ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

іменем України

23 січня 2019 року

м. Харків

справа № 640/15042/17

провадження № 22ц/818/265/19

Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Котелевець А.В.,

суддів - Піддубного Р.М., Тичкової І.Ю.,

за участю секретаря - Огар І.В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - Харківська міська рада,

третя особа - ОСОБА_2,

третя особа - ОСОБА_3,

третя особа - ОСОБА_4,

третя особа - Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю у Харківській області,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_5 - представника Харківської міської ради та ОСОБА_6 - представника ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 17 травня 2018 року в складі судді Попраса В.О.,

у с т а н о в и в:

В вересні 2018 року ОСОБА_1 звернувся у суд із позовом до Харківської міської ради (далі - ХМР), треті особи - ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, про визнання права власності на нежитлові приміщення.

Позовна заява, з урахуванням уточнень, мотивована тим, що 30 квітня 2007 року між фізичними особами-підприємцями (далі - ФОП) ОСОБА_7 - його батьком, ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено Договір про спільну діяльність по виконанню будівельних робіт з реконструкції існуючого салону-магазину з влаштуванням прибудови з підвалом по АДРЕСА_1 та введення новозбудованого об'єкта в експлуатацію в порядку, встановленому чинним законодавством України. Об'єкт нерухомості розташований на земельній ділянці загальною площею 0,0127 га, яка надавалась у користування ОСОБА_7 на підставі Договору оренди землі, укладеного 29 лютого 2008 року з ХМР строком до 01 липня 2009 року.

Рішенням Господарського суду Харківської області від 17 серпня 2010 року за ФОП ОСОБА_2 визнано право власності на нежитлові приміщення першого поверху літ. «А`-2» загальною площею 895,2 кв. м. (№ 1 площею 9,8 кв. м., № 1 площею 29,4 кв. м., № 2 площею 5,4 кв. м., № 3 площею 2,0 кв. м., № 4 площею 2,1 кв. м., № 5 площею 22,3 кв. м., № 6 площею14,2 кв. м., що розташовані по АДРЕСА_1. За ФОП ОСОБА_3 визнано право власності на нежитлові приміщення другого поверху літ. «А`-2» загальною площею 69,3 кв. м. (№ 1 площею 11 кв. м., № 1 площею 32,6 кв. м., № 2 площею 1,5 кв. м., № 3 площею 2,7 кв. м., № 4 площею 5,2 кв. м., № 5 площею 16, 3 кв. м. що розташовані по АДРЕСА_1. За ФОП ОСОБА_4 визнано право власності на нежитлові приміщення другого поверху літ. «А`-2» (№ 6 площею 39,6 кв. м.), що розташовані по АДРЕСА_1.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_7 помер. Після смерті батька відкрилась спадщина. Згідно з Свідоцтвом про право на спадщину за законом він є власником нежитлових приміщень підвалу № 9-11-:9-18 в літ. «А-2» загальною площею 114,1 кв. м. № АДРЕСА_1. При цьому в Свідоцтві зазначено, що самовільно побудовано приміщення підвалу № 9-19 площею 15,7 кв. м., № 9-20 площею 79,4 кв. м. в літ. «А-2» за цією ж адресою.

Посилаючись на те, що він є спадкоємцем особи, яка виготовила (створила) ці речі зі своїх матеріалів за власний кошт, реконструкція вказаних об'єктів є завершеною, ОСОБА_1 просив визнати за ним право власності на нежитлові приміщення підвалу № 9-19 площею 15,7 кв. м., № 9-20 площею 79,4 кв. м. в літ. «А-2» № АДРЕСА_1.

02 листопада 2017 року ОСОБА_5 - представник ХМО подала заперечення на позовну заяву, в яких просила відмовити в задоволенні позовних вимог.

Заперечення, з урахуванням уточнень, мотивовані тим, що особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Будівництво вказаного об'єкту нерухомості відбулося після спливу терміну, на який надавався дозвіл, та не прийнято до експлуатації (правовий висновок, що міститься в постановах Верховного Суду України від 18 листопада 2015 року у справі № 6-388цс15 та від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2710цс15). Відповідно до положень статті 1218 ЦК України та з урахуванням роз'яснень, що містяться в пункті 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» якщо спадкодавець здійснив самочинне будівництво, до спадкоємця переходить право власності на будівельні матеріали, обладнання тощо, які були використані в процесі будівництва.

Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 29 листопада 2017 року в складі судді Попраса В.О. до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, залучено Інспекцію державного архітектурно-будівельного контролю у Харківській області.

23 лютого 2018 року ОСОБА_6 - представник ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 подав заперечення на позовну заяву, в яких просив також відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1

Заперечення мотивовані тим, що самовільно побудовані об'єкти нерухомості не є об'єктами цивільного обігу та не можуть бути успадковані. Оскільки сторони договору домовились об'єднати свої вклади для досягнення спільної мети, то він за своєю природою є договором простого товариства. ОСОБА_7 не виконав свій обов'язок за договором щодо внесення 1/3 частки вартості будівництва і вартості проектної документації вказаного вище об'єкту, крім того не здав завершений об'єкт будівництва державній приймальній комісії.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 17 травня 2018 року позов задоволено. Визнано за ОСОБА_1 право власності на нежитлові приміщення підвалу № 9-19 площею 15,7 кв. м., № 9-20 площею 79,4 кв. м. в літ. «А-2» № АДРЕСА_1.

Стягнуто з ХМР на користь ОСОБА_1 2 466 грн. 00 коп. судового збору.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що рішенням Господарського суду Харківської області від 17 серпня 2010 року встановлено факт створення учасниками Договору нерухомого майна літ. «А`-2» № АДРЕСА_1, яке було предметом Договору про спільну діяльність по виконання будівельних робіт з реконструкції існуючого салону-магазину з влаштуванням прибудови з підвалом та визнано за учасниками право власності на новостворене нерухоме майно. Тому договір вважається виконаним, а його учасники мають право на відповідні площі збудованого об'єкта згідно з пунктом 2.8. Договору. Позивач є спадкоємцем всього майна, що належало ОСОБА_7, померлому ІНФОРМАЦІЯ_1 року, в тому числі і нежитлових приміщень за вказаною адресою.

20 червня 2018 року ОСОБА_5 - представник ХМО подала до Апеляційного суду Харківської області апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нову постанову про відмову в позові.

Апеляційна скарга мотивована тим, що договір про спільну діяльність по виконанню будівельних робіт з реконструкції існуючого салону-магазину з влаштуванням прибудови з підвалом по АДРЕСА_1 від 30 квітня 2007 року за змістом та юридичною природою є договором простого товариства, який припинив дію у зв'язку зі смертю фізичної особи - учасника ОСОБА_7, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 року, та який не передбачає правонаступництва в порядку спадкування (пункт 12.3 Договору). Отже, до складу спадщини, що вкрилась після смерті ОСОБА_7, не увійшли права та обов'язки, що належали померлому згідно з Договором. Спірні об'єкти є самочинним будівництвом, що виключає можливість визнання за позивачем права власності на них. Оскільки нежитлові приміщення підвалу № 9-19 площею 15,7 кв. м., № 9-20 площею 79,4 кв. м. в літ. «А-2» № АДРЕСА_1 не були предметом судового розгляду, рішення Господарського суду Харківської області від 17 серпня 2010 року не має преюдиційного характеру. Зазначає, що для введення нерухомих об'єктів до експлуатації існує певна процедура, яка позивачем не дотримана.

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 26 червня 2018 року в складі судді Кружиліної О.А. відкрито провадження у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_5 - представника ХМО.

04 липня 2018 року ОСОБА_6 - представник ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 подав до Апеляційного суду Харківської області апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нову постанову про відмову в позові.

Апеляційна скарга мотивована тим, що під час розгляду справи головуючому було заявлено відвід з підстав того, що існують обставини, що викликають сумнів у його об'єктивності та неупередженості, Однак клопотання безпідставно не було задоволено. Судом першої інстанції належним чином не з'ясовано статусу ОСОБА_8, який представляв інтереси позивача на підставі доручення. Довідка Товариства з обмеженою відповідальністю «Інвентарбюро» є неналежним доказом, оскільки приєднана до справи на стадії судового розгляду та без надсилання її третім особам. Рішення суду не є обгрунтованим, оскільки не місить аргументації щодо відхилення доводів третіх осіб у запереченнях на позов. Технічний паспорт на спірні нежитлові приміщення та Додаткові угоди до Договору судом першої інстанції належним чином досліджено не було. До спірних правовідносин не застосовано строк позовної давності, про який було заявлено в судовому засіданні 24 квітня 2018 року.

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 13 липня 2018 року в складі судді Кружиліної О.А. відкрито провадження у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_6 - представника ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 13 липня 2018 року в складі суддів Кружиліної О.А., Бурлаки І.В., Кіся П.В. справа призначена до розгляду.

23 липня 2018 року ОСОБА_8 - представник ОСОБА_1 подав до Апеляційного суду Харківської області відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_5 - представника ХМО, в якому просив залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Відзив мотивовано тим, що висновки суду першої інстанції по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення норм матеріального та процесуального права.

Згідно з підпунктом 3 пункту 3 Розділу ХП «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. Такі апеляційні суди у відповідних апеляційних округах мають бути утворені та розпочати здійснювати правосуддя не пізніше трьох років з дня набрання чинності цим законом.

Відповідно до пункту 8 розділу ХШ Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-УШ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Указом Президента України від 29 грудня 2017 року № 452/2017 «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» Апеляційний суд Харківської області ліквідовано та утворено Харківський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Харківську область, з місцезнаходженням у місті Харкові.

16 жовтня 2018 року вказану апеляційну скаргу передано до Харківського апеляційного суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (пункт 2 частини 1 статті 374 ЦПК України).

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України - в межах доводів і вимог апеляційної скарги - судова колегія вважає, що апеляційні скарги підлягають задоволенню з таких підстав.

Матеріали справи свідчать, що 30 квітня 2007 року між ФОП ОСОБА_7, ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено Договір про спільну діяльність по виконанню будівельних робіт з реконструкції існуючого салону-магазину з влаштуванням прибудови з підвалом по АДРЕСА_1 та введення новозбудованого об'єкта в експлуатацію в порядку, встановленому чинним законодавством України. Об'єкт нерухомості розташований на земельній ділянці загальною площею 0,0127 га, яка надавалась у користування ОСОБА_7 на підставі Договору оренди землі, укладеного 29 лютого 2008 року з ХМР строком до 01 липня 2009 року.

Рішенням Господарського суду Харківської області від 17 серпня 2010 року за ФОП ОСОБА_2 визнано право власності на нежитлові приміщення першого поверху літ. «А`-2» загальною площею 895,2 кв. м. (№ 1 площею 9,8 кв. м., № 1 площею 29,4 кв. м., № 2 площею 5,4 кв. м., № 3 площею 2,0 кв. м., № 4 площею 2,1 кв. м., № 5 площею 22,3 кв. м., № 6 площею14,2 кв. м., що розташовані по АДРЕСА_1. За ФОП ОСОБА_3 визнано право власності на нежитлові приміщення другого поверху літ. «А`-2» загальною площею 69,3 кв. м. (№ 1 площею 11 кв. м., № 1 площею 32,6 кв. м., № 2 площею 1,5 кв. м., № 3 площею 2,7 кв. м., № 4 площею 5,2 кв. м., № 5 площею 16, 3 кв. м. що розташовані по АДРЕСА_1. За ФОП ОСОБА_4 визнано право власності на нежитлові приміщення другого поверху літ. «А`-2» (№ 6 площею 39,6 кв. м.), що розташовані по АДРЕСА_1.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_7 помер.

До складу спадщини після смерті ОСОБА_9 входить що самочинно побудоване приміщення підвалу № 9-19 площею 15,7 кв. м., № 9-20 площею 79,4 кв. м. в літ. «А-2» АДРЕСА_1.

Дозвіл на виконання будівельних робіт з реконструкції існуючого салону-магазину з влаштуванням прибудови з підвалом по АДРЕСА_1 ОСОБА_9 надавався на підставі Дозволу на виконання будівельних робіт Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Харківській області від 14 травня 2009 року № 09/86 строком до 01 липня 2009 року.

Єдиним спадкоємицем першої черги після смерті батька є син померлого ОСОБА_1

28 лютого 2017 року державним нотаріусом Восьмої харківської державної нотаріальної контори ОСОБА_10 за реєстровим № 2-96 посвідчено Свідоцтво про право на спадщину за законом, згідно з яким позивач є власником нежитлових приміщень підвалу № 9-11-:9-18 в літ. «А-2» загальною площею 114,1 кв. м. № АДРЕСА_1. Право власності зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, номер запису про право власності 19236227.

ОСОБА_11 звернувся з позовом, в якому просить визнати за ним право власності на самочинно збудований об'єкт нерухомого майна у порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_9

Статтею 1216 ЦК України встановлено, що спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини, право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (статті 1217, 1223 ЦК України).

Згідно з частиною третьою статі 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом шестимісячного строку з дня її відкриття він не заявив про відмову від неї.

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини (стаття 1269 ЦК України).

До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).

Якщо будівництво об'єкта нерухомого майна здійснювалося згідно із законом, то у разі смерті забудовника до завершення будівництва його права та обов'язки як забудовника входять до складу спадщини на підставі статті 1216 ЦК України.

Самочинно збудовані житлові будинки, будівлі, споруди, інше нерухоме майно не є об'єктом права власності, тому таке майно не входить до складу спадщини.

Згідно зі статтею 376 ЦК України особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не буда відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Право власності на самочинно збудовані житлові будинки, будівлі, споруди, інше майно не набувають як особи, які здійснили це будівництво, так і їхні спадкоємці.

Права спадкоємців щодо самочинно збудованого майна визначаються судом відповідно до положень статей 376, 1218 ЦК України, за змістом яких у разі здійснення спадкодавцем самочинного будівництва до спадкоємців переходить право власності на будівельні матеріали, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва.

Спадкоємець не позбавлений права звернутись із позовними вимогами про визнання права власності на об'єкти самочинного будівництва в порядку спадкування. Це узгоджується з частинами третьою і п'ятою статті 376 ЦК України і нормами про спадкування та склад спадщини (статті 1216, 1218 ЦК України).

Якщо право звернутися з вимогою про визнання права власності на об'єкти самочинного будівництва відповідно до чинного законодавства (частини 3 та 5 статті 376 ЦК України) належало спадкодавцеві, воно також належить спадкоємцеві, який прийняв спадщину.

Право вимагати визнання права власності на самочинно збудоване майно відповідно до частин 3 і 5 статті 376ЦК України є суб'єктивним цивільним правом, яке переходить у порядку спадкування відповідно до статей 1216, 1218 ЦК України.

Рішення суду про визнання права власності на самочинно зведені будівлі та споруди за спадкоємцями має ґрунтуватись на оцінюванні наявних у матеріалах справи документів та інших доказів на підтвердження обставин, за наявності яких можливе задоволення таких вимог, зокрема: рішення компетентного органу про надання земельної ділянки для забудови; ступінь готовності самочинного будівництва; чи порушуються цим будівництвом права та законні інтереси інших осіб; в якому році було зведено самочинні будівлі; відповідність самочинно зведених будівель архітектурним, будівельним, санітарним, протипожежним правилам та нормам; наявність акту приймання в експлуатацію або сертифікату відповідності.

Відповідно до пункту 3 Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13 березня 2011 року № 461, прийняття в експлуатацію об'єктів, що належать до 1-Ш категорії складності, та об'єктів, будівництво яких здійснювалося на підставі будівельного паспорта, здійснюється шляхом реєстрації органами державного архітектурно-будівельного контролю поданої замовником декларації про готовність об'єкта до експлуатації.

Датою прийняття в експлуатацію об'єкта є дата реєстрації декларації. Експлуатація об'єктів, не прийнятих (якщо таке прийняття передбачене законодавством) в експлуатацію, забороняється (пункти 10, 11 Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів).

В матеріалах справи відсутні докази звернення ОСОБА_11 до відповідного територіального органу Державної архітектурно-будівельної інспекції щодо приймання самочинно побудованого приміщення підвалу № 9-19 площею 15,7 кв. м., № 9-20 площею 79,4 кв. м. в літ. «А-2» АДРЕСА_1.

Оскільки ОСОБА_11 не підтвердив існування обставин, за яких суд може визнати за ним в порядку спадкування за законом право власності на самочинно побудоване приміщення підвалу № 9-19 площею 15,7 кв. м., № 9-20 площею 79,4 кв. м. в літ. «А-2» АДРЕСА_1, підстави для задоволення позову відсутні.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права (частина 1 статті 376 ЦПК України).

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_6 - представника ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про порушення норм процесуального права не впливають на висновок суду щодо відсутності підстав для задоволення позову.

Посилання в апеляційній скарзі ОСОБА_6 - представника ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 на необхідність застосування до спірних правовідносин строку позовної давності, про який було заявлено в судовому засіданні 24 квітня 2018 року, не грунтуються на законі. Згідно з роз'ясненнями, що містяться в пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд і рушенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Частиною 1 статті 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За правилами пунктів «б», «в» пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається з резолютивної частини із зазначенням нового розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення, та розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Судові витрати, понесені ХМР за подачу апеляційної скарги, документально підтверджуються в розмірі 3 699 грн. 00 коп. (платіжне доручення № 1230 від 22 травня 2018 року на а. с. 159 т. 3).

Судові витрати, понесені ОСОБА_2 за подачу апеляційної скарги, документально підтверджуються в розмірі 3 699 грн. 00 коп. (квитанція № ПН987 від 26 червня 2018 року на а. с. 191 т. 3).

Оскільки апеляційні скарги підлягають задоволенню, судовий збір підлягає стягненню з позивача: на користь ХМР - в розмірі 3 699 грн. 00 коп.; на користь ОСОБА_2 - в розмірі 3 699 грн. 00 коп.

Керуючись ст. ст. 367, 374 ч. 1 п. 2, 376, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційні скарги ОСОБА_5 - представника Харківської міської ради та ОСОБА_6 - представника ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 17 травня 2018 року скасувати та ухвалити нову постанову.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Харківської міської ради, треті особи - ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю у Харківській області, про визнання права власності на нежитлові приміщення - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Харківської міської ради судовий збір в розмірі 3 699 грн. 00 коп. (три тисячі шістсот дев'яносто дев'ять грн. 00 коп.).

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 3 699 грн. 00 коп. (три тисячі шістсот дев'яносто дев'ять грн. 00 коп.) .

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повне судове рішення складено 24 січня 2019 року.

Головуючий А.В.Котелевець

Судді Р.М.Піддубний

О.Ю.Тичкова