Справа № 307/624/17
П О С Т А Н О В А

Іменем України

17 грудня 2019 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Куштана Б.П. (доповідача),

суддів: Джуги С.Д. і Собослоя Г.Г.,

з участю секретаря Волощук В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Тячівського районного суду від 09 жовтня 2018 року (у складі судді Гримута В.І.) за об`єднаними позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 і Тячівської міської ради Тячівського району Закарпатської області, треті особи: Тячівська державна нотаріальна контора, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , про встановлення факту належності документу певній особі та визнання права власності на земельну ділянку та позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , треті особи: Тячівська державна нотаріальна контора, приватний нотаріус Стойка Надія Михайлівна, та Тячівська міська рада Тячівського району Закарпатської області про визнання заповіту удаваним і недійсним, встановлення нікчемності правочину та довіреності, визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом і державних актів на право приватної власності на земельні ділянки, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернулася до суду з цим позовом у березні 2017 р.

Просила:

-встановити, що державний акт серії III-ЗК № 024751 на право приватної власності на земельну ділянку загальною площею 3.36 га, виданий Тячівською міською радою народних депутатів 25.06.1999 р. на ім`я ОСОБА_6 , є таким, що належить ОСОБА_7 ;

-визнати за нею, ОСОБА_2 , право власності на частину земельної ділянки площею 1.42 га, яка розташована на території Тячівської міськради і належала ОСОБА_7 на підставі державного акту серії III-ЗК № 024751 на право приватної власності на земельну ділянку загальною площею 3.36 га, виданого Тячівською міською радою народних депутатів 25.06.1999 р.

Обґрунтувалатим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_7 , який за життя (16.05.2005 р.) заповів їй та ОСОБА_5 земельні ділянки площею по 1.42 га. Заяву про прийняття спадщини за заповітом подала до нотаріуса своєчасно, проте останній рекомендував звернутися у суд за встановленням права власності на спадкове майно. Рішенням Тячівського районного суду від 04.05.2007 р. за нею було визнано право власності на вказану земельну ділянку в порядку спадкування, але згодом таке скасоване апеляційним судом.

Вона повторно звернулася до нотаріуса за видачею свідоцтва про право на спадщину за заповітом, однак їй було відмовлено через непред`явлення правовстановлюючого документу (державного акту) про право власності спадкодавця ОСОБА_7 на земельну ділянку загальною площею 3.36 га.

Вважає, що має право вимагати усунення порушень своїх прав у судовому порядку шляхом визнання за нею права власності на земельну ділянку площею 1.42 га як спадкове майно за заповітом.

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом у квітні 2017 р.

Просила:

-визнати заповіт ОСОБА_7 , посвідчений приватним нотаріусом Тячівського районного нотаріального округу Стойкою Н.М. 16.05.2005 р., зареєстрований у реєстрі за № 3186, згідно з яким на користь ОСОБА_5 і ОСОБА_2 заповідано земельні ділянки площею по 1.42 га в урочищі «Сурдик» на території Тячівської міської ради для ведення товарного сільськогосподарського господарства, удаваним і недійсним;

-встановити нікчемність довіреності ОСОБА_7 , посвідченої приватним нотаріусом Тячівського районного нот ареального округу Стойкою Н.М. 16.05.2005 р., зареєстрованої у реєстрі за № 3187, якою ОСОБА_2 уповноважено управляти та розпоряджатися (продати, обміняти, здавати в оренду, заставляти в забезпечення зобов`язань перед кредитними установами) земельною ділянкою площею 1.42 га, що належить ОСОБА_7 на підставі державного акту на право приватної власності на землю серіїIII-ЗК № 024751;

-встановити нікчемність правочину, що вчинений сторонами ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_7 насправді правочину, що передбачав відчуження та перехід права власності (договір застави, купівлі-продажу) земельної ділянки для товарного сільськогосподарського виробництва, належної ОСОБА_7 на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії III-ЗК № 024751, та застосувати до нього наслідки нікчемності правочину;

-визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане Тячівською районною державною нотаріальною конторою 12.02.2007 р., зареєстроване в реєстрі за № 3-304, згідно з яким ОСОБА_5 набув право власності на земельну ділянку площею 1.42 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що належала померлому ОСОБА_7 на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії III-ЗК № 024751, та скасувати його державну реєстрацію;

-визнати недійсним державний акт серії ЯЕ № 444800 від 15.07.2008 р. на право приватної власності на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Тячівської міської ради в урочищі «Сурдик» площею 1.42 га, виданого ОСОБА_5 ;

-визнати недійсним державний акт серії ЯЕ № 459764 від 25.12.2008 р. на право приватної власності на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Тячівської міської ради в урочищі «Сурдик» площею 1.42 га, виданого ОСОБА_2 ;

-стягнути з відповідачів ОСОБА_2 і ОСОБА_5 судові витрати.

Обґрунтувала тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її батько ОСОБА_7 , а ІНФОРМАЦІЯ_2 померла мати ОСОБА_8 .

На момент смерті батька вона (позивач) мала 13 років, а тому ніякої спадщини не оформляла. Після смерті матері довідалась про існування заповіту батька від 16.05.2005 р. на користь ОСОБА_2 і ОСОБА_5 у частині земельної ділянки загальною площею 2.84 га (по 1.42 га кожному).

У ході розслідування кримінального провадження було встановлено, що між останніми та ОСОБА_7 існували відносини позики коштів.

Вважає, що заповіт батька не є особистим розпорядженням на випадок смерті, а волевиявлення не відповідало його волі та не було вільним, оскільки такий був складений для забезпечення виконання позикових зобов`язань перед ОСОБА_2 і ОСОБА_5 .

Насправді цей заповіт є удаваним правочином, під яким ОСОБА_2 і ОСОБА_5 фактично приховали інший правочин незаконний договір про відчуження і перехід права власності (договір застави або купівля-продаж) земельної ділянки для товарного сільськогосподарського виробництва, відчуження якої заборонено законом, а відтак недійсним.

Необхідність визнання недійсним виданого ОСОБА_5 свідоцтва про право на спадщину за заповітом обґрунтовує тим, що на час смерті спадкодавця ОСОБА_7 вона була неповнолітньою, а тому мала право на обов`язкову частку у спадщині, що не було враховано.

Ухвалою Тячівського районного суду від 30.05.2017 р. указані позови об`єднані в одне провадження (т.1, а.с.81).

Рішенням Тячівського районного суду від 07 травня 2018 р. позов ОСОБА_1 задоволено частково: визнано недійсним державний акт ЯЕ № 459764 від 25.12.2008 р., виданий на ім`я ОСОБА_2 ; у задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Позов ОСОБА_2 задоволено частково: визнано за ОСОБА_2 право власності на частину земельної діцялнки площею 1.42 га, що розташована на території Тячівської міської ради і належала ОСОБА_9 ) на підставі державного акту III-ЗК № 024751; ухвалу суду від 22.05.2017 р. про накладення арешту на земельну ділянку в урочищі «Сурдик» площею 1.42 га, право власності на яку оформлено на ОСОБА_5 , та земельну ділянку в урочищі «Сурдик» площею 1.42 га, право власності на яку було оформлено за ОСОБА_2 , після набрання рішенням законної сили скасувати; у зв`язку зі взаємозаліком судових витрат стягнення із сторін не проводити.

Указане судове рішення мотивоване таким.

ОСОБА_7 , мешканець АДРЕСА_1 , від першого шлюбу мав двох доньок: ОСОБА_10 і ОСОБА_4 . У фактичному шлюбі з ОСОБА_11 у нього народилася донька ОСОБА_12 20.01.2006 ІНФОРМАЦІЯ_2 . ОСОБА_7 і ОСОБА_11 зареєстрували шлюб.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 помер. Після його смерті залишилося спадкове майно, до якого входила земельна ділянка площею 3.36 га на території Тячівської міської ради та житловий будинок АДРЕСА_2 . У державному акті серії ІІІ-ЗК № 024751 власникомземлі зазначений ОСОБА_6 .

16.05.2005 р. ОСОБА_7 склав заповіт, яким заповів ОСОБА_5 земельну ділянку площею 1.42 га та ОСОБА_2 земельну ділянку площею 1.42 га., що розташовані на території Тячівської міської ради, та передані йому для ведення товарного сільськогосподарського виробництва згідно з державним актом серії ІІІ-ЗК № 024751. 12.02.2007 р. на підставі вказаного заповіту ОСОБА_5 було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку площею 1.42 га., що належала померлому ОСОБА_7 на підставі державного акту ІІІ-ЗК № 024751. Згідно з довідкою про визначення грошової нормативної оцінки земельної ділянки від 23.11.2006 р. вартість спадкового майна склала 8211.21 грн.

06.09.2006 р. мати позивачки Цупра (на той час ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_8 звернулася до приватного нотаріуса Стойки Н.М. із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_7 . У цій заяві зазначено, що спадкове майно складається із житлового будинку АДРЕСА_2 , а спадкоємців, передбачених ст. 1261 ЦК України, немає. Того ж дня ОСОБА_8 отримала свідоцтво про право на спадщину на житловий будинок. У цьому свідоцтві зазначено, що згідно з довідкою-характеристикою райдержтехінвентар бюро вартість спадкового майна складає 44199 грн.

Рішенням Тячівського районного суду від 04.05.2007 р. ОСОБА_2 було визнано власником земельної ділянки площею 1.42 га., яка належала ОСОБА_7 згідно з державним актом ІІІ-ЗК № 024751. На підставі цього рішення ОСОБА_2 було видано державний акт про право приватної власності на земельну ділянку серії ЯЕ 459764. За апеляційною скаргою ОСОБА_1 це рішення було скасовано рішенням апеляційного суду Закарпатської області, а в задоволенні позову відмовлено через хибні висновки суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для задоволення позову та у зв`язку з невірно визначеним колом відповідачів. Державний акт про право приватної власності ОСОБА_2 на земельну ділянку до цього часу не скасовано.

04.03.2016 року ОСОБА_2 подала документи до Тячівської державної нотаріальної контори для отримання свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_7 08.04.2016 р. нотаріус цієї нотаріальної контори винесла постанову про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, оскільки у спадкоємця відсутні правовстановлюючі документи, які підтверджують право власності ОСОБА_7 на спадкове майно. Згідно з позовною заявою ОСОБА_1 державний акт серії ІІІ-ЗК № 024751 знаходиться у неї.

Доводи ОСОБА_1 щодо визнання нікчемним, удаваним і недійсним складеного ОСОБА_7 заповіту не заслуговують на увагу, позаяк за своєю правовою природою заповіт є одностороннім правочином і не може бути визнаний нікчемним, якщо він відповідає вимогам ст. 203 ЦК України та вимогам, викладеним у главі 85 цього ж кодексу. Норми чинного законодавства (ст.ст. 1233-1236, ст. 215 ЦК України) не містять при складанні заповіту обов`язкової наявності у спадкодавця сімейних чи родинних відносин із спадкоємцями. Також законом не передбачено, у зв`язку з якими обставинами (наявність боргу, дружні відносини, особиста приязнь, симпатія, бажання надати матеріальну допомогу) спадкодавець може або не може складати заповіт у користь якоїсь особи. Основною ознакою такого правочину як заповіт є та обставина, що право власності на майно переходить до іншої особи лише після смерті спадкодавця, який за життя має право змінити або скасувати заповіт.

Безпідставним є і твердження ( ОСОБА_13 ) ОСОБА_1 про порушення спірним заповітом її права на обов`язкову частку у спадковому майні.

Так, установлено та не заперечується, що після смерті ОСОБА_7 залишилося четверо спадкоємців за законом: дружина, ОСОБА_14 , донька ОСОБА_12 (на даний час ОСОБА_1 ), та дві доньки від першого шлюбу: ОСОБА_10 і ОСОБА_4 .

Оскільки ОСОБА_12 у 2006 році була неповнолітньою, то відповідно до ст. 1241 ЦК України мала право на обов`язкову долю у спадщині, яка повинна була складати 1/8 частину спадкового майна.

Згідно з вимогами ч.3 ст. 1241 ЦК, будь-які обмеження та обтяження, встановлені у заповіті для спадкоємця, який має право на обов`язкову частку у спадщині, дійсні лише щодо тієї частини спадщини, яка перевищує його обов`язкову частку.

Із свідоцтва про право на спадщину за заповітом на ім`я ОСОБА_5 видно, що за довідкою про визначення грошової нормативної оцінки земельної ділянки від 23.11.2006 р. вартість заповіданого йому спадкового майна (земельної ділянки площею 1.42 га) складає 8211.21 грн. Аналогічно коштує і земельна ділянка, заповідана ОСОБА_2 .

У свідоцтві про право ОСОБА_8 на спадщину за законом після смерті ОСОБА_7 зазначено, що згідно з довідкою-характеристикою інвентарбюро вартість спадкового майна, тобто будинку АДРЕСА_2 , складає 44199 грн.

Отже, вартість спадкової маси після смерті ОСОБА_7 , не рахуючи предметів домашнього вжитку та с/г тварин, які залишилися ОСОБА_8 та ОСОБА_12 , складала (8211+8211 НОМЕР_1 =) 60621 грн., ј від цієї суми складає 15155.25 грн., а половина останньої частки складає 7577.62 грн. Окрім того, із земельної ділянки площею 3.36 га., яка належала спадкодавцю, залишилося (3.36 1.42 1.42 =) 0.92 га., позаяк за заповітом ОСОБА_5 та ОСОБА_2 успадкували тільки 2.84 га.

Оскільки доньки спадкодавця, ОСОБА_10 та ОСОБА_4 , заяви про прийняття спадщини не подавали, будинок у цілому успадкувала ОСОБА_8 , а після її смерті право власності на нього перейшло до ОСОБА_1 Прийнявши спадщину на будинок, ОСОБА_8 прийняла спадщину також у виді земельної ділянки площею 0.92 га., хоча її не оформила. Це право після її смерті перейшло до ОСОБА_1 , яка теж вважається такою, що прийняла спадщину на земельну ділянку площею 0.92 га., позаяк на момент смерті власника була неповнолітньою і проживала з ним.

Немає підстав і для визнання нікчемною довіреності, посвідченої приватним нотаріусом 16.05.2006 р., якою ОСОБА_7 уповноважив ОСОБА_2 розпоряджатися земельною ділянкою площею 1.42 га,так як відповідно до п.6 ч.1 ст. 248 ЦК України представництво за цією довіреністю припинилося у день смерті ОСОБА_7 , а сама ОСОБА_2 не вчинила ніяких дій по розпорядженню майном ОСОБА_7 на підставі вказаної довіреності.

Державний акт про право приватної власності на землю серії ЯЕ 459764 на ім`я ОСОБА_2 підлягає визнанню недійсним, оскільки такий був виданий на підставі рішення Тячівського районного суду від 04.05.2007 р., яке рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 11.02.2016 р. було скасовано, тобто відпала правова підстава для видачі державного акту.

Позовна вимога ОСОБА_2 про визнання за нею права власності на частину земельної ділянки площею 1.42 га, яка розташована на території Тячівської міськради і належала ОСОБА_7 на підставі державного акту серії III-ЗК № 024751 на право приватної власності на земельну ділянку загальною площею 3.36 га, виданого Тячівською міською радою народних депутатів 25.06.1999 р., підлягає задоволенню,оскільки позивачка позбавлена можливості отримати свідоцтво про право на спадщину на земельну ділянку у нотаріальному порядку.

Інша вимога ОСОБА_2 не потребує судового захисту через відсутність спору.

У апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати це рішення частково та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог, яким її позов задовольнити в повному обсязі, а в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовити повністю. Стягнути з ОСОБА_2 і ОСОБА_5 на її користь судові витрати.

Покликається на неповноту встановлення обставин, які мають значення для справи, неправильне їх дослідження та оцінку, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

Узагальнені та доречні доводи скарги зводяться до такого:

-суд першої інстанції не дав належної оцінки тому, що волевиявлення спадкодавця не відповідало його волі та не було вільним, оскільки заповіт був складений для забезпечення виконання позикових зобов`язань перед ОСОБА_2 і ОСОБА_5 , а відтак має бути визнаний недійсним як удаваний правочин;

-вимога щодо встановлення нікчемності довіреності стосується визнання її незаконною саме з моменту посвідчення, незалежно від наявності інших підстав для її припинення (зокрема, у зв`язку зі смертю довірителя), а тому суд безпідставно відмовив у задоволенні цієї вимоги;

-обов`язкова частка ОСОБА_1 складає ј частину спадкового майна, а не 1/8 частину;

Письмового відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

Апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції через його відповідність правильно встановленим обставинам, які мають значення для справи (є предметом доказування), належно оціненим доказам і нормам матеріального права, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

Згідно з положеннями ст. 367 ч.1, ч.6 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Доводів щодо позовних вимог ОСОБА_2 і рішення суду першої інстанції у частині вирішення цих вимог апеляційна скарга не містить.

Довід апеляційної скарги про удаваність заповіту через невідповідність волевиявлення спадкодавця його волі та обставинам щодо складання такого не спростовують висновків суду як суперечні обставинам справи, письмовим доказам і нормам матеріального права.

Так, згідно з положеннями ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Заповіт є одностороннім правочином, а тому повинен відповідати загальним вимогам, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Відповідно до ч.3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Однак, спеціальною нормою, яка регламентує підстави визнання заповіту недійсним, є приписи статті 1257 ЦК України, згідно з якою за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Тобто, заповіт визнається недійсним, якщо суд прийде до переконання, що документ складено людиною, не здатною усвідомлювати значення своїх дій або керувати ними або заповідач перебував під чиїмось тиском, впливом обману, погрози насильства, якщо оформлення його було вимушеним, написаним під час небезпечної для життя хвороби або внаслідок важких обставин.

Жодної із цих обставин у справі не встановлено і на такі як на підставу позовних вимог ОСОБА_1 не покликалася. Натомість, заявила вимогу про визнання заповіту недійсним як удаваного правочину (ст. 235 ЦК України), що не узгоджується із способами захисту цивільного права у спірних правовідносинах.

Про наявність у спадкодавця ОСОБА_7 саме такої волі, як зазначено у заповіті, свідчить і той факт, що заповіт складений ним ще 16.05.2005 р., тобто за понад 8 місяців до смерті ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ), і не змінювався.

Решта доводів скарги (щодо встановлення нікчемності довіреності та розміру обов`язкової частки ОСОБА_1 ) є необґрунтованими як похідні від основної (визначальної) вимоги про визнання заповіту недійсним через удаваність.

Зокрема, згідно з п.6 ч.1 ст. 248 ЦК України представництво за довіреністю припиняється у разі смерті особи, яка видала довіреність, оголошення її померлою, визнання її недієздатною або безвісно відсутньою, обмеження її цивільної дієздатності. У разі смерті особи, яка видала довіреність, представник зберігає своє повноваження за довіреністю для ведення невідкладних справ або таких дій, невиконання яких може призвести до виникнення збитків.

Тобто, на момент звернення ОСОБА_1 до суду з вимогою про встановлення нікчемності довіреності ОСОБА_7 (квітень 2017 р.) представництво за такою уже було припинено в зв`язку зі смертю останнього (з 21.01.2006 р.), а сама ОСОБА_2 (довірена особа) невідкладних справ або таких дій, невиконання яких може призвести до виникнення збитків, не вчиняла за відсутності потреби, що позивачем не спростовано.

Окрім того, за правилами ст. 247 ч.3 ЦК України нікчемною є лише така довіреність, у якій не вказана дата її вчинення. Однак, ця обставина і не була підставою відповідної позовної вимоги.

Твердження апелянта про те, що обов`язкова частка ОСОБА_1 складала ј, ане 1/8 частину спадкового майна, є безпідставним і спростовується як обставинами справи, так і письмовими доказами.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Отже, за наслідками розгляду апеляційної скарги та згідно з положеннями ст. 376 ЦПК суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, оскільки вважає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права, не встановлено.

Керуючись п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

2.Рішення Тячівського районного суду від 09 жовтня 2018 року залишити без змін.

3.Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складання повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду.

4.Повне судове рішення складено 27.12.2019 р.

Судді: