Постанова

Іменем України

26 грудня 2019 року

м. Київ

справа № 333/1987/18

провадження № 61-3987св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Сімоненко В. М. (суддя-доповідач), Мартєва С.Ю., Петрова Є.В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Дніпровське учбово-виробниче об`єднання «Луч» Українського товариства сліпих,

третя особа - Центральне управління Українського товариства сліпих Всеукраїнської організації інвалідів,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 18 жовтня 2018 рокуу складі головуючого судді Дмитрієвої М. М. та постанову Запорізького апеляційного суду від 24 січня 2019 рокуу складі суддів: Кухаря С. В., Крилової О. В., Полякова О. З.

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2018 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Дніпровського учбово-виробничого об`єднання «Луч» Українського товариства сліпих (далі - Дніпропетровське УВО «Луч» УТОС), третя особа - Центральне управління Українського товариства сліпих Всеукраїнської організації інвалідів (далі - ЦУ УТС ВОІ), про скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди.

Позов мотивовано тим, що з 20 квітня 2010 року він перебував на посаді директора Запорізького цеху Дніпровського УВО «Луч» УТОС. Наказом Дніпровського УВО «Луч» УТОС від 05 січня 2018 року був попереджений про заплановане вивільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці - припинення фінансування клубу, скорочення усіх штатних одиниць, з яким ознайомився 10 січня 2018 року. Зазначає, що йому була запропонована посада складальника деталей та виробів. Вказує на те, що наказом Дніпровського УВО «Луч» УТОС № 32 від 22 березня 2018 року його було звільнено на підставі пункту 1 статті 40 Кодексу Законів про Працю України.

Із звільненням не згоден, вважає, що припинення фінансування товариства з Державного бюджету України, не може бути підставою для зміни у виробництві і праці та скорочення у зв`язку із цим штату. Вказує, що скорочено було лише 0,5 ставки, запропонована ж вакантна посада для нього не відповідає його індивідуальній програмі реабілітації як інваліда першої групи з дитинства по зору. Крім того, зазначає, що у день звільнення йому не було видано трудову книжку та не проведено повний розрахунок.

Вважає, що вказаними діями Дніпровського УВО «Луч» УТОС йому було завдано моральну шкоду, яка полягає у втраті нормального життєвого укладу. Також, стверджує, що звільнення робить неможливим реабілітацію його фізичного стану, оскільки заходи потребують додаткових витрат. На підставі викладеного, просить визнати незаконним та скасувати наказ Дніпровського УВО «ЛУЧ» УТОС № 32 від 22 березня 2018 року про звільнення його з посади на підставі пункту 1 статті 40 Кодексу Законів про Працю України, поновити його на посаді, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу та відшкодувати моральну шкоду.

Короткий зміст рішення суду першої та апеляційної інстанції

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 18 жовтня 2018 року, залишеним без змін постановою Запорізького апеляційного суду від 24 січня 2019 року,у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що відповідачем було дотримано процедуру проведення скорочення штату Дніпровського УВО «Луч» УТОС, ОСОБА_1 у встановленому законом порядку попереджено про звільнення, запропоновано вакантну посаду, отримано згоду профспілкового комітету.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушенням норм матеріального та процесуального права, просить скасувати зазначені судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 01 березня 2019 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано справу з Комунарського районного суду

м. Запоріжжя№ 333/1987/18.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У березні 2019 року справа надійшла до Верховного Суду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що судами першої та апеляційної інстанцій необґрунтовано відмовлено у задоволенні позову, оскільки звільнення позивача, який є інвалідом І групи по зору, є незаконним та порушує норми Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні».

Судами не було досліджено те, що за рішенням МСЕК позивачу була розроблена індивідуальна програма реабілітації інваліда № 458 від 27 березня 2017 року, згідно з якою ОСОБА_1 може працювати директором клубу, викладачем, музичним керівником художньої самодіяльності. Пропонуючи позивачу вакансію складника деталей та виробів 1 розряду цеха № 3, відповідачем не враховано, що ця професія не передбачена зазначеною індивідуальною програмою.

Скаржник зазначає, що судами, у порушення вимог статті 81 Цивільного процесуального Кодексу, безпідставно не взятий до уваги як доказ статут Дніпровського УВО УТОС з причин того, що він не має відомостей про державну реєстрацію.

Короткий зміст відзиву на касаційну скаргу

18 березня 2019 року Дніпровське УВО «Луч» УТОС подало до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, у якому просить залишити вищевказану касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін, указуючи на те, що касаційна скарга є необгрунтованою та безпідставною, а оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для їх скасування немає.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами встановлено, що Дніпровське УВО «Луч» УТОС є юридичною особою, заснованою Громадською організацією «Українське товариство сліпих».

ОСОБА_1 має першу групу інвалідності по зору з дитинства безстроково.

На підставі наказу Дніпровське УВО «Луч» УТОС № 146 від 20 квітня 2010 року позивач прийнятий на посаду директора клубу.

Згідно із штатного розпису працівників непромислової групи Дніпровського УВО «Луч» УТОС на 2017 рік, штатна одиниця директора клубу (м. Запоріжжя) складає 0,5 штатних одиниць. З 03 квітня 2017 року на підставі наказу Дніпровського УВО «Луч» УТОС ОСОБА_1 переведений на 0,5 ставки.

Постановою президії Центрального правління УТОС від 19 грудня 2017 року з 01 січня 2018 року припинено фінансування клубу Запорізького цеху Дніпропетровського УВО «ЛучЧ» УТОС за рахунок фінансової підтримки з державного бюджету.

Наказом Дніпровського УВО «Луч» УТОС від 04 січня 2018 року скорочено в непромисловій групі 0,5 штатної одиниці директора та 0,25 прибиральниці службових приміщень. Внесено зміни до штатного розпису.

01 січня 2018 року позивача попереджено про скорочення штату, запропонована вакансія складальника деталей та виробів першого розряду цеху № 3 (м. Запоріжжя). Роз`яснено про припинення трудового договору на підставі пункту 1 статті 40 Кодексу Законів про Працю України у разі незгоди із запропонованою вакантною посадою. Із вказаним наказом позивач ознайомлений 05 січня 2018 року.

Листом від 20 лютого 2018 року запропоновано профспілковому комітету Дніпровського УВО «Луч» УТОС надати згоду на звільнення директора клуба ОСОБА_1

20 березня 2018 року профспілковою організацією Дніпровського УВО «Луч» УТОС надано згоду на звільнення ОСОБА_1 - директора клуба № 3 м. Запоріжжя на підставі пункту 1 статті 40 Кодексу Законів про Працю України. Розгляд профспілковим органом подання про звільнення позивача з посади у зв`язку із скороченням штату було проведено відповідно до статті 43 Кодексу Законів про працю України.

Наказом Дніпровського УВО «Луч» УТОС № 32 від 22 березня 2018 року

ОСОБА_1 звільнено на підставі пункту 1 статті 40 Кодексу Законів про Працю України. На підставі платіжного доручення від 22 березня 2018 року позивачу проведено остаточний розрахунок за березень, сплачено 3 925 грн 56 коп. В книзі обліку трудових книжок наявна відмітка про видачу 22 березня 2018 року трудової книжки при звільненні.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Перевіривши наведені у касаційній скарзі доводи, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до пункту 1 статті 40 Кодексу Законів про Працю України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Положеннями частини другої статті 40 Кодексу Законів про Працю України визначено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Відповідно до статті 49-2 Кодексу Законів про Працю України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 Кодексу Законів про Працю України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Установивши фактичні обставини у справі на підставі належних та допустимих доказів, суди дійшли обґрунтованого висновку про те, що відповідач належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 Кодексу Законів про Працю України щодо працевлаштування працівника, отримав згоду профспілкового комітету на звільнення позивача та правомірно звільнив ОСОБА_1 на підстав пункту 1 статті 40 Кодексу Законів про Працю України.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що роботодавець який є юридичною особою, помилково чи в порушення норм законодавства прийняв рішення про скорочення штатної посади, на якій працював позивач.

З індивідуальної програми реабілітації ОСОБА_1 № 458, дата заповнення 27 березня 2017 року, вбачається, що останній має професію методиста. У графі трудова реабілітація вказано, що при створенні робочого місця для ОСОБА_1 необхідне виконання санітарних норм на робочому місці інваліда. Вказано про можливість працювати директором клубу, викладачем, музичним керівником художньої самодіяльності. Місцем проведення зазначено Дніпровське УВО «Луч» УТОС.

Відповідно п. 22 «Положення про медико-соціальну експертизу», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 3 грудня 2009 року № 1317, повторний огляд осіб з інвалідністю, а також осіб, інвалідність яких встановлено без зазначення строку проведення повторного огляду, проводиться раніше зазначеного строку за заявою такої особи з інвалідністю, інших заінтересованих осіб у разі настання змін у стані здоров`я і працездатності або за рішенням суду.

Судами було досліджено, що на момент запропонування вакантної посади складальника деталей та виробів першого розряду цеху № 3 (2018 рік) у матеріалах справи була відсутня індивідуальна програма реабілітації позивача, тому твердження ОСОБА_1 про те, що запропонована професія не передбачена вищезазначеною індивідуальною програмоюне взяті до уваги судами, оскільки з наявних у матеріалах справи доказів, не можливо визначити чи доступна запропонована робота за станом здоров`я.

Окрім цього, роботодавець запропонував позивачеві, що і повинен був зробити всі наявні у нього вакантні посади, іншого матеріали справи не містять.

Розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за пунктом 1 статті 40 Кодексу Законів про Працю України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Як вірно зазначили суди, порушень щодо звільнення працівника в розрізі вимог трудового законодавства при розгляді справи не встановлено. Роботодавець запропонував єдину в нього наявну вакантну посаду від якої позивач відмовився. Доказів наявності інших вакантних посад, у тому числі тих, що відповідають освіті позивача, матеріали справи не містять.

Доказів відсутності підстав для скорочення посади на якій працював позивач, чи що таке скорочення було формальним, матеріали справи не місять. Після скорочення такої посади на якій працював позивач, чи аналогічної за функціями, штатний розпис роботодавця не містить.

Судами правомірно не взятий до уваги наданий позивачем як доказ статут Дніпровського УВО «Луч» УТОС, оскільки він не має відомостей про його державну реєстрацію. Клопотання про витребування останнього у зв`язку із неможливістю його отримання, згідно із статтею 84 Цивільного процесуального Кодексу України, сторонами не заявлено.

З урахуванням викладеного, колегія суддів Верховного Суду приходить до висновку, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, оскаржувані судові рішення - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 18 жовтня 2018 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 24 січня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Сімоненко

С. Ю. Мартєв

Є. В. Петров