Справа № 316/1925/18
Провадження № 2/316/178/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" квітня 2019 р. м.Енергодар

Енергодарський міський суд Запорізької області у складі

головуючого судді Куценко М.О.,

за участю секретаря судового засідання Нестерової Г.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Енергодар справу за позовом Комунального підприємства «Підприємство комунальної власності» Енергодарської міської ради Запорізької області до ОСОБА_1, про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням,-

ВСТАНОВИВ:

КП «ПКВ» ЕМР звернулося до суду з позовом, в якому просить визнати ОСОБА_1 таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1, та стягнути з відповідача на свою користь витрати про сплаті судового збору.

В обґрунтування позовних вимог у позові зазначено, що 02.09.2011 року відповідачу було надано ліжко-місце у кв. № 27 у гуртожитку по вул. Лісова буд. 1 корп. 2. При перевірці паспортного режиму встановлено, що відповідач у зазначеному житловому приміщенні не мешкає з 01.02.2018 року, плату за комунальні послуги не сплачує.

Ухвалою судді Енергодарського міського суду Запорізької області від 09.11.2018 року відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою суду від 04.02.2019 року підготовче провадження закрито та справу призначено до судового розгляду.

В судове засідання сторони не зявилися.

Представник позивача - КП «ПКВ» ЕМР, через канцелярію суду надав клопотання про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить задовольнити (а.с. 24).

Відповідач ОСОБА_1 через канцелярію суду надав відзив на позов, у якому просить відмовити у задоволенні позовних вимог. В обґрунтування своїх доводів зазначив, що він дійсно зареєстрований та проживає з вересня 2011 року за адресою: АДРЕСА_1, щомісячно та своєчасно сплачує квартплату та комунальні платежі, тощо. За фахом відповідач є монтажником будівельних конструкцій 4 розряду, у зв'язку з цим працює вахтовим методом, виїжджаючи за кордон на заробітки, згідно умов укладених трудових договорів строком від одного місяця до року. В листопаді 2017 року йому запропонували роботу за фахом монтажника в Республіці Білорусь- роботодавець ТОВ «Трест Росспсцснергомонтаж» на період з 01.02.2018 року по 09.11.2018 року. Але, при цьому повідомили, що за специфікою роботи він обов'язково повинен отримати спеціальний дозвіл на право заняття трудовою діяльністю на території Республіки Білорусь та пройти трьохмісячне стажування па підприємстві. На виконання даних умов роботодавця в жовтні 2017 року він виїхав до Республіки Білорусь, а 01.11.2017 року отримав спеціальний дозвіл па право заняття трудовою діяльністю № 0132401, про що зазначено в розділі 4 трудового договору та приступив до стажування па посаді монтажника будівельних конструкцій 4 розряду. В січні 2018 року керівництво ТОВ «Трест Россгіеценергомонгаж» повідомило про успішне проходження ним стажування, у звязку з чим був укладений трудовий договір № ТБ 00000000 5 терміном з 01.02.2018 року по 09.11.2018 року. По закінченню трудового договору наприкінці листопада 2018 року ОСОБА_1 повернувся до м. Енергодар за місцем своєї реєстрації. Тобто, останній був відсутній в квартирі за місцем своєї реєстрації в період з 01.11.2017 року по 05.12.2018 року з поважної причини, у звязку з офіційним працевлаштуванням на території Республіки Білорусь. Квартплату та комунальні платежі за даний період сплатив, заборгованості не має. Складені акти непроживання вважає необґрунтованими, та складеними «штучно», адже його сусід- Гордієнко Анатолій, підпис якого стоїть в акті, достеменно знав про його вахтовий графік роботи і йому було відомо про місце перебування відповідача на дату складання цих актів. Також про термін відїзду ОСОБА_1 ставив до відома і завідуючого гуртожитком, і завідуючу господарством.

У звязку з неявкою у судове засідання всіх учасників справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази, приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити з наступних підстав.

Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно ст. 6 та ч. 1 ст.127 ЖК УРСР, жилі будинки і жилі приміщення призначаються для постійного проживання громадян, а також для використання у встановленому порядку як службових жилих приміщень і гуртожитків.

Відповідно до предмету позову, КП «ПКВ» ЕМР просить визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме житловою площею в гуртожитку з тих підстав, що останній не проживає в ній більше шести місяців.

Оскільки правовий режим відповідної категорії гуртожитків згідно з Законом України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» та Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» прирівняно до правового режиму житлових приміщень в будинках державного і громадського житлового фонду, то до мешканців таких гуртожитків у разі їх тимчасової відсутності поширюються вимоги статей 71,72 ЖК УРСР(висновок Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладений в Аналізі судової практики застосування Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків»).

Згідно зі ст.ст.71,72 ЖК України, у разі відсутності без поважних причин в житловому приміщенні більше шести місяців наймача або членів його сім'ї в судовому порядку зазначені особи визнаються такими, що втратили право на користування житловим приміщенням. При цьому тимчасова відсутність повинна нести безперервний характер. Якщо особа повертається на місце проживання, вважається, що переривається і строк тимчасової відсутності.

Згідно з встановленим ст. 13 ЦПК України принципом диспозитивності цивільного судочинства, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексах випадках. Учасники справи розпоряджаються своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Частиною 3 ст. 12 та частиною 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. (ч. 1 ЦПК України)

Виходячи зі змісту ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно вимог ст. 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

На підтвердження викладених у позові обставин, які свідчать про тривале- більше шести місяців не проживання відповідача за спірною адресою, долучено наступні докази, які були предметом дослідження судом під час розгляду справи по суті.

За змістом актів про непроживання мешканця від 30.01.2018р. та 31.08.2018р. вбачається, що було проведено обстеження житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1. Під час обстеження виявлено, що у вказаному приміщенні ОСОБА_1 не проживає на момент її обстеження.

Суд критично ставиться до вищевказаних актів, оскільки з них не вбачається, в який час доби (нічний чи денний) та у який способом проводилось обстеження (чи була комісія допущена в житлове приміщення, і якщо ні, то з яких причин). В актах вказаний висновок, що відповідач ОСОБА_1 не проживає в зазначеній кімнаті, але зі змісту актів не зрозуміло на підставі яких даних чи доказів комісія при складанні актів дійшла вказаного висновку.

Крім того вказані акти спростовуються письмовими поясненнями відповідача у відзиві на позов та доданими до нього письмовими доказами: копією трудового договору № ТБ 000000005 від 01.02.2018 року, укладеного між ТОВ «Трест Россгіеценергомонгаж» та ОСОБА_1 терміном до 09.11.2018 року (а.с. 28-30). Місцем роботи у вказаному договорі зазначено: Республіка Біолорусь, Городненська область, Островецький район, стартова база механізації, тобто, робота відповідача повязана з відрядженнями за кордон.

Тобто, під час складання вказаних актів ОСОБА_1 перебував у відрядженні за межами України, що визнається судом поважною причиною.

За наведених обставин, доказів безперервного непроживання відповідача більше шести місяців за спірною адресою, що були б підставою для правомірного застосування положень ст. ст. 72 ЖК України суду не надано, що дає підстави прийти до висновку про відсутність визначених законом підстав для задоволення позову.

Згідно з п. 4 ст. 129 Конституції України, однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. (ст. 2 ЦПК України)

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.(ст. 89 ЦПК України)

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 4, 19, 83, 84, 89, 260, 263, 264, 265 ЦПК України,-

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову Комунального підприємства «Підприємство комунальної власності» Енергодарської міської ради Запорізької області до ОСОБА_1, про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням,- відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до апеляційного суду Запорізької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення суду.

Згідно п.п. 15.5 п. 15 ч. 1 Розділу ХІІІ «Перехідні Положення» ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: М. О. Куценко