П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 лютого 2019 року

м. Рівне

Справа №569/18422/18

Провадження №22-ц/4815/202/19

Головуючий у суді 1 інстанції: Кучина Н.Г.

Місце і дата ухвалення рішення суду (повним текстом):

08.11.2018 р. у м. Рівне Рівненської області

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя: Хилевич С.В.

судді: Бондаренко Н.В., Шимків С.С.,

розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства "Рівнеазот" на рішення Рівненського міського суду від 08 листопада 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Приватного акціонерного товариства "Рівнеазот" про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

в с т а н о в и в :

У травні 2018 року в суд звернувся ОСОБА_2 з позовом до Приватного акціонерного товариства "Рівнеазот" (далі - ПрАТ "Рівнеазот") про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.Позов мотивовано тим, що при звільненні його з роботи належні суми роботодавцем виплачено не було, що зумовило звернутися до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Згідно з рішенням Рівненського районного суду від 24 травня 2018 року, залишеним без змін постановою Рівненського апеляційного суду Рівненської області від 28 серпня 2018 року, з відповідача стягнуто на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за час із 21 вересня 2017 року по 23 травня 2018 року в розмірі 55 362, 60 гривень. Оскільки розрахунок було проведено лише 26 вересня 2018 року, тому цей факт є підставою для стягнення з ПрАТ "Рівнеазот" середнього заробітку за час розрахунку при звільненні в період з 24 травня 2018 року по 25 вересня 2018 року.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 08 листопада 2018 року позов задоволено.

Стягнуто з ПрАТ "Рівнеазот" на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 24 травня 2018 рокупо 25 вересня 2018 рокув розмірі 29 031, 02 гривень та 704, 80 гривень судового збору.

На рішення суду відповідачем подано апеляційну скаргу, де посилається на його незаконність та необґрунтованість, що полягало у хибному застосуванні норм матеріального та процесуального права, а також неповноті з'ясування обставин, що мають значення для справи.

На її обґрунтування зазначалось про існування доказів, які підтверджують відсутність вини роботодавця щодо своєчасного виконання. Тобто роботодавцем свої зобов'язання перед працівником виконані повністю.

Станом на 16 травня 2017 року РОВКП ВКГ "Рівнеоблводоканал" має перед ПрАТ "Рівнеазот" заборгованість у розмірі 11 238 581, 67 гривень. Боржник не в змозі виплатити дану заборгованість, що покладає на відповідача додаткові обов'язки по утриманню та належній діяльності очисних споруд самостійно. Також на підставі рішення господарського суду відповідач не отримає більше 600 000 гривень, що також впливає на своєчасність виплати працівникам заробітку.

На його думку, ПрАТ "Рівнеазот" знаходилося у вкрай важкому становищі через імпорт дешевших російських добрив в Україну за демпінговими цінами, що разом із повним обмеженням постачання природного газу підприємству фактично зупинили виробництво. Юридично же наказом №293 від 10.04.2017 року було повністю припинено виробничу діяльність структурних підрозділів відповідача та оголошено вимушений простій з нарахування працівникам двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу).

Таким чином, наведені факти призвели до затримки у виплаті нарахованої заробітної плати і вихідної допомоги позивачу. Відповідачу було завдано шкоди у зв'язку із вчиненням дій на усунення небезпеки, що загрожує правам і обов'язкам ПрАТ "Рівнеазот", тобто він діяв у стані крайньої необхідності.

Покликається на положення ч. 2 ст. 1171 ЦК України, де передбачено звільнення заподіювача шкоди від її відшкодування частково або повністю у разі завдання її в стані крайньої необхідності.

Окрім того, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 4 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування" відповідач є платником єдиного внеску, що разом із нормами ч. 1 ст. 6, ч. 1 ст. 21 Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" передбачають можливість звернення позивача до органів зайнятості населення після звільнення для отримання грошової допомоги по безробіттю.

З цих міркувань просить скасувати рішення суду першої інстанції, прийнявши нове - про звільнення ПрАТ "Рівнеазот" від відшкодування шкоди, завданої затримкою розрахунку при звільненні ОСОБА_2

Відзив на апеляційну скаргу позивачем не подавався.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи ПрАТ "Рівнеазот", колегія суддів дійшла до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення.

Задовольняючи вимоги позивача, суд першої інстанції правильно виходив із їх доведеності та обґрунтованості, оскільки відповідачем порушено вимоги законодавства про оплату праці, що, в свою чергу, потягло за собою нарахування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Тому на користь позивача із ПрАТ "Рівнеазот" стягнуто спірну суму з урахуванням уточнених обставин, на чому наполягав ОСОБА_2

Як установлено судом, і ці обставини сторонами не заперечуються і визнаються, позивач працював на ПрАТ "Рівнеазот".

Наказом №2575-ВК від 18 вересня 2017 року його було звільнено з роботи за ст. 38 КЗпП України, тобто за власним бажанням, у зв'язку з невиконанням власником законодавства про працю.

При звільненні з роботи йому не були виплачені усі суми, що належать від підприємства.

Рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 24 травня 2018 року, залишеним без змін постановою Рівненського апеляційного суду Рівненської області від 28 серпня 2018 року, з ПрАТ "Рівнеазот" було стягнуто на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні лише з дня звільнення по 23 травня 2018 року. При цьому середньоденний заробіток визначено в сумі 337,57 гривень.

Остаточний розрахунок з ним було проведено на підставі вказаного рішення лише 26 вересня 2018 року, що не заперечувалось відповідачем.

Спірні правовідносини виникли з приводу невиплати ПрАТ "Рівнеазот" у передбачені законом строки заробітної плати, що призвело до виникнення у ОСОБА_2 права вимагати нарахування і стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Згідно із ч. 1 ст. 21 Закону України "Про оплату праці" від 24.03.1995 № 108/95-ВР працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні в строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Згідно із ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Норми ч. 1 ст. 116 КЗпП України визначають необхідність при звільненні працівника виплати всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, що провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

За таких обставин міським судом правильно з'ясовано, що порушенням законодавства про своєчасну виплату нарахованої заробітної плати є нездійснення роботодавцем виплати заборгованої заробітної плати в день звільнення працівника.

Згідно із ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, тобто в день звільнення, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

З урахуванням того, що на день звільнення позивача заробітну плату йому виплачено не було відповідно до вимог закону, суд зробив обґрунтований висновок про виникнення у ПрАТ "Рівнеазот" зобов'язання сплатити на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 24 травня 2018 року по 25 вересня 2018 року, тобто по день остаточного розрахунку.

Приходячи до переконання про відхилення апеляційної скарги, колегія суддів бере до уваги, що при вирішенні спірних правовідносин судом правильно застосовано положення постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати". Відповідно до пунктів 2, 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках. передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Правильності нарахування розміру середнього заробітку за час затримки виплати сум, належних при звільненні ПрАТ "Рівнеазот" не оспорював, як і не покликався на це у доводах своєї апеляційної скарги.

Згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Вимогами ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про доведення факту невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, за період з 24 травня 2018 року по 25 вересня 2018 року і тому задовольнив позовні вимоги.

Доводи апеляційної скарги про відсутність вини у невиплаті належних позивачу сум при звільненні в зв'язку з наявністю непогашеної заборгованості РОВКП ВКГ "Рівнеоблводоканал" перед ПрАТ "Рівнеазот", а також неможливістю виробляти продукцію внаслідок обмеження постачання природного газу, не заслуговують на увагу, оскільки відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини у невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України.

Також безпідставними є аргументи заявника щодо поважності порушення відповідачем строків розрахунку із звільненим працівником у стані крайньої необхідності, що у відповідності до ч. 2 ст. 1171 ЦК України є підставою для звільнення його від відшкодування шкоди частково або в повному обсязі. Вказана правова норма передбачає підстави для звільнення від відшкодування шкоди, а не від відповідальності роботодавця за невиплату належних працівнику сум при звільненні, а тому не підлягає застосуванню до даних правовідносин.

Правовідносини з приводу середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні у зв'язку з порушенням термінів її виплати регулюються ст. 117 КЗпП України та ст. 34 Закону України "Про оплату праці".

Тобто ця виплата є відповідальністю за несвоєчасний розрахунок роботодавця при звільненні працівника та втрату передбачуваних грошових доходів, а тому не є матеріальною шкодою, що випливає з деліктних (недоговірних) відносин, і до них не може бути застосованою норма ч. 2 ст. 1171 ЦК України щодо зменшення розміру шкоди через існування крайньої необхідності, за якої діяв її заподіювач.

Не можна погодитися як з необґрунтованими і з доводами апеляційної скарги про можливість ОСОБА_2 на звернення до органів зайнятості населення після звільнення для отримання грошової допомоги по безробіттю, адже позивач вправі звернутися безпосередньо до суду за вирішенням спірних правовідносин.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. 10 п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Підставою для залишення оскаржуваного рішення без змін відповідно до ст. 375 ЦПК України є додержання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при його ухваленні.

Судовий збір, що понесений відповідачем при поданні апеляційної скарги, відповідно до ст. 141 ЦПК України слід віднести на його ж рахунок.

Керуючись ст. 374-375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Рівнеазот" залишити без задоволення, а рішення Рівненського міського суду від 08 листопада 2018 року - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: С.В. Хилевич

Судді: Н.В. Бондаренко

С.С. Шимків