Справа № 450/3041/15-ц Головуючий у 1 інстанції: Кукса Д.А.
Провадження № 22-ц/811/1203/18 Доповідач в 2-й інстанції: Бойко С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 грудня 2019 року м.Львів

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Бойко С.М.,

суддів: Копняк С.М., Ніткевича А.В.,

секретаря - Жукровської Х.І.,

з участю: представників позивача - ОСОБА_1 ,

ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 31 жовтня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_4 до Миколаївської сільської ради Пустомитівського району Львівської області, ОСОБА_3 про визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування та усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2015 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом (а.с.2-4 т.1), уточненим заявою від 24 березня 2016 року (а.с.41-42 т.1), в якому просила: визнати недійсним рішення Миколаївської сільської ради Пустомитівського району Львівської області №243 від 02 липня 2010 року; визнати за нею ( ОСОБА_4 ) право користування земельною ділянкою площею 0,06 га в селі Городиславичі Пустомитівського району Львівської області, на якій розташований успадкований нею будинок НОМЕР_1 , в межах, визначених проектом забудови земельної ділянки, відведеної ОСОБА_5 , який затверджений районним архітектором Пустомитівського району Львівської області ОСОБА_9 15.03.1984 року; зобов`язати ОСОБА_3 не чинити їй перешкод у користуванні вказаною земельною ділянкою та привести її у придатний для використання стан, шляхом демонтажу паркану, що розподіляє спірну земельну ділянку, та зобов`язати ОСОБА_3 повернути їй самовільно зайняту частину цієї земельної ділянки площею 0,017 га.

Свої вимоги позивач обґрунтовувала тим, що після смерті свого батька - ОСОБА_6 , вона успадкувала житловий будинок АДРЕСА_2 , і який належить їй на праві власності на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого Четвертою Львівською державною нотаріальною конторою 30 жовтня 2008 року.

Її батькові вказаний будинок належав на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого 27 квітня 1993 року Пустомитівською державною нотаріальною конторою після смерті його матері (бабці позивачки) - ОСОБА_5 , яка побудувала будинок на підставі рішення виконавчого комітету Пустомитівської районної ради народних депутатів №59 від 16.02.1984 року на відведеній для будівництва земельній ділянці, площею 800 кв.м. (0,08 га).

Власником сусіднього з нею будинку НОМЕР_2 є відповідач ОСОБА_3 , який купив будинок у ОСОБА_7 .

Зазначає, що у 2010 році вона звернулась до Миколаївської сільської ради Пустомитівського району Львівської області із заявою, в якій просила встановити межу між їхніми з відповідачем будинковолодіннями, оскільки між ними часто виникали спори щодо межі, і за результатами розгляду цієї заяви 18.06.2010 року земельною комісією складено акт, яким запропоновано залишити заїзд їй та відповідачу спільним, згідно зарисованої схеми, та визначено площу її земельної ділянки - 0,043 га, а відповідача - 0,16 га.

На підставі цього акту Миколаївська сільська рада прийняла рішення №243 від 02.07.2010 року, яким їй було встановлено присадибну земельну ділянку площею 0,043 га, а відповідачу ОСОБА_3 - площею 0,16 га, а також зобов`язано її перенести туалет із спільного заїзду.

Позивач вважає це рішення сільської ради незаконним, оскільки ним порушено її право на користування земельною ділянкою, площею 0,06 га, якою користувався її батько, а до нього - її бабця ОСОБА_5 , відповідно до рішення виконавчого комітету Пустомитівської районної ради народних депутатів №59 від 16.02.1984 року та згідно з актом виносу в натурі меж земельної ділянки і розбивки будівель від 23.02.1984 року відповідно до проекту забудови земельної ділянки, за яким ширина земельної ділянки становить 18,5 м., а довжина - 33 м.

Згідно з абрисом-схемою земельних ділянок, який додавався до вказаного акту земельної комісії і дані якого були покладені в основу оспорюваного рішення Миколаївської сільської ради, ширина її земельної ділянки по межі з відповідачем ОСОБА_3 становить лише 14,8 м, а по довжині - 31,1 м.

Позивач стверджує, що зменшення її земельної ділянки на площу 0,017 га (0,06 га - 0,043 га) відбулось за рахунок збільшення земельної ділянки відповідача ОСОБА_3 , а тому частина земельної ділянки вказаної площі (0,017 га) самовільно зайнята відповідачем і підлягає поверненню.

Звертає увагу, що факт зменшення площі її земельної ділянки за рахунок збільшення площі земельної ділянки відповідача ОСОБА_3 було встановлено постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 02 жовтня 2014 року, якою визнано протиправним та скасовано рішення Миколаївської сільської ради Пустомитівського району Львівської області №251 від 27.10.2010 року про передачу безоплатно у приватну власність ОСОБА_3 земельної ділянки площею 0,1669 га для обслуговування житлового будинку та господарських споруд і ведення особистого селянського господарства, а також скасовано виданий йому на підставі цього рішення державний акт про право власності на вказану земельну ділянку.

Позивач просить врахувати, що про рішення Миколаївської сільської ради №243 від 02.07.2010 року вона довідалась з відповіді Миколаївської сільської ради від 05.10.2012 року №75, наданої на запит її адвоката, і оскаржувала його в порядку адміністративного судочинства, однак, ухвалене по суті вирішення її позовних вимог судове рішення було скасоване ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 27 жовтня 2015 року із закриттям провадження у справі з тієї підстави, що спір підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Заочним рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 31 жовтня 2016 року позов ОСОБА_4 задоволено.

Визнано недійсним та скасовано рішення №243 від 02.07.2010 року Миколаївської сільської ради Пустомитівського району Львівської області.

Визнано за ОСОБА_4 право користування земельною ділянкою площею 0,06 га в с.Городиславичі Пустомитівського району Львівської області, на якій розташований успадкований нею будинок НОМЕР_1 , в межах визначених проектом забудови земельної ділянки, відведеної ОСОБА_5 , і який затверджений районним архітектором Пустомитівського району Львівської області ОСОБА_9 15.03.1984 року.

Зобов`язано ОСОБА_3 не чинити перешкод ОСОБА_4 у користуванні земельною ділянкою площею 0,06 га в с.Городиславичі Пустомитівського району Львівської області, на якій розташований успадкований ОСОБА_4 будинок НОМЕР_1 , межі якої визначені в проекті забудови земельної ділянки, відведеної ОСОБА_5 , і який затверджений районним архітектором Пустомитівського району Львівської області ОСОБА_9 15.03.1984 року, та привести її у придатний для використання стан шляхом демонтажу паркану, що розподіляє спірну земельну ділянку.

Зобов`язано ОСОБА_3 повернути ОСОБА_4 самовільно зайняту земельну ділянку площею 0,017 га, що являється частиною земельної ділянки площею 0,06 га в с.Городиславичі Пустомитівського району Львівської області, на якій розташований успадкований ОСОБА_4 будинок НОМЕР_1 , межі якої визначені в проекті забудови земельної ділянки, відведеної ОСОБА_5 , і який затверджений районним архітектором Пустомитівського району Львівської області ОСОБА_9 15.03.1984 року.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 суму сплаченого судового збору в розмірі 487 грн. 20 коп.

Ухвалою Пустомитівського районного суду Львівської області від 09 червня 2017 року заяву відповідача ОСОБА_3 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

Рішення суду оскаржив відповідач ОСОБА_3 , просить його скасувати з підстав невідповідності висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права і ухвалити нове рішення, яким в позові відмовити.

Апелянт вказує, що суд, задовольняючи позов, не дослідив погосподарських книг, згідно яких за будинковолодінням ОСОБА_4 числиться земельна ділянка площею 0,05 га, а не 0,08 га.

Звертає увагу, що рішенням виконавчого комітету Пустомитівської районної ради народних депутатів №59 від 16.02.1984 року ОСОБА_5 надано дозвіл на будівництво житлового будинку на земельній ділянці площею 800 кв.м., а не виділено земельну ділянку під будівництво.

Апелянт вважає безпідставним висновок суду про те, що з його сторони мало місце захоплення частини земельної ділянки ОСОБА_4 .

Вказує, що між земельними ділянками ОСОБА_4 та ОСОБА_3 знаходиться проїзд, який відноситься до земель загального користування.

Апелянт наголошує, що оскільки рішення Львівського апеляційного адміністративного суду від 02 жовтня 2014 року, яким було визнано недійсними та скасовано рішення Миколаївської сільської ради №251 від 27.10.2010 року та виданий йому на підставі цього рішення державний акт про право власності на земельну ділянку, скасоване судом касаційної інстанції, то такий державний акт слід вважати чинним.

На думку апелянта, позивач не надала суду належних доказів порушення її земельних прав.

Після оголошеної в судовому засіданні перерви інші учасники, окрім сторони позивача, не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи представник відповідача Миколаївської сільської ради був повідомлений під розписку (а.с.185 т.2), а відповідач ОСОБА_3 був повідомлений шляхом направлення йому судової повістки рекомендованою кореспонденцією з повідомленням про вручення на адресу зареєстрованого місця його проживання: АДРЕСА_4 (а.с.21 т.1), яку він вказав у всіх своїх заявах, клопотаннях та в апеляційній скарзі, заяви про зміну місця свого проживання, перебування до суду не подавав, а тому відповідно до ст.131 ЦПК України вважається таким, що отримав судову повістку, клопотань про відкладення розгляду справи не надходилу, а тому справу розглянуто апеляційним судом у їхній відсутності, що відповідає вимогам ч.2 ст.372 цього Кодексу.

Заслухавши пояснення сторони позивача в заперечення апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення відповідно до вимог ст.367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_4 є власником житлового будинку АДРЕСА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Четвертою Львівською державною нотаріальною конторою 30 жовтня 2008 року, після смерті її батька - ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.54 т.1, 33 т.2).

Її батькові вказаний будинок належав на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого Пустомитівською державною нотаріальною конторою Львівської області 27 квітня 1993 року.

Первинним власником будинку була бабця позивачки - ОСОБА_5 (в одних документах ім`я написано як « ОСОБА_5 », а в інших - «ОСОБА_5»).

Будинок був закінчений будівництвом і прийнятий в експлуатацію 20 грудня 1984 року (а.с.52 зворот, т.1).

По сусідству з її (позивача) будинком знаходиться будинок НОМЕР_2 , який належить відповідачу ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 28.07.2006 року, укладеного з ОСОБА_7 (а.с.60,184 т.1).

У зв`язку із зверненням позивачки ОСОБА_4 до Миколаївської сільської ради із заявою-скаргою про встановлення межі між її присадибною земельною ділянкою та сусідньою земельною ділянкою відповідача ОСОБА_3 , було створено земельну комісію, яка 18.06.2010 року склала акт з доданим до нього абрисом присадибних земельних ділянок сторін (а.с.56-58 т.1).

Згідно з цим актом, комісія запропонувала залишити заїзд ОСОБА_4 та ОСОБА_3 спільним відповідно до зарисованої схеми, на якій позначено, що ширина спільного заїзду у верхніх точках по лінії межі із земельною ділянкою ОСОБА_3 становить 4,0 м., а ширина земельної ділянки ОСОБА_4 по цій межі становить 14,80 м. (а.с.58 т.1).

У зв`язку із встановленням вказаного заїзду, площу земельної ділянки позивача ОСОБА_4 було визначено - 0,043 га, і зобов`язано її перенести туалет із спільного заїзду.

Площа земельної ділянки відповідача ОСОБА_3 внаслідок такого рішення комісії не зменшилась, а залишилась такою ж - 0,16 га.

На підставі цього акту Миколаївська сільська рада прийняла рішення №243 від 02 липня 2010 року (а.с.5 т.1), яким вирішено залишити заїзд ОСОБА_4 та ОСОБА_3 спільним згідно зарисованої схеми і встановлено присадибну земельну ділянку ОСОБА_4 - 0,043 га, а ОСОБА_3 - 0,16 га, зобов`язано ОСОБА_4 перенести туалет із спільного заїзду на свою присадибну земельну ділянку.

Однак, вказане рішення ради не відповідає попереднім рішенням ради щодо виділення земельної ділянки первинному власнику будинку позивача - ОСОБА_5 , виходячи з наступного.

Судом встановлено, що рішенням виконавчого комітету Пустомитівської районної ради народних депутатів Львівської області №59 від 16.02.1984 року (а.с.47 т.1) ОСОБА_5 дозволено індивідуальне будівництво нового житлового будинку на місці старого, який підлягав знесенню, в с.Городиславичі на земельній ділянці площею 800 кв.м. (0,08 га) за типовим проектом.

Цим рішенням виконкому було затверджено будівельний паспорт на забудову земельної ділянки, виділеної індивідуальному забудовнику ОСОБА_5 (а.с.48 т.1).

На підставі вказаного рішення виконкому і відповідно до проекту забудови земельної ділянки було встановлено в натурі межі земельної ділянки, виділеної ОСОБА_5 для будівництва індивідуального житлового будинку та господарських споруд, площею 600 кв.м. (0,06 га), про що складено акт виносу в натуру меж земельної ділянки і розбивки будівель від 23.02.1984 року (а.с.49 т.1).

Згідно з проектом забудови земельної ділянки (а.с.49 зворот, 53 зворот, т.1), виділена ОСОБА_5 земельна ділянка площею 0,06 га, мала ширину по лінії межі із земельною ділянкою гр.ОСОБА_7 (попереднього власника будинку відповідача) - 18,5 м., а довжину - 33,0 м.

На цьому проекті також позначено проїзд до земельної ділянки позивача.

Згідно пояснюючої записки до проекту забудови земельної ділянки (а.с.50 т.1), вхід та проїзд на земельну ділянку ОСОБА_5 з вулиці - це пішохідна доріжка (заасфальтована) шириною 1,5 м.

Згідно схеми розміщення земельної ділянки ОСОБА_5 в плані населеного пункту, яка міститься на вказаному проекті забудови, проїзду через земельну ділянку ОСОБА_5 (на схемі ця земельна ділянка заштрихована) до господарства гр.ОСОБА_7, яке знаходилось вище господарства ОСОБА_5 , позначено не було, а він знаходився поруч з її земельною ділянкою і виходив на сільську дорогу.

Отже, висновки земельної комісії в акті, який було покладено в основу оспорюваного позивачем рішення ради, зокрема, щодо влаштування спільного проїзду до будинковолодіння відповідача ОСОБА_3 за рахунок земельної ділянки ОСОБА_4 площею 0,06 га, яка була виділена її бабусі ОСОБА_5 і закріплена за її будинком з винесенням меж земельної ділянки в натурі, зроблені без належної перевірки архівних документів на будинковолодіння позивача та попереднього його власника - ОСОБА_5 , що призвело до незаконного вилучення в позивача земельної ділянки і обмеження її розміром 0,043 га.

Посилання в акті комісії на те, що в погосподарській книзі за життя батька позивача рахувалось 0,05 га землі, не вказують на законність висновків комісії, оскільки за життя первинного власника ОСОБА_5 за належним їй будинком рахувалось 0,19 га землі, що підтверджено дослідженими в судовому засіданні апеляційного суду погосподарськими книгами (а.с.138-146 т.2).

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що рішення ради про вилучення частини земельної ділянки в ОСОБА_5 , чи у її спадкоємців: ОСОБА_6 , а після його смерті, - в позивача ОСОБА_4 , для влаштування проїзду до будинковолодіння відповідача ОСОБА_3 , - не приймалось.

Також відповідачем ОСОБА_3 не було надано жодного належного доказу на підтвердження тієї обставини, що до прийняття Миколаївською сільською радою 02 липня 2010 року оспорюваного рішення №243, існував будь-який інший письмовий документ, який би підтверджував влаштування спільного проїзду до його будинку через земельну ділянку позивача площею 0,06 га.

З долученої до матеріалів справи схеми села Городиславичі колгоспу імені Кірова (а.с.187-188 т.1), не можна безспірно ствердити, що позначений на ній проїзд був влаштований саме так, як вирішила земельна комісія у наведеному вище акті від 18.06.2010 року.

Окрім того, ця схема була складена у 1956 році, а земельна ділянка площею 0,06 га була винесена в натурі первинному власнику будинку позивача - ОСОБА_5 в 1984 році.

Крім того, ні Миколаївська сільська рада, ні відповідач ОСОБА_3 не надали суду рішення ради про те, що земельна ділянка, за рахунок якої визначено спірний проїзд, віднесена до земель загального користування.

Посилання відповідача ОСОБА_3 на виданий йому державний акт про право власності на земельну ділянку від 23.07.2012 року (а.с.169 т.1), на якому на плані земельної ділянки відповідача заїзд до його земельної ділянки позначено, як землі загального користування, є безпідставними, оскільки рішення Миколаївської сільської ради №251 від 27.10.2010 року про передачу йому у власність земельної ділянки площею 0,1669 га було прийнято саме з урахуванням оспорюваного в даній справі рішення Миколаївської сільської ради №243 від 02 липня 2010 року про влаштування спільного проїзду через земельну ділянку позивача ОСОБА_4 .

Отже, наведеними вище письмовими доказами підтверджується, що спільний проїзд (приблизно, площею 0,0124 кв.м., виходячи із його ширини - 4 м та довжини - 31,1 м) оспорюваним рішенням Миколаївської сільської ради від 02.07.2010 року №243 влаштовано для відповідача ОСОБА_3 за рахунок присадибної земельної ділянки позивача ОСОБА_4 площею 0,06 га, без прийняття радою рішення про вилучення у позивача частини цієї земельної ділянки під цей проїзд.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про незаконність рішення Миколаївської сільської ради №243 від 02 липня 2010 року та його скасування.

В цій частині спору доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_3 не спростовують правильних висновків суду першої інстанції по суті його вирішення, а тому оскаржуване рішення в цій частині необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

До того ж, сама Миколаївська сільська рада рішення суду першої інстанції не оскаржувала, а відтак, погодилась з ним.

Що ж стосується іншої частини задоволених вимог позивача, то колегія суддів дійшла наступних висновків.

З матеріалів справи встановлено, що земельна ділянка позивача ОСОБА_4 по крайніх верхніх точках її ширини межує із земельною ділянкою відповідача ОСОБА_3 , однак, доказів на підтвердження порушення (знищення) межових знаків, які розмежовують земельну ділянку позивача та відповідача, в матеріалах справи немає, а тому доводи позивача і висновки суду першої інстанції про те, що площа земельної ділянки позивача зменшилась саме за рахунок збільшення площі земельної ділянки відповідача, є необґрунтованими та безпідставними.

Крім того, з оглянутих в судовому засіданні апеляційного суду погосподарських книг встановлено, що за господарством попереднього власника будинку відповідача ОСОБА_3 (НОМЕР_2) - гр.ОСОБА_7, рахувалась земельна ділянка площею 0,16 га (а.с.158 т.2).

Отже, підстав вважати, що відповідач ОСОБА_3 самовільно захопив частину земельної ділянки позивача площею 0,017 га, немає, а відтак, позовні вимоги позивача ОСОБА_4 про зобов`язання відповідача ОСОБА_3 не чинити їй перешкод у користуванні земельною ділянкою та привести її у придатний для використання стан, шляхом демонтажу паркану, що розподіляє спірну земельну ділянку, та зобов`язання ОСОБА_3 повернути їй самовільно зайняту частину цієї земельної ділянки площею 0,017 га, - є безпідставними.

Посилання позивача на встановлення факту зменшення її земельної ділянки за рахунок збільшення земельної ділянки відповідача ОСОБА_3 постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 02 жовтня 2014 року (а.с.65-66 т.1), якою визнано протиправним та скасовано рішення Миколаївської сільської ради Пустомитівського району Львівської області №251 від 27.10.2010 року про передачу безоплатно у приватну власність ОСОБА_3 земельної ділянки площею 0,1669 га для обслуговування житлового будинку та господарських споруд і для ведення особистого селянського господарства і скасовано виданий на підставі цього рішення ОСОБА_3 державний акт на право власності на вказану земельну ділянку, є безпідставними, оскільки ця постанова скасована ухвалою Вищого адміністративного суду України від 20 липня 2017 року (а.с.214-216 т.1) з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, за наслідками якого ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 01 листопада 2017 року провадження в даній адміністративній справі закрито на тій підставі, що справа підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства (а.с.3-6 т.2).

Отже, вимоги позивача в цій частині є такими, що не підлягають задоволенню.

Такою, що не підлягає задоволенню, є й вимога позивача про визнання за нею в судовому порядку права користування земельною ділянкою площею 0,06 га, оскільки відповідно до ст.ст. 12, 116 ЗК України, повноваженнями щодо розпорядження землями територіальних громад та вирішення питання про передачу земельних ділянок у власність громадян чи надання їх в користування наділені органи місцевого самоврядування, а не суд.

Крім того, у зв`язку із скасуванням рішення Миколаївської сільської ради від 02.07.2010 року №243, позивач має право вирішувати питання про належне їй за законом право землекористування спірною земельною ділянкою у встановленому законом порядку.

Отже, з наведених вище мотивів, рішення суду першої інстанції в іншій частині задоволених позовних вимог позивача, а саме: про визнання за позивачем права користування земельною ділянкою площею 0,06 га в с.Городиславичі Пустомитівського району Львівської області, на якій розташований успадкований нею будинок НОМЕР_1 , в межах, визначених проектом забудови земельної ділянки, відведеної ОСОБА_5 , який затверджений районним архітектором Пустомитівського району Львівської області ОСОБА_9 15.03.1984 року; зобов`язання ОСОБА_3 не чинити їй перешкод у користуванні вказаною земельною ділянкою та привести її у придатний для використання стан, шляхом демонтажу паркану, що розподіляє спірну земельну ділянку, та зобов`язання ОСОБА_3 повернути їй самовільно зайняту частину цієї земельної ділянки площею 0,017 га, - підлягає скасуванню з ухваленням апеляційним судом в цій частині нового рішення про відмову у задоволенні цих позовних вимог.

У зв`язку із відмовою за наслідками апеляційного розгляду у задоволенні позовних вимог позивача, звернених до відповідача ОСОБА_3 , та залишенням без змін рішення суду першої інстанції про задоволення позовної вимоги позивача про визнання незаконним та скасування рішення Миколаївської сільської ради №243 від 02 липня 2010 року, - рішення суду першої інстанції в частині стягнення з відповідача ОСОБА_3 у користь позивача судового збору в розмірі 487 грн. 20 коп. також підлягає скасуванню, з ухваленням апеляційним судом в цій частині нового рішення про стягнення сплаченого позивачем судового збору в розмірі 243 грн. 60 коп. (за одну задоволену вимогу немайнового характеру) з відповідача Миколаївської сільської ради.

Відповідно до ст.141 ЦПК України, у зв`язку із частковим задоволенням апеляційної скарги відповідача ОСОБА_3 , сплачений ним судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 803 грн. 84 коп. підлягає стягненню з позивача у його користь.

Керуючись ст.ст. 367, 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п.4, 381, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 31 жовтня 2016 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_4 про визнання за нею ( ОСОБА_4 ) права користування земельною ділянкою площею 0,06 га в селі Городиславичі Пустомитівського району Львівської області, номер будинковолодіння 517, в межах, визначених проектом забудови земельної ділянки, відведеної ОСОБА_5 , затвердженим районним архітектором Пустомитівського району Львівської області ОСОБА_9 15.03.1984 року; зобов`язання ОСОБА_3 не чинити їй ( ОСОБА_4 ) перешкод у користуванні цією земельною ділянкою та привести її у придатний для використання стан шляхом демонтажу паркану, що розподіляє спірну земельну ділянку; зобов`язання ОСОБА_3 повернути їй ( ОСОБА_4 ) самовільно зайняту частину цієї земельної ділянки площею 0,017 га, та в частині стягнення з ОСОБА_3 судового збору в розмірі 487 гривень 20 копійок, - скасувати і ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні цих позовних вимог ОСОБА_4 - відмовити.

Стягнути з Миколаївської сільської ради Пустомитівського району Львівської області у користь ОСОБА_4 судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 243 гривень 60 копійок.

В решті рішення суду - залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_4 у користь ОСОБА_3 судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 803 гривень 84 копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 28 грудня 2019 року.

Головуючий: Бойко С.М.

Судді: Копняк С.М.

Ніткевич А.В.