Ухвала

27 грудня 2019 року

місто Київ

справа № 461/9221/14-ц

провадження № 61-23029ск19

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Погрібного С. О. розглянув касаційну скаргу Галицької районної адміністрації Львівської міської ради на постанову Львівського апеляційного суду від 12 листопада 2019 року у цивільній справі за позовом Галицької районної адміністрації Львівської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи: Львівське комунальне підприємство "Цитадель-Центр", Львівська міська рада, про виселення,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2014 року Галицька районна адміністрація Львівської міської ради звернулася до суду з позовом, в якому, посилаючись на положення

статей 61, 116 Житлового кодексу України просила виселити ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та їхню доньку з квартири АДРЕСА_1 .

Рішенням Галицького районного суду Львівської області від 09 червня 2017 року позов задоволено. Виселено ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та їхню дочку з квартири АДРЕСА_1 .

Рішення суду першої інстанції обґрунтовувалося тим, що відповідно до додатку № 1 до рішення виконавчого комітету Львівської міської ради від 18 лютого 1999 року № 58 «Про відомчий готель Львівської міської ради» квартира АДРЕСА_1 включена у перелік приміщень, що становлять відомчий готель ЛМР.

06 вересня 2012 року виконавчим комітетом Львівської міської ради прийнято рішення № 609 «Про втрату чинності рішення виконавчого комітету від 19 лютого 1999 року № 58». Розпорядженням Галицької районної адміністрації від 05 травня 2014 року № 150 присвоєно квартирі АДРЕСА_1 , яка складається з двох житлових кімнат, площею 35, 6 кв. м, кухні, площею 5, 3 кв. м, суміщеного санвузла, площею 2, 3 кв. м, коридору, площею 2, 9 кв. м, балкону, площею 0, 8 кв. м, квартирний номер 7 а. Квартирі АДРЕСА_1 , яка складається із двох житлових кімнат, площею 35, 0 кв. м, кухні, площею 5, 2 кв. м, суміщеного санвузла, площею 3, 1 кв. м, коридорами, площею 6, 9 кв. м та 3, 0 кв. м., співвласниками якої є ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , залишити квартирний номер 7.

03 червня 2014 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 попереджено про звільнення самовільно найнятої квартири АДРЕСА_1 .

Суд першої інстанції зробив висновок, що оскільки відповідачами самовільно зайнято квартиру АДРЕСА_1 , без ордеру чи договору найму житлового приміщення, позов про їх виселення підлягає задоволенню. Одночасно суд першої інстанції відхилив заяву сторони відповідача про відмову у задоволенні позову з підстав пропуску позивачем позовної давності звернення до суду із зазначеним позовом.

Постановою Львівського апеляційного суду від 12 листопада 2019 року рішення суду першої інстанції скасовано, ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Суд апеляційної інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, керувався тим, що висновок суду першої інстанції, про те, що відповідачі самовільно, без правових та законних підстав займають спірну квартиру, а тому підлягають виселенню із зазначеної квартири без надання іншого житлового приміщення, є передчасним та невірним, оскільки на момент вселення відповідачі вселилися до спірного житлового приміщення за згодою його власника, а саме на підставі розпорядження Львівської міської ради від 29 серпня 2001 року № 323, яке в судовому порядку не скасовано. Також суд апеляційної інстанції встановив, що дочка відповідачів ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яку позивач просив виселити, досягла свого повноліття, а отже суд першої інстанції, вирішуючи житлові права такої особи, не вирішив питання про її залучення до участі у розгляді справи, що, за висновками суду апеляційної інстанції, є безумовною та обов`язковою підставою для скасування рішення.

21 грудня 2019 року Галицька районна адміністрація Львівської міської ради із застосуванням засобів поштового зв`язку звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою на зазначене судове рішення, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення суду апеляційної інстанції, ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд зробив висновок про наявність підстав для відмови у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційну скаргу подано на судове рішення, ухвалене у малозначній справі, яке не підлягає касаційному оскарженню.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, зазначених у цій статті Кодексу.

Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

За правилом частини дев`ятої наведеної статті для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.

Згідно з частиною четвертою статті 274 ЦПК України ця справа за зазначеним спором не відноситься до тієї категорії справ, що не можуть бути розглянуті в порядку спрощеного позовного провадження.

Предметом спору у справі є вирішення вимог про виселення відповідачів із займаного житлового приміщення. Зазначена справа не становить значної складності для вирішення судами та не належить до винятків із цієї категорії, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.

Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, тому незалежно від того, чи визнавав її такою суд першої чи апеляційної інстанції, ураховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України належить до Загальних положень цього Кодексу, які поширюються й на касаційне провадження, Верховний Суд визнає за можливе, користуючись власними повноваженнями, визнати цю справу малозначною.

У касаційній скарзі не обґрунтовується наявність умов застосування винятків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню.

При цьому, Верховний Суд дав оцінку та врахував: предмет позову, складність справи, значення справи для сторін і суспільства в цілому, за результатами чого не встановив наявності випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, у тому числі касаційна скарга не стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики.

Згідно з пунктом 8 частини другої статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Таким чином, конституційним принципом судочинства є забезпечення права на касаційне оскарження судових рішень виключно у випадках, визначених законом.

Цьому конституційному принципові відповідає загальне правило пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України щодо того, що усі судові рішення у малозначних справах не підлягають касаційному оскарженню. Це означає, що рішення суду апеляційної інстанції у таких справах є остаточними і подальшому оскарженню не підлягає.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, необхідно вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справі: «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» від 19 грудня 1997 року, заява № 26737/95).

З урахуванням наведеного, оскільки касаційна скарга подана на судове рішення у малозначній справі, що не підлягає касаційному оскарженню, у відкритті касаційного провадження у справі необхідно відмовити.

Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 2 частини шостої статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Галицької районної адміністрації Львівської міської ради на постанову Львівського апеляційного суду від 12 листопада 2019 року у цивільній справі за позовом Галицької районної адміністрації Львівської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи: Львівське комунальне підприємство "Цитадель-Центр", Львівська міська рада, про виселення, відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити скаржнику.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та оскарженню не підлягає.

Суддя С. О. Погрібний