Постанова

Іменем України

13 лютого 2019 року

м. Київ

справа № 320/7905/16-ц

провадження № 61-32563св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Коротуна В. М., Крата В. І., Курило В. П. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Таскомбанк»,

відповідач - ОСОБА_1,

третя особа - відділ реєстрації виконавчого комітету Мелітопольської міської ради Запорізької області,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення сторін касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 25 квітня 2017 року у складі судді Горбачової Ю. В. та ухвалу апеляційного суду Запорізької області

від 04 жовтня 2017 року у складі колегії суддів: Полякова О. З.,

Крилової О. В., Трофимової Д. А.,

ІСТОРІЯ СПРАВИ:

Короткий зміст позовних вимог:

У грудні 2016 року публічне акціонерне товариство «Таскомбанк» (далі - ПАТ «Таскомбанк») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1, третя особа - відділ реєстрації виконавчого комітету Мелітопольської міської ради Запорізької області, про усунення перешкод у користуванні нерухомістю шляхом виселення.

Позовна заява мотивована тим, що 23 листопада 2016 року позивачем було отримано у власність нерухоме майно, а саме: 3/4 частин квартири АДРЕСА_1

Також, 23 листопада 2016 року позивачем було отримано у власність нерухоме майно, а саме: 1/4 частин квартири АДРЕСА_1

Право власності було зареєстровано 23 листопада 2016 року. Таким чином, позивач є власником вказаної квартири в цілому.

В квартирі, що належить позивачу зареєстрована ОСОБА_1, яка є одним з попередніх співвласників, право власності якої на частину квартири було припинено у зв'язку з переходом його до позивача.

ПАТ «Таскомбанк» просив суд усунути перешкоди у користуванні власністю а саме квартирою АДРЕСА_1, шляхом виселення ОСОБА_1, шляхом виселення ОСОБА_1 із вказаної квартири та встановити порядок виконання рішення суду шляхом зняття з реєстрації ОСОБА_1 за вказаною адресою.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій:

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області

від 25 квітня 2017 року позовні вимоги задоволено частково.

Висилено ОСОБА_1 з квартири АДРЕСА_1

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Рішення мотивовано тим, що відповідач без належної правової підстави проживає в спірній квартирі, в добровільному порядку відмовляється звільнити квартиру, чим грубо порушує права позивача, як власника, перешкоджає йому користуватися та розпоряджатись належною йому на праві власності квартирою. Суд дійшов висновку про виселення відповідача із спірної квартири без надання іншого житлового приміщення.

Ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 04 жовтня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено.

Рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області

від 25 квітня 2017 року залишено без змін.

Відхиляючи апеляційну скаргу ОСОБА_1, суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги:

24 жовтня 2017 року ОСОБА_1 через засоби поштового зв'язку подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 25 квітня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 04 жовтня

2017 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судами норм матеріального та порушенням норм процесуального права.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що суди попередніх інстанцій не звернули уваги на те, що особам, яких виселяють із житлового будинку (жилого приміщення), який є предметом іпотеки і придбаний не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку одночасно надається інше постійне житло. При виселенні з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла в судовому порядку, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Доводи інших учасників справи:

17 січня 2018 року ПАТ «Таскомбанк» через засоби поштового зв'язку подало до Верховного Суду відзив, у якому просить касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 25 квітня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 04 жовтня 2017 року залишити без змін.

Відзив обґрунтовано тим, що іпотека на вказану квартиру була припинена

23 листопада 2016 року. З 23 листопада 2016 року банк не є іпотекодержателем, а ОСОБА_1 не є іпотекодавцем. Банк є власником зазначеної квартири, що підтверджується відповідними правовстановлюючими документами, отже необґрунтовано застосовувати до предмету цього позову законодавство про іпотеку.

Рух касаційної скарги:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення»

ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Статтею 388 ЦПК України встановлено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року касаційна скарга разом із матеріалами цивільної справи надійшла до Верховного Суду.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ У СКЛАДІ КОЛЕГІЇ СУДДІВ ДРУГОЇ СУДОВОЇ ПАЛАТИ КАСАЦІЙНОГО ЦИВІЛЬНОГО СУДУ:

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Перевіривши доводи касаційної скарги, врахувавши аргументи, наведені у відзиві на касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України встановлено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Короткий зміст встановлених судами першої та апеляційної інстанцій обставин справи:

23 листопада 2016 року приватним нотаріусом Мелітопольського міського нотаріального округу Запорізької області Чудською О. О. видано свідоцтво, згідно якого посвідчено, що ПАТ «Таскомбанк» належить на праві власності майно, що складається з 3/4 частин квартири АДРЕСА_1 Оскільки майно не реалізовано/торги не відбулися і стягувач ПАТ «Таскомбанк» виявив бажання залишити за собою непродане майно, що раніше належало ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину.

Згідно витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності від 23 листопада 2016 року № 73729829, право власності за позивачем зареєстровано 23 листопада 2016 року.

23 листопада 2016 року приватним нотаріусом Мелітопольського міського нотаріального округу Запорізької області Чудською О. О. видано свідоцтво, згідно якого посвідчено, що ПАТ «Таскомбанк» належить на праві власності майно, що складається з 1/4 частин квартири АДРЕСА_1 Оскільки майно не реалізовано/торги не відбулися і стягувач ПАТ «Таскомбанк» виявив бажання залишити за собою непродане майно, що раніше належало ОСОБА_7 на підставі рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 09 квітня 2012 року.

Згідно витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності від 23 листопада 2016 року № 73739449, право власності за позивачем зареєстровано 23 листопада 2016 року.

Таким чином встановлено, що ПАТ «Таскомбанк» з 23 листопада 2016 року отримав у власність квартиру АДРЕСА_1 і на час звернення до суду є власником всієї квартири.

Відповідно до довідки, виданої КП «Житломасив» в квартирі, що належить позивачу, зареєстрована та проживає ОСОБА_1, яка є одним з попередніх співвласників, право власності якої на частину квартири було припинено, в зв'язку з переходом його до позивача.

Згідно довідки відділу реєстрації виконавчого комітету Мелітопольської міської ради Запорізької області від 05 січня 2017 року № 21, місце проживання ОСОБА_1, зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив із того, що відповідач без належної правової підстави проживає в спірній квартирі, в добровільному порядку відмовляється звільнити квартиру, чим грубо порушує права позивача, як власника, перешкоджає йому користуватися та розпоряджатись належною йому на праві власності квартирою. Суд дійшов висновку про виселення відповідача із спірної квартири без надання іншого житлового приміщення.

Проте колегія суддів Верховного Суду не може погодитися з даним висновком суду апеляційної інстанції, оскільки такий зроблений з неправильним застосуванням норм матеріального права, що призвело до ухвалення передчасного судового рішення.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення апеляційного суду не відповідає.

Норми права, які регулюють спірні правовідносини:

Щодо застосування норм матеріального права у аналогічних правовідносинах, ВеликаПалата Верховного Суду у постанові від 31 жовтня 2018 року за наслідками розгляду цивільної справи № 753/12729/15-ц дійшла таких висновків.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону № 898-IV, так і норма статті 109 ЖК УРСР.

Висновки Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду за результатом розгляду касаційної скарги:

Погоджуючись з висновком суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог про виселення ОСОБА_1 із спірної квартири без надання іншого жилого приміщення, суд апеляційної інстанції на вказане уваги не звернув, не визначився з характером спірних правовідносин, дійшов не правильного висновку про застосування до спірних правовідносин норми ЦК України при цьому не врахував, що спірні правовідносини регулюються нормами ЖК УРСР. Під час розгляду справи, судом не було з'ясовано за яких обставин була набута у власність спірна квартира ОСОБА_1, чи була вона іпотекодавцем за кредитним договором, на які потреби брався кредит, у якій валюті. Без з'ясування вказаних обставин висновки апеляційного суду про задоволення позовних вимог ПАТ «Таскомбанк» неможливо вважати обґрунтованим.

Пунктом 2 частини першої статті 409 ЦПК України встановлено, що суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.

Керуючись статтями 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційної цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 04 жовтня 2017 року скасувати.

Справу за позовом публічного акціонерного товариства «Таскомбанк» до ОСОБА_1, третя особа - відділ реєстрації виконавчого комітету Мелітопольської міської ради Запорізької області, про усунення перешкод у користуванні нерухомістю шляхом виселення передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді: Н. О. Антоненко
В. М. Коротун
В. І. Крат
В. П. Курило