ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5176/19 Справа № 175/2219/17 Суддя у 1-й інстанції - Озерянська Ж. М. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 грудня 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді - Свистунової О.В.

суддів - Красвітної Т.П., Єлізаренко І.А.

за участю секретаря - Гулієва М.І.о.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 05 березня 2019 року

по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Орган опіки та піклування Дніпровської районної державної адміністрації Дніпропетровської області про визначення місця проживання дітей та надання дозволу на виїзд за кордон малолітніх дітей без дозволу матері та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Орган опіки та піклування Дніпровської районної державної адміністрації Дніпропетровської області про визначення місця проживання дітей, -

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області з позовом про визначення місця проживання дітей, який в травні 2018 року уточнив та просив суд ухвалити рішення, яким визначити місце проживання малолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 разом з ним, ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 ; надати дозвіл на виїзд за межі України до Республіки Білорусь малолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у супроводі його, ОСОБА_2 без згоди матері ОСОБА_1 на час проживання у вказаній країні до 05.10.2022 року (том №1 а.с.153-156).

У вересні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з зустрічним позовом про визначення місця проживання дітей, який в серпні 2018 року уточнила та просила визначити місце проживання дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 разом з матір`ю, нею, ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 (том №1 а.с.162-164).

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 05 березня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Орган опіки та піклування Дніпровської районної державної адміністрації Дніпропетровської області про визначення місця проживання дітей та надання дозволу на виїзд за кордон малолітніх дітей без дозволу матері - задоволені частково.

Визначено місце проживання малолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 разом із батьком ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , за адресою: АДРЕСА_1 .

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про надання дозволу на виїзд за кордон малолітніх дітей без дозволу матері - відмовлено.

У задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Орган опіки та піклування Дніпровської районної державної адміністрації Дніпропетровської області про визначення місця проживання дітей - відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 640 грн. сплаченого судового збору.

В апеляційній скарзі позивач за зустрічним позовом ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення та ухвалити нове рішення, яким її позовні вимоги задовольнити повністю, а позовні вимоги ОСОБА_2 залишити без задоволення у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення не доведені обставини, що мають значення для справи.

Також, скаржник зазначає, що судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи та висновки суду не відповідають встановленим обставинам.

У відзиві ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини 2 статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до частин 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК судове рішення повинне ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України передбачено, що при прийнятті рішення суд вирішує, зокрема, питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги та якими доказами це підтверджується, чи є інші фактичні дані, що мають значення для вирішення справи та докази, що їх підтверджують.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що з 25 вересня 2009 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували в зареєстрованому шлюбі, що підтверджується актовим записом №217 Червоногвардійського відділу реєстрації актів цивільного стану Макіївського міського управління юстиції Донецької області від 25 вересня 2009 року (том №1 а.с.15), який за рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 03 квітня 2017 року був розірваний (а.с.18).

Від шлюбу сторони мають двох спільних дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (том №1 а.с.16) та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (том №1 а.с.17).

Неповнолітні ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 проживають разом зі своїм батьком ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 , куди діти виїхали за згодою своєї матері ОСОБА_1 , яка в процесі розгляду справи не заперечувала цей факт.

Відповідно до довідки Державної установи освіти «Ясла-сад №87» м. Гродно (Республіка Білорусь) №34 від 25.09.2017 року, діти ОСОБА_4 та ОСОБА_3 є вихованцями державної установи освіти «Ясла-сад №87» м. Гродно Республіка Білорусь з 05.09.2017 року (том №1 а.с.90).

У вересні 2018 року ОСОБА_5 пішла до школи в перший клас в м. Гродно Республіка Білорусь. За період проживання в Республіці Білорусь у діток виникли сталі соціальні зв`язки, з`явились друзі та улюблені викладачі.

ОСОБА_2 матеріально забезпечує виховання дітей у вищезазначеній установі, що підтверджується зокрема довідкою Відділу освіту спорту та туризму адміністрації Октябрського району м. Гродно від 10.10.2017 року № 2596/01-24 (том №1 а.с.91).

Крім того, ОСОБА_2 піклується про фізичне виховання дітей, що підтверджується Договорами про надання фізкультурно-оздоровчих послуг укладеними 07 вересня 2017 року та 12 вересня 2017 року між ОСОБА_2 та Учбово-спортивною установою «Гродненська спеціалізована дитячо-юнацька школа олімпійського резерву №3», відповідно до умов яких установа надає дітям фізкультурно-оздоровчі послуги за видами придбаного абонементу (том №1 а.с.92,93).

Окрім цього, ОСОБА_2 має належні умови проживання, що підтверджується Договором найму житлового приміщення приватного житлового фонду громадян від 06.09.2017 року, умовами якого також передбачено реєстрацію за місцем перебування (том №1 а.с.96), Актами обстеження умов життя та виховання неповнолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , виданих 28.09.2017 року державною установою освіти «Ясла-сад №87» м. Гродно Республіка Білорусь (том №1 а.с.94,95), фотокартками квартири, в якій проживає сім`я (том №1 а.с.97-105) та Актом обстеження житлово-побутових умов проживання неповнолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 за адресою: АДРЕСА_1 , складеним 02.08.2018 року методистами державної установи учбово-методичного кабінету Октябрського району м. Гродно (том №1 а.с.176-178).

16 жовтня 2017 року діти: ОСОБА_6 та ОСОБА_5 , кожен отримали Вид на жительство терміном до 05 жовтня 2022 року та Свідоцтва про реєстрацію №3/106 та №3/107 (том №2 а.с.4-5, 8-9). Також, 16 жовтня 2017 року батько дітей ОСОБА_2 отримав Вид на жительство терміном до 05 жовтня 2022 року та Свідоцтво про реєстрацію №3/105 (том №2 а.с.6-7).

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Згідно ст.ст. 3, 9, 12, 16, 19 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. Жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Держави-учасниці вживають всіх необхідних законодавчих, адміністративних, соціальних і просвітніх заходів з метою захисту дитини від усіх форм фізичного та психологічного насильства, образи чи зловживань, відсутності піклування чи недбалого і брутального поводження або експлуатації.

Згідно до ст.ст. 1, 4, 11, 18 Закону України «Про охорону дитинства», забезпечення найкращих інтересів дитини - дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити. Система заходів щодо охорони дитинства в Україні включає - забезпечення належних умов для охорони здоров`я, навчання, виховання, фізичного, психічного, соціального, духовного та інтелектуального розвитку дітей, їх соціально-психологічної адаптації та активної життєдіяльності, зростання в сімейному оточенні в атмосфері миру, гідності, взаємоповаги, свободи та рівності. Сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

У рішенні в справі «М.С. проти України» від 11.07.2017 року, Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання проте, що найкраще відповідає інтересам дитини, у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому, Європейський суд з прав людини зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі. Найкращі інтереси дитини можуть, залежно від їх характеру та серйозності перевищувати інтереси батьків.

Відповідно до частини другої статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Відповідно до ч. 4, 5, 6 ст. 19 Сімейного кодексу України, при розгляді судом спорів щодо визначення місця проживання дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Стаття 9 Конвенції про права дитини покладає на держави-учасниці обов`язок забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV рішення є обов`язковим для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції.

У рішенні у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року ЄСПЛ наголошено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54).

Аналіз наведених норм права, зокрема й практики Європейського суду з прав людини, дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини та балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини й обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Колегія суддів не приймає до уваги посилання апеляційної скарги щодо наявності висновку Дніпровської районної державної адміністрації Дніпропетровської області від 03.07.2018 року про визначення місця проживання дітей з матір'ю ОСОБА_1 .

Колегія суддів звертає увагу, що зазначені висновки мають рекомендаційний характер та не є обов`язковими для суду (частини 5, 6 статті 19 СК України).

У відповідності до приписів ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції керувався тим, що і ОСОБА_2 , і ОСОБА_1 мають позитивні характеристики, мають стабільний дохід.

Також, колегія суддів не приймає до уваги посилання ОСОБА_1 на те, що у неї наявні належні умови проживання за адресою: АДРЕСА_2 , оскільки цей факт не підтверджується належними доказами та не відповідає дійсним обставинам.

Суду апеляційної інстанції ОСОБА_1 пояснила, що на даний час не проживає за адресою де проводилось обстеження умов, а саме в м. Підгородньому, а проживає у м. Дніпро де тимчасово винаймає житло.

Суду апеляційної інстанції були надані ОСОБА_2 акти обстеження житлово-побутових умов проживання неповнолітніх ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 з офіційним перекладом на державну мову.

Згідно акту обстеження житло-побутових умов проживання неповнолітніх ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , від 02.08.2018 року, які проживають за адресою: АДРЕСА_1 , згідно якого батько бере участь у вихованні й утриманні неповнолітніх дітей, піклується про їх здоров`я. За зазначеною адресою є матеріально-побутові умови для проживання неповнолітніх (т.2 а.с. 94).

Згідно акту обстеження умов життя й виховання неповнолітнього від 27.09.2017 року, за адресою: АДРЕСА_1 , згідно якого у ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є все необхідне для повноцінного розвитку, батько бере активну учать у житті дитини. (т. 2 а.с.104).

Згідно акту обстеження умов життя й виховання неповнолітнього від 28.09.2017 року, за адресою: АДРЕСА_1 , згідно якого у ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є все необхідне для повноцінного розвитку, батько бере активну учать у житті дитини. (т. 2 а.с.105).

04.09.2019 року складений акт обстеження умов життя й виховання дитини (дітей) за адресою: АДРЕСА_1 , згідно якого у ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є все необхідне для повноцінного розвитку, батько бере активну учать у житті дитини. (т. 2 а.с.127-129).

Також, колегія суддів не приймає до уваги посилання апелянта про те, що вивезення дітей за кордон відбулось без згоди матері, оскільки це спростовується матеріалами справи та не заперечувалося сторонами у справі.

Як вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_1 була надана нотаріально посвідчена згода на виїзд за межі України у будь-яку країну світу доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у супроводі їх батька ОСОБА_2 у період з 15 травня 2017 року по 15 травня 2018 року. Згода нею надавалась у м. Мінськ Республіка Білорусь (т. 2 а.с. 95).

Крім того, п.п. 3,4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими Постановою КМУ від 27.01.1995 року № 57, установлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску.

Апелянтом не було надано доказів незаконного перетину кордону батька ОСОБА_2 з дітьми: донькою ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та сином ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Крім того, ОСОБА_1 посилаючись на неодноразові звернення до правоохоронних органів з питання щодо незаконного утримання батьком їх неповнолітніх дітей не надала належних доказів у підтвердження зазначеного.

Встановлено, що ОСОБА_1 при вирішенні судом цивільної справи щодо розірвання шлюбу між сторонами, ОСОБА_1 в позовній заяві від 01.03.2017 року зазначила, що «..за спільною домовленістю між нами, діти залишаються проживати з батьком.» (том №1 а.с.106-107).

У заяві від 03.04.2017 року ОСОБА_1 підтримала позов в первісній редакції (том №1 а.с.26).

Також, колегія суддів не може взяти до уваги доводи апеляційної скарги щодо незгоди з Експертно-психологічним висновком від 22 жовтня 2018 року, який міститься в матеріалах справи, оскільки, доказів на його спростування апелянтом не було надано ні суду першої, ні апеляційної інстанції.

Згідно Експертно-психологічного висновку за результатами психологічного обстеження сім`ї Кудряшових в складі: батько ОСОБА_2 , донька ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та син ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , практикуючим психологом ОСОБА_7 було встановлено доцільність проживання малолітніх дітей з батьком в м. Гродно Республіки Білорусь (том№1 а.с.197-205).

Судом не встановлено виняткових обставин у розумінні положень ст. 161 СК України, які б свідчили про неможливість проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 разом з батьком ОСОБА_2 .

Також, в суді апеляційної інстанції апелянт зазначала, що з боку її колишнього чоловіка - ОСОБА_2 не чиняться їй перешкоди у спілкуванні з дітьми.

Крім того, суду не надано переконливих доказів того, що умови проживання дітей саме з матір`ю, мають перевагу над умовами проживання з батьком та можуть стати важливими чинниками при визначенні інтересів саме дітей.

Апелянт, не погоджуючись з оскаржуваним рішенням суду першої інстанції не надала належних доказів у підтвердження доводів апеляційної скарги та спростування висновків суду першої інстанції.

Судом апеляційної інстанції було вжито заходів щодо спілкування з дітьми в судовому засіданні. Однак, ОСОБА_2 не було забезпечено їх явку до суду. Інших клопотань сторонами не заявлялось.

При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).

Колегія суддів погоджуєтсься із висновком суду першої інстанції, що при визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дітей.

Судом першої інстанції враховано, що батько виявляє більшу увагу до дітей, турботу про них, прихильність дітей до батька, а можливість створення належних умов для їх виховання, на даному етапі розвитку буде максимально відповідати їх інтересам.

Також, колегія суддів враховує факт тривалого проживання дітей саме з батьком (понад півтора роки), що зумовило формування певних зв`язків, середовища, в якому проживають, виховуються і спілкуються діти.

Проте, суд першої інстанції, мотивуючи своє рішення помилково послався на принцип 6 Декларації прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) зроблено висновок, що «Декларація прав дитини не є міжнародним договором. Разом з тим положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей. У зв`язку з наведеним Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне відступити від висновків Верховного Суду України, висловлених у постановах від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2445цс16 та від 12 липня 2017 року у справі № 6-564цс17, щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме статті 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини, про обов`язковість брати до уваги принцип 6 Декларації прав дитини стосовно того, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини бути розлучена зі своєю матір`ю. Велика Палата Верховного Суду вважає, що при визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини в силу вимог статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року».

Проте, дані обставини не дають підстав суду апеляційної інстанції для зміни чи скасування судового рішення.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Згідно з пунктом 3 частини четвертої статті 265 ЦПК України у мотивувальній частині рішення зазначаються мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (частини перша, друга та п`ята статті 263 ЦПК України).

Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34-35).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Згідно з статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене та конкретні обставини справи, судове рішення відповідає вимогам норм матеріального і процесуального права і тому, колегія апеляційного суду вважає, що правових підстав для його скасування немає, а тому доводи апеляційної скарги підлягають залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Судові витрати понесені сторонами в зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення.

Керуючись ст.ст. 259,268,374,375,381,382,383,384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 05 березня 2019 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: Т.П.Красвітна

І.А. Єлізаренко