КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/2991/2018
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 лютого 2019 року місто Київ

справа №369/6948/18

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Ратнікової В.М., Левенця Б.Б.

розглянув у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_2 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 22 листопада 2018 року, ухвалене під головуванням судді Дубас Т.В., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів, -

В С Т А Н О В И В:

У червні 2018 року позивач звернулася до суду з позовом до відповідача, в якому просила стягнути з ОСОБА_3 на її утримання аліменти у розмірі 3000 грн щомісячно, починаючи з дня звернення з даним позовом до зміни матеріального стану сторін.

В обґрунтування вимог посилалася на те, що вона є інвалідом ІІІ групи загального захворювання, не працює, отримує пенсію по інвалідності в сумі 1452 грн на місця, інших джерел доходів не має, а тому її матеріальне становище є досить нужденним.

Вказувала, що вона має на утриманні неповнолітню доньку ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, на яку отримує пенсію по втраті годувальника, оскільки її чоловік ОСОБА_5 помер у 2013 році.

Зазначала, що відповідач є її сином, матеріальну допомогу добровільно не надає, між ними склались вкрай неприязні відносини. Відповідач працює, але місце роботи та його доходи позивачу невідомі.

Посилалася на те, що ОСОБА_3 має власну сім'ю, є працездатною особою, має реальну можливість надавати їй матеріальну допомогу.

Вважає, що на підставі ст.202 СК України відповідач повинен надавати їй матеріальну допомогу.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 22 листопада 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції позивач ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального і порушення норм процесуального права, неповне з'ясування судом обставин справи, просила скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилалася на те, що суд першої інстанції безпідставно не застосував до вказаних правовідносин ст.202 СК України.

Вказувала, що суд не взяв до уваги той факт, що вона отримує пенсію в сумі 1452 грн. та інших джерел доходів не має, а тому її матеріальне становище є досить нужденним.

Вважає, що посилання суду першої інстанції на той факт, що вона на утримання доньки ОСОБА_4 отримує пенсію по втраті годувальника є хибним, оскільки вказана пенсія нараховується саме на утримання доньки, а не на її утримання та лікування.

Зазначала, що суд першої інстанції не взяв до уваги те, що саме вона сплачувала всі комунальні послуги по утриманню будинку, де зареєстрований і відповідач.

Вказувала, що поза увагою суду залишилась інформація про матеріальне становище відповідача.

Відзиву на апеляційну скаргу позивача ОСОБА_2 від відповідача ОСОБА_3 до суду апеляційної інстанції не надійшло.

У порядку ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Тому розгляд справи здійснюється без виклику сторін в порядку письмового провадження

Заслухавши доповідь судді-доповідача, з'ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Звертаючись до суду з позовом, позивач, як на підставу для стягнення з ОСОБА_3 аліментів на її утримання, посилалася на те, що вона є інвалідом ІІІ групи загального захворювання, не працює, отримує пенсію по інвалідності в сумі 1452 грн на місця, інших джерел доходів не має, а тому її матеріальне становище є досить нужденним.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що розмір пенсії позивачазабезпечує її прожитковий мінімум, встановлений законом, а тому необхідність додаткового грошового утримання останньою не обгрунтована.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_2 є непрацездатною особою, інвалідом ІІІ групи загального захворювання, перебуває на обліку в Києво-Святошинському об'єднаному управлінні ПФУ Київської області та отримує пенсію по інвалідності.

Відповідач є сином позивача.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1, яка є інвалідом ІІ групи загального захворювання, яка перебуває на обліку в Головному управлінні ПФУ в місті Києві та отримує пенсію по інвалідності, що підтверджується довідкою Головному управлінні ПФУ в місті Києві від 02 жовтня 2018 року №16253 (а.с.80).

Відповідач має на своєму утриманні малолітнього сина - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.83).

Згідно з відомостями з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про суми виплачених доходів та утримання податків інформація про доходи відповідача ОСОБА_3 за період з 1 квартилу 2017 року по 2 квартал 2018 року відсутня (а.с.54).

Відповідно до ч.1 ст.202 СК України повнолітні дочка, син зобов'язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги.

Тобто вищезазначеною статтею визначено обов'язкові умови та підстави покладення на дітей обов'язку утримувати своїх батьків: діти досягли вісімнадцяти років; батьки є непрацездатними за віком або за станом здоров'я; батьки потребують матеріальної допомоги; відсутні обставини для звільнення дітей від обов'язку утримувати своїх батьків.

Тому моментом виникнення обов'язку утримувати своїх батьків є наявність усіх перерахованих умов.

У п.21 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» надано роз'яснення, що обов'язок повнолітніх дочки, сина утримувати своїх непрацездатних батьків, які потребують матеріальної допомоги (ст. 202 СК України) не є абсолютним.

Згідно з статтею 205 СК України суд визначає розмір аліментів на батьків у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) з урахуванням матеріального та сімейного стану сторін.

При визначенні розміру аліментів та додаткових витрат суд бере до уваги можливість одержання утримання від інших дітей, до яких не пред'явлено позову про стягнення аліментів, дружини, чоловіка та своїх батьків.

Колегія суддів виходить із того, що необхідність стягнення аліментів на утримання непрацездатних батьків має визначатися залежно від їх матеріального становища. При цьому до уваги має братися отримання батьками пенсії, держаних пільг, субсидій, наявність у батьків майна, що може приносити дохід тощо. Сам по собі факт непрацездатності батьків не породжує виникнення у дітей обов'язкуїх утримання, та не свідчить про наявність потреби у наданні матеріальної допомоги.

Право на утримання (аліменти) має непрацездатна особа, яка не забезпечена прожитковим мінімумом.

Зазначений правовий висновок викладено Верховним Судом України у постанові від 13 квітня 2016 року у справі №6-3066цс15.

До аналогічних висновків дійшов і Верховний Суд в постанові від 10 жовтня 2018 року у справі №301/160/17.

Згідно з ст.1 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» непрацездатні громадяни - особи, які досягливстановленого статтею 26 цього Закону пенсійного віку, або особи з інвалідністю, у тому числі діти з інвалідністю, а також особи, які мають право на пенсію у зв'язку з втратою годувальника відповідно до закону.

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2018рік» визначено на 2018 рік прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність: з 1 січня 2018 року - 1373 грн., з 1 липня - 1435 грн., з 1 грудня - 1497 грн.

Згідно діючого законодавства держава забезпечує необхідним утриманням непрацездатних осіб - пенсією за віком, пенсією з інвалідності, державною допомогою тощо. Тому суди при постановленні рішень мають зважати на розмір такого державного утримання і ставити його у залежність із прожитковим мінімумом.

Як вбачається з довідки Києво-Святошинського об'єднаного управління ПФУ Київської області від 04 червня 2018 року №3627 позивач ОСОБА_2 отримує пенсію по інвалідності внаслідок загального захворювання ІІІ групи, що з січня 2018 року становить 1452 грн. (а.с.5).

Встановивши, що на дату ухвалення рішення судом першої інстанції, розмір пенсії позивача перевищував розмір прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову.

У такому разі ОСОБА_2не можна вважати особою, яка потребує матеріальної допомоги у розумінні ч.1 ст.202 СК України.

Колегія суддів вважає необхідним зазначити, що збільшення надалі розміру прожиткового мінімуму, у разі відсутності підвищення розміру пенсії позивача є підставою для звернення з новим позовом до суду про стягнення аліментів, проте не є підставою для задоволення даного позову, оскільки рішення ухвалюється з урахуванням обставин, які існують на час розгляду справи, а не на підставі обставин, які виникнуть в майбутньому після ухвалення рішення судом першої інстанції.

Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 6 ст.81 ЦПК України визначено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказів того, що отримувана позивачем пенсія не забезпечує її потреб, а матеріальне становище є нужденним останньою суду наданоне було.

Доводи апеляційної скарги про те, що на утриманні позивача перебуває неповнолітня донька ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, на яку вона отримує пенсію по утраті годувальника, колегія суддів відхиляє, оскільки як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_4 на момент ухвалення оскаржуваного рішення була вже повнолітня.

Крім того, сам по собі факт проживання ОСОБА_4разом з матір'ю ОСОБА_2, без встановлення доходів ОСОБА_4 (розміру пенсії), не дає підстав для висновку, що остання знаходиться на утриманні позивача, і, що саме цей факт дає підстави вважати ОСОБА_2 такою, що потребує матеріальної допомоги.

Посилання апелянта на те, що суд першої інстанції не взяв до уваги той факт, що саме позивач, після смерті чоловіка ОСОБА_5 сплачувала всі комунальні послуги по утриманню будинку, де зареєстрований і відповідач, колегія суддів не бере до уваги, оскільки ОСОБА_2 не позбавлена можливості звернутися до суду з позовом до відповідача про стягнення сплачених нею коштів за житлово-комунальні послуги.

На основі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст.268, 367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 22 листопада 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий:

Судді: