Дата документу 15.02.2019
Справа № 320/9130/18
№2/320/690/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 лютого 2019 року м. Мелітополь

Мелітопольський міськрайонний суд Запорізької області у складі:

головуючого судді Юрлагіної Т.В.,

за участю секретаря Бондаренко Г.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Мелітополі цивільну справу за позовом

ОСОБА_1 до ОСОБА_2 закладу «Мелітопольський психіатричний диспансер» про визнання незаконним та необґрунтованим діагнозу та його скасування, -

учасники справи:

позивач ОСОБА_1,

представник відповідача ОСОБА_2 установи «Мелітопольський психіатричний диспансер» головний лікар ОСОБА_3

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області з позовом, в якому просить визнати незаконним та необгрунтовним висновок лікарів про встановлення діагнозу «Гострий поліморфний психотичний розлад з симптомами шизофренії».

В обґрунтування своїх позовних вимог зазначила, що 07.01.2017 року її працівниками швидкої допомоги було доставлено до ОСОБА_2 установи «Мелітопольський психіатричний диспансер», протягом часу її перебування в лікарні їй було встановлено діагноз, «Гострий поліморфний психотичний розлад з симптомами шизофренії», на підставі висновку комісії лікарів, але в наявних медичних документах відсутні докази, які підтверджують її агресивну поведінку, а навпаки зазначено що агресивної поведінки не спостерігалось, також відсутні докази того, що вона не мала можливості задовольнити свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність. Зазначає про те що відповіді на запитання, які містяться в епікрізі, нею не надавались. Відомості про наявність у неї спадкового захворювання не підтверджено, оскільки її батько потрапляв до лікарні у 1981 року з нервовим зривом, який не є хворобою. Також неправильно зазначено те, що вона не працює, хоча вона є засновником та керівником власної юридичної компанії. Також при встановленні діагнозу не застосовувались психо-діагностичні методики, тестування. Під час перебування в лікарні протиправно було вилучено мобільний телефон. В медичній документації було зазначено про те, що вона чула голоси невинно засуджених, але, на думку позивача, про ці обставини, крім неї хто міг дізнатись, оскільки з нею з цього приводу не спілкувались. Не згодна з викладеними в історії хвороби відомостями щодо наявності в неї екстрасенсорних можливостей, оскільки затримання злочинців відбулось завдяки тому, що вона повідомила куди вони побігли. Не згодна з зафіксованими відомостями, які містяться в історії хвороби стосовно її відповідей на питання, а також пояснень щодо викрадення думок. З твердженням в епікрізі щодо частого відвідування туалету, застигання в різноманітних позах та часте змивання води, пояснюючи, що таким чином вона звільняється від демонів також не згодна, тому що вона займається практикою цигун, яка дозволяє перерозподілити енергію. Застигання в різноманітних позах є насправді динамічною вправою. А їй доводилась робити ці вправи в туалеті, щоб не заважали спостерігачі. Заначає, що підписана нею усвідомлена згода особи на лікування, але при цьому в медичній картці зазначено, що вона в недоступному для контакту стані. І в дійсності всі відомості записано зі слів її матері, також її мамою записано її прізвище, імя та по батькові в усвідомленій згоді особи на її лікування у психіатричному закладі. Також зазначила що підписувала документи в кінці лікування.

05.11.2018 року відкрито провадження у справі та призначено судове засідання.

Позивач у судовому засіданні в режимі відеоконференції суду пояснила, що на задоволенні позовних вимог наполягає у повному обсязі, надала пояснення аналогічні зазначеним в позовній заяві, і тодала що вона дійсно до цього не спала чотири доби, викликали швидку та їй було надано снодійне, яке не діяло, на час доставлення її до приймального відділення нічого не підписувала, підтвердити дані обставини може за допомогою застосування тетектора брехні (поліграфа). Важає її госпіталізація та перебування у закладі було не правомірно, без її усвідомленої згоди та за відсутності рішення про примусову її госпіталізацію. Також зазначила що підписувала документи в кінці лікування.

Представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував, з підстав зазначених у відзиві. Відповідно до наданого письмового відзиву представник відповідача зазначив, що 07.01.2017 року до приймального відділення КУ «Мелітопольський психіатричний диспансер» ЗОР спеціалізованою психоневрологічною бригадою екстреної швидкої медичної допомоги у супроводі матері доставлена ОСОБА_1, у зв'язку з погіршенням психічного стану. З її слів 31.12.2016 року в неї «вселився демон», ходила по церквах «з метою його видалити», не спала. Два дні не приймала їжу. Вночі викликала бригаду для матері, зустріла її на вулиці без одягу. В квартирі продовжувала здійснювати одні й тіж рухи, знімала з себе одяг, лягала на підлогу на 1-2 хвилини, підіймалась, одягалась і знову все повторювала, на питання не відповідала. При госпіталізації дала усвідомлену згоду про надання психіатричної допомоги, методів діагностики та лікування в процесі надання психіатричної допомоги, що підтверджується її особистим підписом в медичній документації. Психіатрична допомога надавалась на основі принципів законності, гуманності, додержання прав людини і громадянина, добровільності, з мінімальними соціально-правовими обмеженнями. Відповідно до ст. 7 Закону діагноз психічного розладу встановлювався відповідно до загальновизнаних міжнародних стандартів діагностики та міжнародної статистичної класифікації хвороб, травм і причин смерті, прийнятих Міністерством охорони здоров'я України для застосування в Україні. Згідно чинного законодавства з метою з'ясування: наявності чи відсутності в особи психічного розладу, потреби в наданні їй психіатричної допомоги, а також для вирішення питання про вид такої допомоги та порядок її надання було проведено психіатричний огляд особи. Порядок проведення психіатричного огляду особи визначений в ЗУ «Про психіатричну допомогу». Закон України «Про психіатричну допомогу» у ст. 11 встановлює, що психіатричний огляд проводиться лікарем-психіатром на прохання або за усвідомленою згодою особи. Психіатричний огляд особи може бути проведено без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника у випадках, коли одержані відомості дають достатні підстави для обґрунтованого припущення про наявність у особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих; неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність; завдасть значної шкоди своєму здоров'ю у зв'язку з погіршенням психічного стану у разі ненадання їй психіатричної допомоги. Рішення про проведення психіатричного огляду особи без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника приймається лікарем - психіатром за заявою, яка містить відомості, що дають достатні підстави для такого огляду. Із заявою можуть звернутися родичі особи, яка підлягає психіатричному огляду, лікар, який має будь-яку медичну спеціальність, інші особи. Під час перебування в стаціонарному психіатричному жіночому відділенні КУ «Мелітопольський психіатричний диспансер» ЗОР позивачці ОСОБА_1 в результаті клініко - діагностичного обстеження, нагляду, та після огляду комісією лікарів психіатрів 17 січня 2017 року був встановлений діагноз: гострий поліморфний психотичний розлад з симптомами шизофренії.

За змістом ст. 1 Закону №1489-111 психічні розлади - розлади психічної діяльності, визнані такими згідно з чинною в Україні Міжнародною статистичною класифікацією хвороб, травм і причин смерті; тяжкий психічний розлад -розлад психічної діяльності (затьмарення свідомості, порушення сприйняття, мислення, волі, емоцій, інтелекту чи пам'яті), який позбавляє особу здатності адекватно усвідомлювати оточуючу дійсність, свій психічний стан і поведінку; амбулаторна психіатрична допомога психіатрична допомога, що включає в себе обстеження стану психічного здоров'я осіб на підставі та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами, профілактику, діагностику психічних розладів лікування, нагляд, догляд, медико-соціальну реабілітацію осіб, які страждають на психічні розлади, в амбулаторних умовах.

В силу ст. 4 Закону №1489-111 психіатрична допомога надається на основі принципів законності, гуманності, додержання прав людини і громадянина, добровільності, доступності та відповідно до сучасного рівня наукових знань, необхідності й достатності заходів лікування, медичної, психологічної та соціальної реабілітації, надання освітніх, соціальних послуг.

Відповідно п.4.8. наказу міністерства охорони здоров'я України № 20 від 22.01.2007 р., скасування встановленого психіатричного діагнозу та зняття з диспансерного обліку здійснюється на підставі рішення лікаря-психіатра (комісії лікарів-психіатрів).

Зі змістом ст.27 абзацу другого: виключно компетенцією лікаря - психіатра або комісії лікарів - психіатрів є встановлення діагнозу психічного захворювання, прийняття рішення про необхідність надання психіатричної допомоги в примусовому порядку або надання висновку для розгляду питання, пов'язаного з наданням психіатричної допомоги в примусовому порядку.

Діагноз психічного розладу не встановляється та не скасовується за бажанням будь-кого.

Відповідач звертає увагу суду на те, що доводи позивача щодо незаконного, необґрунтованого та прийнятого з порушенням чинного законодавства України та міжнародного законодавства поставлення їй діагнозу виходячи з позовної заяви та доданої документів доказами не підтверджується. Крім того, у своїй позовній заяві позивач не зазначає, що саме, які норми законодавства України та міжнародного законодавства були порушені під час встановлення діагнозу. Перебування засновником та керівником власної юридичної компанії не є підставою для визнання відсутності у позивача психіатричного розладу.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України).

Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті в їх сукупності, суд встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що 07.01.2017 року о 04 годині 40 хвилин за викликом № 13 прийнятим о 03 годині 28 хвилин ОСОБА_1 у супроводі родичів (матері) каретою швидкої допомоги було доставлено до ОСОБА_2 установи «Мелітопольський психіатричний диспансер», попередній діагноз швидкої допомоги - гострий поліморфний психічний розлад. Відображено відомості зі слів її матері, що її донька прийшла до неї 31.12.2016 року не спала, відчувала страх, стверджувала, що в неї вселився демон, ходила по церквах, була занепокоєна. Звертались до психіатричного диспансеру за допомогою 03.01.2017 року, але від госпіталізації відмовились. Вона продовжувала бути стурбованою, погіршився апетит, порушився розпорядок дня. Вночі викликала карету швидкої допомоги для матері, яку самостійно без одягу зустріла на вулиці. Піднявшись до квартири, продовжувала знімати та одягати одежу, лягала на підлогу, після чого її було госпіталізовано до психіатричної лікарні добровільно. (а.с. 9)

ОСОБА_1 та її мамою ОСОБА_4 підписано усвідомлену згоду на лікування у психіатричному закладі, про що позивачем зазначено також в позові.(а.с. 10-11)

Відповідно до записів лікаря приймального вдділення 07.01.2017 року, ОСОБА_1 оглянуто, описано її обєктивний стан. Зі слів матері зазначено, що її стан погіршився з 20.12.2016 року після перенесеного стресу, внаслідок скоєної стосовно неї крадіжки, після чого нею також було повідомлено працівників поліції про злочин, свідком якого вона була, також зі слів матері зазначено, що вона їй скаржилась на голоси, які чує. 31.12.2016 року вона приїхала до матері в м. Мелітополь, звертались до дільничного психіатра, було рекомендовано стаціонарне лікування від якого відмовились, емоційний стан її був схвильований, не спала. 07.01.2017 року її стан погіршився вона була схвильована, повідомила матері що хвилюється за неї та викликала кардіологічну швидку. Працівники швидкої після зустрічі ОСОБА_1 в оголеному стані та з ознаками психомоторного збудження, викликали психоневрологічну бригаду швидкої допомоги. Була доставлена до лікарні. Оглянута лікарам, який встановив діагноз на підставі огляду особи. Визначив план обстеження та план лікування. За наслідками лікування та спостереження за станом здоровя позивача 17 січня 2017 року встановлено, що на підставі відомостей зазначених в анамнезі щодо стану хворої, вбачається гострий початок протягом двох днів, коли хвора змінювалась в поведінці, з'явились афективні і галюцинаторні розлади, незрозумілі дії. Також, враховуючи наявність в клінічній картині поліморфних симптомів і синдрому зміненої свідомості, у вигляді субступора, враховуючи наявність якісних розладів мислення на час огляду у виді паралогічності, різноплановості, непослідовності, наявністю бердових ідей, що можливо розглядати як симптоми першого рангу, наявність галюцинаторних розладів наявність психічного автоматизму та визначено діагноз. Також на підставі її заяви, заяви матері, а також відсутності підстав для примусового продовження лікування виписано зі стаціонарного відділення, з постановкою на облік до психіатра за місцем проживання. (а.с. 12-25)

Статтею 1 Закону України «Про психіатричну допомогу» визначено, що психіатрична допомога це комплекс заходів, спрямованих на обстеження стану психічного здоровя осіб на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами, профілактику, діагностику психічних розладів, лікування, нагляд, догляд, медичну та психологічну реабілітацію осіб, які страждають на психічні розлади.

Згідно зі ст.3 Закону України «Про психіатричну допомогу» передбачено, що кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України.

Відповідно до ст.4 Закону України «Про психіатричну допомогу» психіатрична допомога надається на основі принципів законності, гуманності, додержання прав людини і громадянина, добровільності, доступності та відповідно до сучасного рівня наукових знань, необхідності й достатності заходів лікування, медичної, психологічної та соціальної реабілітації, надання освітніх, соціальних послуг.

Законодавство України виділяє декілька видів психіатричної допомоги, кожний з яких характеризується організаційно-правовими особливостями і відмінностями у порядку надання і розрізняються такі види психіатричної допомоги: психіатричний огляд, амбулаторна психіатрична допомога і стаціонарна психіатрична допомога.

Відносно вищезазначених вимог та, як вбачається з копії витягу з медичної картки стаціонарного хворого, показів сторін по справі, позивача 07.01.2017 року вперше було доставлено до приймального відділення КУ «Мелітопольський психіатричний диспансер» ЗОР спеціалізованою психоневрологічною бригадою екстреної швидкої медичної допомоги у супроводі матері у зв'язку з погіршенням психічного стану. За згодою позивача на лікування у психіатричному закладі обстежено лікарем приймального відділення та встановлено діагноз: галюцінаторно-пароноїдальний синдром, визначено план обстеження, та лікування.

В подальшому позивач за особистою згодою знаходилась на стаціонарному лікуванні у ОСОБА_2 установі «Мелітопольський психіатричний диспансер» та на підставі висновків комісії лікарів, які здійснювали лікування та догляд було встановлено діагноз, який позивач оскаржує.

Відповідно до ч. 2 ст. 27 Закону України «Про психіатричну допомогу» передбачено, що виключно компетенцією лікаря-психіатра або комісії лікарів-психіатрів є встановлення діагнозу психічного розладу, прийняття рішення про необхідність надання психіатричної допомоги в примусовому порядку або надання висновку для розгляду питання, пов'язаного з наданням психіатричної допомоги в примусовому порядку.

Згідно з п.п. 4.1, 4.3, 4.8, 5.6 наказу Міністерства охорони здоров'я України «Про затвердження Інструкції з організації диспансерного та консультативного нагляду осіб, які страждають на психічні розлади, при наданні амбулаторної психіатричної допомоги» №20 від 22.01.2002 року, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України від 05.04.2007року за №314/13581, диспансерному нагляду підлягають особи, які страждають на психічні розлади та у зв'язку з формою та характером перебігу наявного розладу потребують систематичного спостереження за їх психічним станом лікарем-психіатром (або іншими фахівцями психіатричного закладу) для здійснення відповідних своєчасних профілактичних, діагностичних, лікувальних та реабілітаційних заходів. Питання про необхідність установлення диспансерного нагляду вирішується після психіатричного огляду лікарем-психіатром (комісією лікарів-психіатрів) особи, яка страждає на психічний розлад, у порядку, передбаченому статтею 11 Закону.

Припинення диспансерного нагляду за особою, яка страждає на психічний розлад, з переведенням її медичної документації до групи консультативного нагляду або до архіву відбувається на підставі рішення лікаря-психіатра (комісії лікарів-психіатрів) у разі: видужання особи або такої зміни стану її психічного здоров'я, що не потребує систематичного спостереження лікарем-психіатром (іншими фахівцями психіатричного закладу); зміни місця постійної реєстрації особи чи її смерті; прийняття судом рішення про відмову в продовженні надання особі (у тому числі неповнолітній особі віком до 15 років) амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку, якщо вона сама чи її законний представник не згодні з продовженням диспансерного нагляду; відмови особи чи її законного представника від продовження диспансерного нагляду та відсутності підстав для надання психіатричної допомоги в примусовому порядку.

Згідно з ч.1 ст.7 Закону України «Про психіатричну допомогу» діагноз психічного розладу встановлюється відповідно до загальновизнаних міжнародних стандартів діагностики та Міжнародної статистичної класифікації хвороб, травм і причин смерті, прийнятих центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоровя для застосування в Україні.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно дост. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цьогоКодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обовязком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідност. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

У відповідності до змісту статті 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обовязки.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Захист цивільних прав це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способом захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачено ст. 16 ЦК України.

Відповідно до п. п. 2, 10 ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання правочину недійсним; визнання незаконними рішеннями, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Відповідно до п.п.ї), й) ч.1ст.6 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров'я» кожен громадянин України має право на охорону здоровя, що передбачає оскарження неправомірних рішень і дій працівників, закладів та органів охорони здоровя.

Можливість проведення незалежної медичної експертизи відповідного типу у разі незгоди громадянина з висновком державної медичної експертизи, застосування до нього запобіжного заходу як до особи, стосовно якої передбачається застосування примусових заходів медичного характеру або вирішувалося питання про їх застосування, примусових заходів медичного характеру, примусового лікування, примусової госпіталізації та в інших випадках, коли діями працівників охорони здоровя порушуються права громадянина України на охорону здоровя.

Частиною 1 ст. 32 Закону України «Про психіатричну допомогу» передбачено, що рішення, дії чи бездіяльність осіб, які порушують права, свободи та законні інтереси громадян при наданні їм психіатричної допомоги, здійсненні їх соціального захисту, наданні їм соціальних послуг або проходженні ними спеціального навчання, можуть бути оскаржені, за вибором таких громадян, до власника закладу з надання психіатричної допомоги, закладу соціального захисту осіб, які страждають на психічні розлади, спеціального навчального закладу або уповноваженого ними органу, або у порядку підлеглості до вищого органу чи посадової особи, або безпосередньо до суду.

Відповідно до ст. 11 ЗУ «Про психіатричну допомогу» дані психіатричного огляду з висновком про стан психічного здоров'я особи, а також причини звернення до лікаря-психіатра та медичні рекомендації фіксуються у медичній документації.

Психіатричний огляд проводиться з метою з'ясування: наявності чи відсутності в особи психічного розладу, потреби в наданні їй психіатричної допомоги, а також для вирішення питання про вид такої допомоги та порядок її надання.

Психіатричний огляд особи, обстеження та її лікування було проведено за її усвідомленої згоди, оскільки одержані відомості про її поведінку давали достатні підстави для обґрунтованого припущення про наявність у особи психічного розладу.

Як встановлено в судовому засіданні перебування позивача на лікуванні було у відповідності до вимогЗакону України «Про психіатричну допомогу» та з дотриманням порядку надано писхіатрічну допомогу за її усвідомленої згоди.

Відповідно до ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Всупереч вищезазначеному, позивач не надала належних та допустимих доказів на підтвердження незаконності та необґрунтованості встановленого комісією лікарів діагнозу, на підставі обставин, які на її думку, не відповідають дійсності.

Висновку незалежної медичної експертизи відповідного типу у разі незгоди з висновком державної медичної експертизи, а такк само клопотання про призначення експертизи від повивача не було надано.

Так при первісному огляді в супровідному листку № 14 від 07.01.2017 року описано поведінку позивача зі слів її мами. Дані обставини сторонами визнано та вони не підлягають доведенню. (а.с. 57-58)

В медичній картці позивача, зазначено, що з'ясувати причини її хвилювань неможливо у звязку з відсутністю продуктивного контакту, на який вона не йде, на постановлені запитання не відповідає.

З наявних в матеріалах справи доказів, а саме: з копії Медичної карти стаціонарного хворого в якій містяться записи лікарів-психіатрів вбачається, що під час перебування її на лікуванні відбувалось спостереження за станом її здоров'я, здійснювалось лікування, і, як наслідок, після поліпшення стану її здоровя, та відсутності показань до подальшого лікування позивача було виписано.

Діагноз встановлювався за повного обстеження особи. Також не є обгрунтовні посилання позивача щодо перебування на лікуванні без підписання усвідомленої згоди. Оскільки як першопочатково зазначено в позові, анкетні дані в усвідомленій згоді записані рукою мами позивача, а підпис виконаний нею, доказів протилежного суду не надано.

З'ясувавши повно і всебічно обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню у звязку з їх недоведеністю.

На підставі ч.1 ст. 141 ЦПК України у звязку з повною відмовою у задоволенні позовних вимог судові витрати зі сплати судового збору покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 11,15,16 ЦК України, ст.ст. 1, 3, 4, 7, 27, 32 Закону України «Про психіатричну допомогу», ст.6 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоровя», ст. ст. 4,5,13,19, 76-81,89,109, 258-259, 263-265,354 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 закладу «Мелітопольський психіатричний диспансер» про визнання незаконним та необґрунтованим діагнозу та його скасування - відмовити повністю.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Запорізького апеляційного суду через Мелітопольський міськрайонний суд Запорізької області протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду; на ухвали суду якщо апеляційна скарга подана протягом п'ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційного скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складений 15 лютого 2019 року.

СУДДЯ: Т.В.Юрлагіна