передано за підсудністю до Київського районного суду м. Харкова.

Згідно ч.11 ст.187 ЦПК України суддя, встановивши, після відкриття провадження у справі, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у ст.ст.175, 177 цього Кодексу, постановляє ухвалу не пізніше наступного дня, в якій зазначаються підстави залишення заяви без руху, про що повідомляє позивача і надає йому строк для усунення недоліків, який не може перевищувати п`яти днів з дня вручення позивачу ухвали.

Відповідно до п.8 ч.1 ст.257 ЦПК України суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо провадження у справі відкрито за заявою, поданою без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, та не було сплачено судовий збір і позивач не усунув цих недоліків у встановлений судом строк.

Так, ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 26 липня 2019 року позовну заяву Харківської місцевої прокуратури №5, по якій 15 січня 2018 року було відкрито провадження залишено без руху, з підстав не відповідності її вимогам ст.ст.175, 177 ЦПК України, та вимогам ст.ст.119, 120 ЦПК України, в редакції які діяли на час подання позовної заяви. Зокрема, до поданої до суду заяви від імені в.о. керівника Харківської місцевої прокуратури №5 в інтересах держави в особі Головного управління ДФС у Харківській області не надані жодні повноваження виконуючого обов`язки ОСОБА_4 на представлення інтересів Харківської місцевої прокуратури №5 до суду (наказ, розпорядження або інше). Також, звернуто увагу на необхідність надання належних повноважень представника позивача з врахуванням ст.ст. 56-62 ЦПК України.

Крім того, в обґрунтування необхідності самостійного захисту інтересів держави в.о.керівника Харківської місцевої прокуратури №5 в позові зазначає що "... у зв`язку з не здійсненням заходів цивільно- правового характеру, спрямованих на відшкодування шкоди органом контролю, який реалізує державну податкову та митну політику місцева прокуратура звертається до суду з даною позовною заявою…» (6 сторінка позовної заяви).

На підтвердження своїх повноважень для звернення із вказаним позовом долучає повідомлення від 08.12.2017 року Харківської місцевої прокуратури, адресоване Головному управлінню ДФС у Харківській області про те, що відповідно до вимог ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» вони використовують своє право звернення із позовом до суду.

Нотомість, прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави.

Більше того, саме лише посилання в позовній заяві на те, що уповноважений орган не здійснює або неналежним чином здійснює відповідні повноваження, для прийняття заяви для розгляду недостатньо. У такому разі прокурор повинен надати належні та допустимі докази відповідно до вимог процесуального закону (наприклад, внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань про вчинене кримінальне правопорушення на підставі статті 367 Кримінального кодексу України (службова недбалість); вирок суду щодо службових осіб; докази накладення дисциплінарних стягнень на державних службовця, які займають посаду державної служби в органі державної влади та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, за невиконання чи неналежне виконання службових обов`язків тощо).

Згідно положень ч.ч.1-3 ст.175 ЦПК України у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування.

Позовна заява подається до суду в письмовій формі і підписується позивачем або його представником, або іншою особою, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи.

Позовна заява повинна містити: 1) найменування суду першої інстанції, до якого подається заява; 2) повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові - для фізичних осіб) сторін та інших учасників справи, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), поштовий індекс, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України (для юридичних осіб, зареєстрованих за законодавством України), а також реєстраційний номер облікової картки платника податків (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серію паспорта для фізичних осіб - громадян України (якщо такі відомості позивачу відомі), відомі номери засобів зв`язку, офіційної електронної адреси та адреси електронної пошти; 3) зазначення ціни позову, якщо позов підлягає грошовій оцінці; обґрунтований розрахунок сум, що стягуються чи оспорюються; 4) зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них; 5) виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; 6) відомості про вжиття заходів досудового врегулювання спору, якщо такі проводилися, в тому числі, якщо законом визначений обов`язковий досудовий порядок урегулювання спору; 7) відомості про вжиття заходів забезпечення доказів або позову до подання позовної заяви, якщо такі здійснювалися; 8) перелік документів та інших доказів, що додаються до заяви; зазначення доказів, які не можуть бути подані разом із позовною заявою (за наявності); зазначення щодо наявності у позивача або іншої особи оригіналів письмових або електронних доказів, копії яких додано до заяви; 9) попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи; 10) підтвердження позивача про те, що ним не подано іншого позову (позовів) до цього ж відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав.

Відповідно до ч.ч.1, 5, 7 ст.177 ЦПК України позивач повинен додати до позовної заяви її копії та копії всіх документів, що додаються до неї, відповідно до кількості відповідачів і третіх осіб.

Позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів).

До позовної заяви, підписаної представником позивача, додається довіреність чи інший документ, що підтверджує повноваження представника позивача.

Аналогічні положення закріплені у ст.ст.119, 120 ЦПК України, в редакції, що діяли на час подання позовної заяви в грудні 2017 року.

05 серпня 2019 року до суду надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви на виконання ухвали суду від 26 липня 2019 року.

Дана заява підписана керівником Харківської місцевої прокуратури №5 Харківської області В.Калюга, який в заяві просить: прийняти заяву до розгляду та відкрити провадження у справі; звільнити прокуратуру від сплати судового збору на підставі п.6 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір»; стягнути з ОСОБА_1 на користь держави в особі Головного управління ДФС у Харківській області матеріальну шкоду, спричинену кримінальним правопорушенням у розмірі 1777151 грн.

Частиною 5 ст. 175 ЦПК України встановлено, що у разі пред`явлення позову особою, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, в заяві повинні бути зазначені підстави такого звернення.

Відповідно до п.3 ст.131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Згідно з ч.3, 4 ст. 56 ЦПК України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 185 цього Кодексу.

У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача.

Відповідно до п.2 рішення Конституційного Суду України від 08.04.1999 №3-рп/99 під поняттям «орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах», зазначеним у ч.2 ст.2 Арбітражного процесуального кодексу України, потрібно розуміти орган державної влади чи орган місцевого самоврядування, якому законом надано повноваження органу виконавчої влади.

15.07.2015 набрав чинність розділ IV Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 №1697-VII, що визначає повноваження прокурора з виконання покладених на нього функцій, в тому числі, ст.23, що встановлює підстави представництва інтересів громадянина або держави в суді.

У частині третій статті 23 Закону України «Про прокуратуру» передбачено, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.

Тлумачення частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» дозволяє зробити висновок, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: (а) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження; (б) у разі відсутності такого органу.

Захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду.

Згідно з частиною четвертою статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу.

Виключно з метою встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у випадку, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, прокурор має право отримувати інформацію, яка на законних підставах належить цьому суб`єкту, витребовувати та отримувати від нього матеріали та їх копії.

Аналіз частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» дає підстави стверджувати, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох «виключних» випадках: якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження; у разі відсутності такого органу.

Перший «виключний випадок» передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий - відсутність такого органу. Однак підстави представництва інтересів держави прокуратурою у цих двох випадках істотно відрізняються.

У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює неналежно. «Не здійснення захисту» виявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.

«Здійснення захисту неналежним чином» виявляється в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною.

«Неналежність» захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який серед іншого включає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.

При цьому захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду.

Прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави.

Саме лише посилання в позовній заяві на те, що уповноважений орган не здійснює або неналежним чином здійснює відповідні повноваження, для прийняття заяви для розгляду недостатньо. Вищевикладене узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, викладеній в постанові від 06.02.2019 у справі № 927/246/18.

Прокурор в позовній заяві не зазначає на захист якого саме «інтересу держави», окрім як формальної вказівки на бездіяльність Головного управління ДФС у Харківській області виступає прокурор, та не визначено в чому саме полягає неможливість або неналежність захисту «інтересів держави» саме органом, який має можливість та необхідність захищати свої інтереси та інтереси держави ДФС України в Харківській області.

У рекомендаціях Парламентської Асамблеї Ради Європи від 27.05.2003 № 1604 (2003) «Про роль прокуратури в демократичному суспільстві, заснованому на верховенстві закону» щодо функцій органів прокуратури, які не відносяться до сфери кримінального права, передбачено важливість забезпечити, щоб повноваження і функції прокурорів обмежувалися сферою переслідування осіб, винних у скоєнні кримінальних правопорушень, і вирішення загальних завдань щодо захисту інтересів держави через систему відправлення кримінального правосуддя, а для виконання будь-яких інших функцій були засновані окремі, належним чином розміщені та ефективні органи.

Пунктом 87 рішення у справі «Салов проти України» від 06.09.2005, Європейський суд з прав людини повторює, що принцип рівності сторін у процесі є лише одним з елементів більш широкого поняття справедливого судового розгляду, яке також включає фундаментальний принцип змагальності процесу (Ruiz-Mateos v. Spain, рішення від 23.06.1993). Більше того, принцип рівності сторін у процесі у розумінні «справедливого балансу» між сторонами вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (Dombo Beheer В. V. v. the Netherlands, рішення від 27.10.1993 та Ankerl v. Switzerland, рішення від 23.10.1996).

У рішенні по справі «Надточій проти України» від 15.05.2008, суд нагадує, що принцип рівності сторін один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом («Кресс проти Франції» № 39594/98, «Ф.С.Б. проти Італії» рішення від 28.08.1991, «Т. проти Італії» рішення від 12.10.1992 та «Кайя проти Австрії» рішення від 08.06.2006). Така ж правова позиція Суду висловлена в рішенні у справі «Гурепка проти України (№ 2)» від 08.04.2010.

Також, згідно з рішенням Європейського суду з прав людини по справі «Менчінська проти Росії» (рішення від 15.01.2009), суд зауважив, що сама наявність прокурора в судовому процесі порушує ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки прокурор надаючи свої зауваження та міркування, таким чином стає союзником однієї із сторін, що створює відчуття нерівності у іншої сторони. Суд також зазначив, що, хоча прокурор згідно норм процесуального права і мав формальне право на участь у справі, проте дана справа не мала будь-яких особливих обставин, що виправдовувала його участь.

Таким чином, практика Європейського суду з прав людини підтверджує, що участь прокурора у судовому процесі має бути обґрунтована, не допускається здійснення прокурором представництва інтересів у суді особи або органу без наявності чіткого та законного обґрунтування необхідності такої участі, оскільки інакше буде порушено принцип рівності сторін при розгляді спору.

Враховуючи, що нову редакцію Закону України «Про прокуратуру» прийнято саме з метою наближення до міжнародних стандартів, при її застосуванні слід брати до уваги, що зазвичай Європейський суд з прав людини уникає абстрактного підходу до розгляду питання про участь прокурора в судовому провадженні та вирішує, наскільки участь прокурора в розгляді справи відповідає принципу рівності сторін, вивчаючи кожний випадок окремо.

Так, відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини сторонами цивільного розгляду є позивач і відповідач, які мають рівні права, включаючи право на юридичну допомогу.

Підтримка прокуратурою однієї зі сторін може бути виправдана за певних умов, наприклад, з метою захисту вразливих осіб, які вважаються не здатними захистити свої інтереси самостійно, або в разі, якщо правопорушення зачіпає велику кількість людей, або якщо вимагають захисту реальні державні інтереси або майно (KOROLEV v. RUSSIA (no. 2), № 5447/03, § 33, ЄСПЛ, від 01 квітня 2010 року; MENCHINSKAYA v. RUSSIA, № 42454/02, § 35, ЄСПЛ, від 15 січня 2009 року).

Європейський Суд з прав людини неодноразово звертав увагу на участь прокурора в суді на боці однієї зі сторін як обставину, що може впливати на дотримання принципу рівності сторін. Оскільки прокурор або посадова особа з аналогічними функціями, пропонуючи задовольнити або відхилити скаргу, стає противником або союзником сторін у справі, його участь може викликати в однієї зі сторін відчуття нерівності (рішення у справі "Ф.В. проти Франції" від 31.03.2005).

У рекомендаціях Парламентської Асамблеї Ради Європи від 27.05.2003 № 1604 (2003) "Про роль прокуратури в демократичному суспільстві, заснованому на верховенстві закону" щодо функцій органів прокуратури, які не відносяться до сфери кримінального права, передбачено важливість забезпечити, щоб повноваження і функції прокурорів обмежувалися сферою переслідування осіб, винних у скоєнні кримінальних правопорушень, і вирішення загальних завдань щодо захисту інтересів держави через систему відправлення кримінального правосуддя, а для виконання будь-яких інших функцій були засновані окремі, належним чином розміщені та ефективні органи.

Відтак, прокурор може представляти інтереси держави в суді у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією з засад правосуддя (пункт 3 частини 2 статті 129 Конституції України).

Крім того, Верховний Суд у своїх постановах неодноразово наголошував, що обставини дотримання прокурором встановленої частинами 3, 4 статті 23 Закону України «Про прокуратуру» процедури, яка повинна передувати зверненню до суду з відповідним позовом, підлягають з`ясуванню судом незалежно від того, чи має місце факт порушення інтересів держави у конкретних правовідносинах, оскільки відповідно до приписів статей 53, 174 ГПК України недотримання такої процедури унеможливлює розгляд заявленого прокурором позову по суті.

Оскільки суду наданий лише лист прокурора до ДФС за 3 дні до подачі позову до суду за відсутності даних про отримання цього листа, дотримання процедури звернення за ч.ч. 3, 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» викликає сумніви.

У той же час, відповідний уповноважений орган держави (за його наявності), виконуючи свої функції, не позбавлений можливості самостійно звернутись до суду з метою захисту інтересів держави.

Разом з тим, прокурором Харківської місцевої прокуратури № 5 Харківської області не доведено належних обґрунтувань підстав звернення до суду для представництва інтересів держави ані під час звернення в грудні 2017 року, ані в серпні 2019 року, що свідчить про недотримання останнім процедури звернення до суду з даним позовом, а тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що вищезазначена позовна заява підлягає залишенню без розгляду.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують і не дають суду підстав для зміни або скасування рішення, яке ухвалено з дотриманням вимог закону.

Згідно положень ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 374 ч.1п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Харківської місцевої прокуратури №5 Харківської області залишити без задоволення.

Ухвалу Київського районного суду м. Харкова від 22 серпня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повну постанову складено 26 грудня 2019 року.

Головуючий І.П. Коваленко

Судді А.І. Овсяннікова

І.С. Сащенко