Справа № 299/374/18
П О С Т А Н О В А

Іменем України

02 липня 2019 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

головуючої судді Кожух О.А.,

суддів Джуги С.Д., Куштана Б.П.,

за участі секретаря Микуляк Є.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Виноградівського районного суду Закарпатської області від 24 вересня 2018 року (головуючий суддя Надопта А.А.) у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,-

в с т а н о в и в :

У лютому 2018 року ПАТ КБ «ПриватБанк» (після зміни найменування - Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», далі: Банк) звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про солідарне стягнення заборгованості.

Позов мотивовано тим, що між Банком та ОСОБА_1 було укладено кредитно-заставний договір № MKMOAD40306976 від 17.11.2009, згідно якого позичальник отримав кредит у розмірі 82913,09 грн. на строк до 14.11.2014 зі сплатою 20,04 % річних.

Для забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором між Банком та ОСОБА_2 був укладений договір поруки від 17.11.2009.

Позичальник своїх зобов`язань не виконав, унаслідок чого Банк зазначав, що заборгованість станом на 06.12.2017 складає 537671,53 гривень, з якої: 81884,21 грн. за кредитом; 41542,73 грн. за відсотками; 11174,59 грн. комісія; 403070,00 грн. пеня.

Банк просив стягнути солідарно з відповідачів заборгованість у розмірі 117384,21 грн., з якої: 81884,21 грн. - за кредитом (тілом кредиту); 35500,00 грн. за відсотками.

Рішенням Виноградівського районного суду Закарпатської області від 24 вересня 2018 року у задоволенні позову Банку - відмовлено.

На це рішення Банк подав апеляційну скаргу. Посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення судом норм матеріального й процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позов Банку задовольнити.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що у кредитному договорі сторони узгодили збільшений строк позовної давності 5 років; оскільки кінцевий строк виконання зобов`язання договором було передбачено до 14.11.2014, тому вважає, що позов подано 08.02.2018 у межах позовної давності; вказує, що пунктом 14 договору поруки передбачено строк дії поруки, згідно якого порука припиняється після закінчення 5 років з дня настання терміну повернення кредиту.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника Банку, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, судова колегія дійшла таких висновків.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції вважав, що термін кредитного договору закінчився 14.11.2014, а звернувшись до суду з позовом 14.02.2018 Банк пропустив строк звернення до суду. Відповідач подав заяву про застосування строку позовної давності, що відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України є підставою для відмови у позові.

Проте з такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не може погодитись з таких підстав.

Встановлено та з матеріалів справи вбачається, що між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитно-заставний договір № MKMOAD40306976 від 17.11.2009, згідно якого позичальник отримав кредит у розмірі 82913,09 на строк до 14.11.2014 зі сплатою 20,04 % річних, та зобов`язаний був погашати його згідно графіку погашення кредиту. Датою внесення чергового платежу визначено 15 число кожного місяця (а.с.10-15).

Для забезпечення виконання зобов`язання позичальника за кредитним договором між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 був укладений договір поруки від 17.11.2009, згідно якого остання поручилася перед Банком нести солідарну відповідальність за порушення зобов`язань позичальником (а.с.18).

Банк на власний розсуд, з урахуванням принципу диспозитивності, просив стягнути з відповідачів солідарно заборгованість станом на 06.12.2017 у розмірі 117384,21 грн., з яких: 81884,21 грн. - за кредитом (тілом кредиту); 35 500,00 грн. за відсотками.

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

Встановлено, що оскільки позичальник взяті на себе зобов`язання належним чином не виконував, Банк у листопаді 2011 року уже звертався до суду з позовом до ОСОБА_1 , ПАТ «Акцент-Банк», у якому просив у рахунок погашення достроково всієї суми заборгованості за кредитно-заставним договором № MKMOAD40306976 від 17.11.2009 у розмірі 130734,06 грн. звернути стягнення на предмет застави.

За результатом розгляду спору у справі № 0417/2-4016/2011 було ухвалено рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 21.11.2011 (а.с. 76), яким позов ПАТ КБ "ПриватБанк" до ОСОБА_1 , ПАТ "Акцент-Банк" задоволено частково. Звернуто стягнення на рухоме майно за договором застави, а саме: автомобіль "Mersedes-Benz", модель Sprint, 2005 року випуску, тип ТЗ :фургон, № кузова/шасі НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , який належить на праві власності ОСОБА_1 для задоволення грошових вимог ПАТ КБ "ПриватБанк" за кредитно-заставним договором № MKMOAD40306976 від 17.11.2009 в сумі 130734 гривень 06 копійок шляхом проведення прилюдних торгів у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження». Згідно вказаного рішення, така заборгованість існувала станом на 04.10.2011.

Ще одним рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 15 жовтня 2012 року у справі № 2/0417/7257/2012, за результатами розгляду позову, з яким звернувся ПАТ КБ "ПриватБанк" до ОСОБА_1 , ПАТ "Акцент-Банк" у вересні 2012 року (а.с. 72-73), було звернуто стягнення на предмет застави - автомобіль "Mersedes-Benz", модель Sprint, 2005 року випуску, тип ТЗ :фургон, № кузова/шасі НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , який належить на праві власності ОСОБА_1 для задоволення грошових вимог ПАТ КБ "ПриватБанк" за кредитно-заставним договором № MKMOAD40306976 від 17.11.2009 в сумі 1176285 грн. 22 коп. Згідно вказаного рішення, така заборгованість існувала станом на 07.09.2012.

Як ствердила представник Банку та вбачається з розрахунку заборгованості, рішення суду про звернення стягнення на предмет застави не виконано.

Таким чином, звернувшись до суду з вимогою про звернення стягнення не предмет застави, Банк, скориставшись передбаченим ч. 2 ст. 1050 ЦК України правом вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, та сплати належних процентів, на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом, із чим погодився й суд, який задовольнив (двічі) позовні вимоги Банку.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту, незалежно від способу такого стягнення, змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі.

Оскільки вперше Банк звернувся до суду з позовом про звернення стягнення на предмет застави у листопаді 2011 року, відтак строк виконання основного зобов`язання настав у листопаді 2011 року.

Частиною 1 статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні.

В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Відповідні правові висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року (справа № 444/9519/12, провадження

N 14-10цс18), від 04 липня 2018 року (справа N 14-154цс18, провадження N 310/11534/13-ц), від 31 жовтня 2018 року (справа N 202/4494/16-ц, провадження N 14-318цс18).

Оскільки судовими рішеннями було вирішено питання про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором шляхом звернення стягнення на предмет застави, а право Банку нараховувати проценти за кредитом припинилося з пред`явленням до позичальника позову у листопаді 2011 року, тому вимога позивача про стягнення заборгованість а також нарахованих після листопада 2011 року процентів є необґрунтованою.

Щодо солідарного стягнення заборгованості з поручителя ОСОБА_2 колегія зазначає наступне.

Відповідно до правового висновку, викладеного Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 31.10.2018 (справа N 202/4494/16-ц), враховуючи встановлену законодавцем правову природу поручительства, як додаткового (акцесорного) зобов`язання до основного договору та пряму залежність від його умов, наявність рішення суду про стягнення кредитної заборгованості саме по собі свідчить про закінчення строку дії договору. А тому на правовідносини, які виникають після ухвалення рішення про стягнення заборгованості, порука не поширюється, якщо інше не встановлене договором поруки.

Пунктом 14 договору поруки, укладеним між Банком та ОСОБА_2 , передбачено, що порука припиняється після закінчення 5 років з дня настання терміну повернення кредиту.

Термін повернення кредиту настав у листопаді 2011 року - із зверненням Банку до суду з позовом про звернення стягнення на предмет застави.

Таким чином, вимоги Банку до поручителя також є безпідставними.

З вимогою про стягнення коштів відповідно до частини другої статті 625 ЦК України Банк не звертався.

В той же час, суд першої інстанції у своєму рішенні зазначив, що Банк звернувся до суду з позовом після спливу строку позовної давності.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України плив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Проте, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Оскільки позов є безпідставним, у ньому слід відмовити саме за безпідставністю матеріально-правової вимоги.

Відтак, судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права, що, відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, є підставою для зміни судового рішення. Відповідно до ч. 4 ст. 376 ЦПК України, зміна судового рішення може полягати, зокрема, в зміні його мотивувальної частини. При цьому резолютивну частину судового рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст. 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, п. 4 ч. 1, ч. 4 ст. 376 ст. ст. 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Виноградівського районного суду Закарпатської області від 24 вересня 2018 року змінити в частині правового обґрунтування.

Резолютивну частину рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Касаційну скаргу на постанову апеляційного суду може бути подано безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 12 липня 2019 року.

Головуюча:

Судді: