Постанова

Іменем України

16 cічня 2019 року

м. Київ

справа № 401/1174/17

провадження № 61-34602св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - державне підприємство «Світловодський комбінат твердих сплавів та тугоплавких металів»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 20 червня 2017 року у складі судді Волошиної Н. Л. та рішення Апеляційного суду Кіровоградської області

від 07 вересня 2017 року у складі колегії суддів: Авраменко Т. М.,

Суровицької Л. В., Чельник О. І.,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до державного підприємства «Світловодський комбінат твердих сплавів та тугоплавких металів» (далі - ДП «Світловодський комбінат твердих сплавів і тугоплавких металів») про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, компенсації втрати частини заробітної плати в зв'язку з порушенням строків її виплати.

Позовна заява мотивована тим, що з 04 березня 1986 року по 04 вересня

2013 року він працював на посаді головного інженера Державного підприємства «Світловодський комбінат твердих сплавів і тугоплавких металів» та був звільнений за власним бажанням у зв'язку з виходом на пенсію, згідно статті 38 КЗпП України. Зазначав, що ДП «Світловодський комбінат твердих сплавів і тугоплавких металів» заробітну плату виплачував з порушенням вимог статті 115 КЗпП України, у зв'язку

з чим виникла заборгованість, яка на день звільнення складала 49 129,17 грн. При звільненні йому була видана трудова книжка, але не було проведено з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України.

Ураховуючи зазначене та уточнені позовні вимоги, ОСОБА_1 просив суд стягнути з ДП «Світловодський комбінат твердих сплавів і тугоплавких металів» на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні

з 28 квітня 2016 року по 20 червня 2017 року у сумі 46 214,05 грн, а також компенсацію втрати частини заробітної плати за період з 26 березня 2015 року по 30 квітня 2017 року в розмірі 31 539,55 грн, та за період з 28 квітня 2016 року по 30 квітня 2017 року в розмірі 12 264,70 грн. Всього компенсація втрати частини доходу складає 43 804, 25 грн.

Заочним рішенням Світловодського міськрайонного суду позов задоволено частково. Стягнуто з ДП «Світловодський комбінат твердих сплавів та тугоплавких металів» на користь ОСОБА_1 43 396,95 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. В задоволенні позовних вимог в частині стягнення компенсації втрати частини заробітної плати в зв'язку з порушенням строків її виплати відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення районного суду мотивовано тим, що оскільки в день звільнення ОСОБА_1 відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України,

ДП «Світловодський комбінат твердих сплавів та тугоплавких металів» було видано належно оформлену трудову книжку але не було проведено з ним розрахунок у строки, зазначенів статті 116 КЗпП України, то позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення на його користь з роботодавця середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні підлягають задоволенню. Оскільки належна позивачу заробітна плата до дня ухвалення судом цього рішення не виплачена, то вимоги про стягнення компенсації заробітної плати є передчасними, тому не підлягають задоволенню.

Рішенням Апеляційного суду Кіровоградської області від 07 вересня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.Скасовано заочне рішення Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області

від 10 червня 2017 року в частині відмови в стягненні компенсації заробітної плати. Позов ОСОБА_1 про стягнення компенсації заробітної плати задоволено частково. Стягнуто з ДП «Світловодський комбінат твердих сплавів і тугоплавких металів» на користь ОСОБА_1 компенсацію втрати частини заробітної плати в зв'язку з порушенням строків її виплати за період з травня 2016 року по березень 2017 року включно в сумі 8 529,24 грн, в стягненні інших сум компенсації відмовлено.

Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що оскільки середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні є компенсаційною виплатою за порушення права на оплату праці, яка нараховується в розмірі середнього заробітку та не є заробітною платою, визначеною як періодичний платіж і законодавством про працю строки його виплати не визначені, тому компенсація, передбачена статтею 34 Закону України «Про оплату праці» на середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні не нараховується.Також чинним законодавством не передбачено нарахування компенсації на присуджений судом розмір компенсації втрати частини заробітку за попередні періоди, то рішення суду першої інстанції в частині відмови в стягненні компенсації підлягає скасуванню, а позовні вимоги частковому задоволенню.

У касаційній скарзі, поданій у жовтні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просив скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Стягнути з ДП «Світловодський комбінат твердих сплавів і тугоплавких металів» на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 28 квітня 2016 року по 20 червня 2017 року у сумі 46 214,05 грн,

а також компенсацію втрати частини заробітної плати за період з 26 березня 2015 року по 30 квітня 2017 року в розмірі 31 539,55 грн, та за період з 28 квітня 2016 року по 30 квітня 2017 року в розмірі 12 264,70 грн. Всього компенсація втрати частини доходу складає 43 804, 25 грн.

Касаційна скарга мотивована тим, що у порушення статей 212, 213, 215 ЦПК України апеляційний суд не дослідив його доводів щодо віднесення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та компенсації її втрати частини заробітної плати до структури додаткової заробітної плати та ухвалив помилкове рішення, щодо часткового стягнення компенсації розрахованої апеляційним судом лише на суму заборгованості із заробітної плати на день звільнення, тобто на 49 129,17 грн.

Відзив на касаційну скаргу сторонами не подано.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судами встановлено, що ОСОБА_1 працював у ДП «Світловодський комбінат твердих сплавів і тугоплавких металів» головним інженером з 04 березня 1986 року та наказом № 11/к від 04 вересня 2013 року був звільнений з посади за власним бажанням, у зв'язку з виходом на пенсію відповідно до статті 38 КЗпП України (а. с. 10).

У день звільнення з ОСОБА_1 не було проведено повного розрахунку.

Згідно довідки ДП «Світловодський комбінат твердих сплавів і тугоплавких металів», станом на 04 січня 2015 року заборгованість із заробітної плати ОСОБА_1 становила 49 129,17 грн (а. с. 16).

Заочним рішенням Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 25 березня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_1 до

ДП «Світловодський комбінат твердих сплавів і тугоплавких металів» про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та компенсації витрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків виплати задоволено. Стягнуто

з ДП «Світловодський комбінат твердих сплавів і тугоплавких металів» на користь ОСОБА_1 заборгованість із заробітної плати в сумі 49 129,17 грн, середній заробіток за час затримки розрахунку в розмірі 62 692,86 грн, компенсацію втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати в розмірі 18 177,79 грн (а. с. 12-13).

Заочним рішенням Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 27 квітня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_1 до

ДП «Світловодський комбінат твердих сплавів і тугоплавких металів» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та стягнення компенсації витрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати задоволено. Стягнуто з ДП «Світловодський комбінат твердих сплавів і тугоплавких металів» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 26 березня 2015 року по 27 квітня

2016 року в розмірі 43 869,05 грн, компенсацію втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати за період з березня 2015 року по квітень 2016 року в розмірі 16 703,92 грн (а. с. 17-18).

Таким чином, судовими рішеннями стягнуто компенсацію втрати частини заробітної плати по квітень 2016 року включно. Зазначені рішення суду не виконано.

Статтею 21 КЗпП України передбачений обов'язок роботодавця виплачувати працівникові заробітну плату.

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпПУкраїни власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього кодексу.

При звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму (стаття 116 КЗпП України).

В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору (статті 117 КЗпП України).

Згідно статті 115 КЗпП України та статті 24 Закону України «Про оплату праці» роботодавець зобов'язаний виплачувати заробітну плату працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором (або нормативним актом роботодавця, погодженим з профспілкою), не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати регулюється статтею 34 Закону України «Про оплату праці», Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати», Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159.

Отже, суд першої інстанції ухвалюючи рішення про задоволення позову ОСОБА_1 в частині вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні дійшов вірного висновку про те, що такі вимоги підлягають задоволенню, оскільки в день звільнення ОСОБА_1 відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України, ДП «Світловодський комбінат твердих сплавів та тугоплавких металів»було видано належно оформлену трудову книжку але не було проведено з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині відмови в стягненні компенсації заробітної плати та ухвалюючи нове рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_1, апеляційний суд на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, дійшов обґрунтованого висновку про те, що вимоги щодо стягнення компенсації присуджених судом розміру середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні та компенсації втрати частини заробітку за попередні періоди не підлягають задоволенню. Оскільки за своєю суттю середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні є компенсаційною виплатою за порушення права на оплату праці, яка нараховується в розмірі середнього заробітку та не є заробітною платою, визначеною як періодичний платіж і законодавством про працю строки його виплати не визначені, тому компенсація, передбачена статтею 34 Закону України «Про оплату праці» на середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні не нараховується. Також правильно зазначив, що чинним законодавством не передбачено нарахування компенсації на присуджений судом розмір компенсації втрати частини заробітку за попередні періоди.

Докази та обставини, на які посилається заявник у касаційній скарзі, про те, що апеляційний суд не дослідив його доводів щодо віднесення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та компенсації її втрати частини заробітної плати до структури додаткової заробітної плати та ухвалив помилкове рішення, щодо часткового стягнення компенсації розрахованої апеляційним судом лише на суму заборгованості із заробітної плати на день звільнення є необґрунтованими, оскільки вони були предметом дослідження судом апеляційної інстанції, при їх дослідженні були дотримані норми матеріального і процесуального права, у рішенні наведені мотиви прийнятого судом рішення.

Інші доводи касаційної скарги висновки судів першої інстанції в незмінній при апеляційному перегляді частині та апеляційної інстанцій не спростовують, на законність судових рішень не впливають, а направлені на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції. При вирішенні вказаної справи судом правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює.

Відповідно до частин першої, другої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 20 червня 2017 року в незмінній при апеляційному перегляді частині та рішення Апеляційного суду Кіровоградської області від 07 вересня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б. І. Гулько

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта