Номер провадження: 22-ц/813/1040/19
Номер справи місцевого суду: 522/4501/14-ц
Головуючий у першій інстанції Кравчук Т.С.
Доповідач Сегеда С. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.04.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Гірняк Л.А.,

Цюри Т.В.,

за участю:

секретаря Ющак А.Ю.,

представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4,

представників ПАТ«Дельта Банк» - адвоката Шевчук В.В., адвоката Крупки О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 20 квітня 2017 року у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, звернення стягнення на предмет іпотеки, та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» про визнання недійсним договору,

встановив:

18 березня 2014 року ПАТ «Дельта Банк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, в якому просив суд в рахунок погашення заборгованості за Договором про надання споживчого кредиту № 0 від 03.10.2006року в розмірі 134 634,78 дол. США, що згідно курсу НБУ складало 1 076 135,80 грн., звернути стягнення на предмет іпотеки, що належить на праві власності ОСОБА_3: квартира загальною площею 129,4 кв.м., житловою площею: 69,4 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, встановивши спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом продажу на прилюдних торгах з визначенням початкової ціни на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності (незалежним експертом) на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

У свою чергу, ОСОБА_3 звернувся до суду із зустрічним позовом до ПАТ «Дельта Банк», в якому просив визнати договір споживчого кредиту № 0 від 03.10. 2006 року нікчемним, визнати Іпотечний договір ВЕА № 977058 від 03.10.2006 року нікчемним.

У судове засідання представник позивача не з'явився, подав до суду заяву, в якій повідомив, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просив суд розглянути справу у його відсутності.

Відповідач та його представник у судовому засіданні просили у задоволенні позову ПАТ «Дельта Банк» відмовити, зустрічний позов просили задовольнити.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 20 квітня 2017 року позов ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, звернення стягнення на предмет іпотеки задоволено.

В рахунок погашення заборгованості за Договором про надання споживчого кредиту № 0 від 03.10.2006року в розмірі 134 634,78 дол. США, що згідно курсу НБУ складає 1076135,80 грн., звернуто стягнення на предмет іпотеки, що належить на праві власності ОСОБА_3, квартиру загальною площею: 129,4 кв.м., житловою площею: 69,4 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, встановивши спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом продажу на прилюдних торгах з визначенням початкової ціни на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності (незалежним експертом) на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Стягнуто із ОСОБА_3 на користь ПАТ «Дельта Банк» сплачений судовий збір у сумі 3 654 грн.

В частині звернення стягнення на предмет іпотеки рішення суду не підлягає виконанню на період дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого у забезпечення кредитів у іноземній валюті» від 3 червня 2014 року.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ПАТ «Дельта Банк» про визнання недійсними договорів - відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 ставить питання про скасування рішення Приморського районного суду м. Одеси від 20 квітня 2017 року та постановлення нового, про задоволення його позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

В апеляційній скарзі ПАТ «Дельта Банк» ставить питання щодо скасування рішення Приморського районного суду м. Одеси від 20 квітня 2017 року в частині часткового задоволення позовних вимог Банку та постановлення нового, яким позовні вимоги ПАТ «Дельта Банк» задовольнити у повному обсязі, в іншій частині рішення залишити без змін, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Разом з тим, 18.09.2018 року на адресу апеляційного суду Одеської області від ПАТ «Дельта Банк» надійшла заява про відмову від апеляційної скарги (т.2, а.с.204).

Перевіривши законність і обґрунтованість заяви про відмову від апеляційної скарги ПАТ «Дельта Банк», заслухавши доповідача, представників ПАТ Дельта Банк, які підтримали заяву про відмову від апеляційної скарги, думку первісного відповідача ОСОБА_3 та його представника ОСОБА_4, які не заперечували проти закриття апеляційного провадження по апеляційній скарзі ПАТ «Дельта Банк», колегія суддів своєю ухвалою від 04.04.2019 року прийняла відмову ПАТ «Дельта Банк» від апеляційної скарги і закрила апеляційне провадження в цій частині.

Таким чином, на даний час предметом апеляційного оскарження є лише апеляційна скарга ОСОБА_3

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_3, виходячи з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, 03.10.2006 року між Акціонерним інноваційним комерційним банком «УкрСиббанк», який у подальшому змінив назву на ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_3 було укладено Договір про надання споживчого кредиту № 0, згідно якого відповідачу було надано кредит у розмірі 150 000,00 дол. США з кінцевим терміном повернення 03.10.2027 року та з оплатою 10,30 % річних за користування кредитом.

За умовами кредитного договору, позичальник ОСОБА_3 зобов'язувався своєчасно сплачувати на користь Банку проценти за користування кредитом за весь строк фактичного користування кредитом, здійснювати погашення заборгованості за кредитом згідно графіку погашення заборгованості шляхом внесення коштів щомісяця на рахунок, вказаний у договорі, сплачувати щомісяця проценти за користування кредитом на рахунок нарахованих відсотків.

Крім того, в забезпечення усіх грошових зобов'язань за вищевказаним Договором про надання споживчого кредиту № 0 від 03.10.2006 року (далі - Договір) між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_3 03.10.2006 року було укладено Іпотечний договір № б/н, предметом якого є: квартира: загальною площею: 129,4 кв.м., житловою площею: 69,4 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, що належить Заставодавцю ОСОБА_3 на праві приватної власності на підставі Договору купівлі-продажу, посвідченого 03.10.2006 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Самаріною О.С., за реєстровим № 1832.

Сторони за умовами Іпотечного договору дійшли згоди, що вартість предмета іпотеки становить 979 552,00 грн.

Проте, в подальшому позичальник ОСОБА_3 умови Договору не виконав, суму заборгованості та проценти за користування кредитом на користь Банку не повернув. Внаслідок порушення виконання зобов'язань станом на 19.03.2013 року у боржника утворилась заборгованість у загальному розмірі 134 634,78 дол. США, що згідно курсу НБУ складає 1076135,80 грн., з яких:

- 97222,72 дол. США, що згідно курсу НБУ складає 777101,20 грн. - заборгованість за кредитом;

- 37412,06 дол. США, що згідно курсу НБУ складає 299034,59 грн.- заборгованість по процентам за користування кредитом.

Зазначені обставини підтверджуються довідкою про розрахунок заборгованості, яка не спростована в суді ОСОБА_3 та його представником ОСОБА_4 (т.1, а.с.43).

У зв'язку з цим, та внаслідок порушення позичальником умов Договору, у кредитора виникло право вимагати повернення усієї суми заборгованості.

При цьому, ухвалюючи судове рішення, суд першої інстанції виходив із того, що згідно зі ст. 11 Закону України «Про іпотеку», майновий поручитель несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов'язання виключно в межах вартості предмета іпотеки.

Відповідно до ч.ч. 1 та 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку», у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду відповідно до ст.41 Закону України «Про іпотеку» проводиться, якщо інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження».

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, 08 грудня 2011 року між ПАТ «УкрСиббанк»» та ПАТ «Дельта банк» було укладено Договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, на підставі якого до позивача перейшло право вимоги, яке виникло з Договору та Договору іпотеки в обсязі та на умовах, що існували у первісного кредитора.

Разом з тим, як було зазначено вище, первісний відповідач ОСОБА_3 звернувся до суду із зустрічним позовом до ПАТ «Дельта Банк», у якому просив визнати Договір споживчого кредиту № 0 від 03.10.2006 року нікчемним, а також просив визнати Іпотечний договір ВЕА № 977058 від 03.10.2006 року нікчемним (т.2, а.с.63-65).

Вирішуючи питання щодо обгрунтованості зустрічних позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що твердження ОСОБА_3 щодо невідповідності умов кредитного договору вимогам Закону України «Про захист прав споживачів» є цілком безпідставними та такими, що не ґрунтуються на діючому законодавстві України.

Так, посилання ОСОБА_3 про порушення його прав та законодавства України, яким регулюються питання про надання споживчого кредиту в іноземній валюті, якими він обґрунтовує зустрічні позовні вимоги, не знайшли свого підтвердження в матеріалах справи, а тому не є підставою для звільнення його від виконання зобов'язань за спірними Договорами, або відповідальності за їх порушення.

Такого висновку суд першої інстанції дійшов, виходячи з того, що ОСОБА_3 сам уклав Договір на підставі вільного волевиявлення, і ставлячи підпис, вважав його справедливим.

З цих підстав, доводи апелянта ОСОБА_3 про те, що укладенням спірних Договорів були порушені принципи справедливості, добросовісності та розумності, повністю спростовуються.

Крім того, слід зазначити, що при підписанні Договору, всі передбачені чинним законодавством вимоги для укладення Договорів були дотримані, Договір містить всі передбачені чинним законодавством відомості, в тому числі щодо інформації про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, а також про строк його дії, дотримано всіх вимог щодо змісту та форми його укладення, а тому не вбачається підстав стверджувати про невідповідність умов Договору вимогам законодавства.

Крім того, відповідно до ст. 5 Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» передбачено, що Національний банк України (далі - НБУ) видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом.

Пунктом 1.5 Положення про порядок видачі НБУ індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу передбачено, що використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк.

Посилання позивача на відсутність індивідуальної ліцензії НБУ, як підставу недійсності Договору, також не є підставою для визнання Договору недійсним, оскільки згідно п. 2 ст. 5 Декрету про валютне регулювання, банк, як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій із валютними цінностями, має право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті.

Тобто, індивідуальної ліцензії для надання кредиту в іноземній валюті не вимагається.

Як вбачається з матеріалів справи, АКІБ «УкрСиббанк» була видана банківська ліцензія № 75 на право здійснювати банківські операції визначені частиною першою та пункту 5-11 частини другої статті 47 Закону України «Про банки та банківську діяльність». Згідно дозволу № 75-2 та додатку до дозволу, виданому НБУ АКІБ «УкрСиббанк», останній має право на здійснення операцій з валютними цінностями на підставі вищевказаних документів (т.2, а.с.49-54).

З огляду на викладене, вищевказані обставини свідчать про те, що АКІБ «УкрСиббанк» на момент укладення Договору мало право на його укладення із ОСОБА_3 в іноземній валюті.

Аналізуючи зібрані докази в їх сукупності, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що позовні вимоги про визнання Договору про надання споживчого кредиту № 0 від 03.10.2006року та Іпотечного договору ВЕА № 977058 від 03.10.2006 року нікчемними, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні та не підлягають задоволенню, оскільки вказані Договори укладені на підставі вільного волевиявлення сторін, тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3

Що стосується доводів заявника апеляційної скарги ОСОБА_3 про те, що ПАТ «Дельта Банк» не має права на пред'явлення позову до нього, оскільки він не мав ніяких відношень із ПАТ «Дельта Банк» і останній не повідомляв його про те, що право вимоги АКІБ «УкрСиббак» перейшло до нього, що додатково свідчить про безпідставність позову ПАТ «Дельта Банк», то вони є необгрунтованими, з огляду на наступні обставини.

Так, як вбачається із нотаріально посвідченого Договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, укладеного 08.12.2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк», Акту приймання-передачі від 19.12.2011 року, додаткової Угоди № 1 від 19.12.2011 року до Договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами ПАТ «УкрСиббанк» продало, а ПАТ «Дельта Банк» купило права вимоги ПАТ «УкрСиббанк» за кредитними договорами, згідно Додатку, у тому числі і право вимоги до ОСОБА_3 (т.2, а.с.4-48).

Відповідно до ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

За змістом ст.ст. 514, 516 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Заміна кредитора в зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання свого обов'язку первісному кредиторові є належним виконанням.

Із викладеного слідує, що законодавець не передбачив умов визнання недійсним правочину з тих підстав, що первісний кредитор передав свої права вимоги новому кредитору без згоди на це боржника.

Більше того, колегія суддів зазначає, що боржник за Договором ОСОБА_3 усунувся від виконання своїх обов'язків по погашенню кредиту як новому кредитору, так і попередньому, у зв'язку з чим у нього виникла заборгованість за Договором про надання споживчого кредиту № 0 від 03.10.2006року.

Крім того, суд першої інстанції виходив із того, що відповідно до ст.ст. 525, 526 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Що стосується доповнень до апеляційної скарги, які апелянтом ОСОБА_3 було надано до суду 04.04.2019 року (т.2, а.с.225-226), то колегія суддів відмовила в їх прийнятті і розгляді, оскільки вони надійшли до суду поза межами строку на апеляційне оскарження рішення суду, як то передбачено ч.1 ст. 364 ЦПК України. Проте, поновлення строку на подання доповнень до апеляційної скарги діючим ЦПК України не передбачено.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі - Конвенція) зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень проти позовних вимог та доводів апеляційної скарги.

Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим апеляційну скаргу ОСОБА_3 слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 20 квітня 2017 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 10.04.2019 року.

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда

Л.А. Гірняк

Т.В. Цюра