КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 369/6620/18 Головуючий у суді першої інстанції: Пінкевич Н.С.
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/7978/2019 Доповідач у суді апеляційної інстанції: Волошина В.М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 грудня 2019 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах

Головуючого Волошиної В.М.

Суддів Панченко М.М., Слюсар Т.А.

при секретарі Маличівській Н.В.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 12 лютого 2019 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору недійсним, визнання права власності та поділ майна подружжя.

Заслухавши доповідь судді Волошиної В.М., перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а :

06 червня 2018 року позивач ОСОБА_2 звернулась у суд з позовом до відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та просила суд визнати недійсним договір купівлі-продажу автомобіля Seat Toledo 1992 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , укладений 21 січня 2016 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 ; визнати за нею право власності на автомобіль Seat Toledo 1992 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 ; визнати за нею право власності на мотоблок Forte HSD1G-121E з додатковим обладнанням; стягнути з неї на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію за мотоблок в розмірі 5000 грн. після отримання нею мотоблоку.

Позовні вимоги мотивовані тим, що з 04 лютого 2000 року позивач перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 Мають 3-х спільних дітей: синів ОСОБА_4 , 2000 року народження, ОСОБА_5 , 2011 року народження, ОСОБА_6 , 2011 року народження. За час перебування у шлюбі за кошти, подаровані їй її батьками в сумі 5000 дол. США, 22 липня 2007 року був придбаний автомобіль Seat Toledo 1992 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 . А тому вважала, що даний автомобіль є її особистим майном. Вартість автомобіля на даний час становить 39 000 грн. Також у вересні 2017 року ними був придбаний важкий дизельний мотоблок Forte HSD1G-121E з додатковим обладнанням, який переобладнаний в чотирьохколісний. На даний час його вартість становить 25 000 грн.

Спільне життя з відповідачем ОСОБА_8 не склалось, проживають окремо. У добровільному порядку поділити майно не можуть. При поділі майна просила врахувати, що з нею залишились проживати троє дітей, відповідач матеріально не утримує своїх дітей, не сплачує аліменти, тому її частка має бути збільшена: їй слід виділити 4/5 часток вартості мотоблоку (20000 грн.), а відповідачу - 1/5 частку вартості мотоблоку (5000 грн.).

Також вказувала, що ОСОБА_2 продав автомобіль за договором купівлі-продажу 21 січня 2016 року своїй матері. Будь-якої згоди на таку перереєстрацію вона не надавала. Автомобіль був проданий не в інтересах сімї. Про дані обставини вона дізналась готуючи позов до суду. Після припинення шлюбних відносин відповідач ОСОБА_2 приховує автомобіль та одноосібно ним користується. Зазначала, що автомобіль є її власністю, але формально він є спільним майном подружжя, тому на підставі ст.65 СК України вона мала надати згоду на його продаж. Зважаючи на що даний договір має бути визнаний недійсним, а за нею слід визнати право власності на автомобіль. При поділі майна просила збільшити її частку в майні на вартість автомобіля без сплати компенсації, оскільки він був придбаний за подаровані їй кошти, відповідач не утримує своїх дітей, а автомобіль потрібен їй для забезпечення дітей: відвозити на навчання. Вона має водійські права, а старший син після досягнення повноліття також отримає водійське посвідчення і зможе керувати автомобілем.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 12 лютого 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору недійсним, визнання права власності та поділ майна подружжя відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду позивач ОСОБА_1 подала на нього апеляційну скаргу, посилаючись на те, що суд першої інстанції при ухваленні рішення не здійснив всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів, не застосував норми матеріального права, які належить застосувати до правовідносин, які виникли між сторонами. Зокрема вказувала, що суд проігнорував ту обставину, що автомобіль придбаний під час шлюбу, але за кошти її матері, а тому є її особистою власністю, а мотоблок придбаний за її кошти, але у шлюбі, ці речі їй необхідні, як матері трьох дітей та повинні бути виділені у її власність. Стверджувала, що автомобіль відповідач відчужив без її згоди своїй матері ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 21 червня 2016 року, тому цей договір є недійсним. Щодо мотоблоку, то відповідач передав його також без її згоди своїй матері ОСОБА_3 . Обгрунтовуючи доводи своєї апеляційної скарги позивач посилалась на норми Конституції України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Сімейного кодексу України, норми Цивільного кодексу України та правові позиції Верховного Суду України та Верховного Суду.

У відзиві на апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 відповідач ОСОБА_2 зазначив, що апеляційна скарга є необґрунтованою, вимоги, викладені в ній, не відповідають чинному законодавству. При цьому вказував, що спірний автомобіль Seat Toledo був ним придбаний у 2003 році за 4200 доларів США, а не за кошти батьків позивача, як вона стверджувала у апеляційній скарзі. Жодних доказів на підтвердження цих обставин позивач суду не надала. За всі годи сумісного проживання претензій з цього приводу позивач не пред`являла. Відчуження спірного автомобіля було проведено 21 січня 2016 року, а введення спільного господарства було припинено 13 квітня 2018 року і позивач достеменно про продаж автомобіля знала і будь-яких майнових претензій з цього приводу вона не заявляла. Посилаючись на роз`яснення постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21 грудня 2007 року вважав, що правових підстав до визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобіля немає. Щодо мотоблоку Forte HSD1G-121E, то доказів його придбання подружжям позивач суду не надала, а тому суд правомірно відмовив у задоволенні позовних вимог в цій частині. Просив рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Відповідач ОСОБА_3 у визначений ухвалою суду строк, не скористалася процесуальним правом подання відзиву на апеляційну скаргу.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно положень ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За відсутності правових підстав суд першої інстанції відмовив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору недійсним, визнання права власності та поділ майна подружжя.

З такими висновками суду слід погодитись, оскільки суд дійшов їх з дотриманням вимог процесуального законодавства щодо всебічності й повноти з?ясування дійсних обставин справи, прав та обов?язків сторін в даних правовідносинах належної правової оцінки наданих сторонами в справі доказів та норм матеріального права.

У статті 263 ЦПК України визначені наступні вимоги до законності і обґрунтованість судового рішення:

1. Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

2. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

3. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

4. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

5. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду у повній мірі відповідає вказаним вимогам цивільного процесуального права.

При ухваленні рішення про відмову у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції вважав встановленими наступні обставини.

04 лютого 2000 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у Відділі реєстрації актів громадського стану м. Очакова Миколаївської області було укладено шлюб, про що в книзі реєстрації актів про одруження зроблено актовий запис за №18. Від шлюбу сторони мають 3-х дітей ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (повнолітнього), ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13 квітня 2018 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було розірвано.

З матеріалів справи вбачається, що звертаючись до суду, позовні вимоги ОСОБА_1 зводились до визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобіля Seat Toledo 1992 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , укладений 21 січня 2016 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 ; визнання за нею право власності на автомобіль Seat Toledo 1992 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 ; визнання за нею право власності на мотоблок Forte HSD1G-121E з додатковим обладнанням; стягнення з неї на користь ОСОБА_2 грошової компенсацію за мотоблок у розмірі 5000 грн. після отримання нею мотоблоку.

Згідно ч. 3 ст. 368 ЦК України, ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.

Встановлено, що 28 вересня 2007 року в період перебування сторін у шлюбі, за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на автомобіль Seat Toledo 1992 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , що підтверджено свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 , що не було спростовано сторонами під час розгляду справи.

Суд першої інстанції розглядаючи спір, правильно прийшов до висновку, що матеріали справи не містять доказів того, що ОСОБА_1 чи ОСОБА_2 вклали у купівлю автомобіля лише особисті кошти, або кошти на придбання автомобіля були взяті у борг. Оскільки спірний автомобіль придбаний сторонами за час зареєстрованого шлюбу, тому дане майно є спільною сумісною власністю подружжя та відповідно частки їх є рівними. А доводи ОСОБА_1 про те, що спірний автомобіль придбаний за кошти її батьків, є голослівними, оскільки відповідних доказів нею не надано.

Відповідно до ст. 215 ЦК України, підставами недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог, встановлених частинами першою - третьою, п`ятою, шостою ст. 203 ЦК України.

Підставами недійсності правочину відповідно до ст. 203 ЦК України є невідповідність (суперечливість) його змісту вимогам Цивільного кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; відсутність у особи, яка вчиняє правочин, необхідного обсягу цивільної дієздатності; відсутність вільного волевиявлення учасника правочину і невідповідність його внутрішній волі; невідповідність форми вчинення правочину установленій законом; правочин має бути спрямований на настання реальних правових наслідків.

Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом.

Згідно статті 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Тлумачення статті 60 СК України свідчить, що законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі, в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом України в постанові від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17.

За статтею 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Разом з тим, відсутність такої згоди сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним.

На інші обставини в обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 не посилається.

Пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність.

Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

З аналізу зазначених норм закону у їх взаємозв`язку можна дійти висновку, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд установить, що той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 16 серпня 2017 року № 6-54цс17.

Належними доказами недобросовісність відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не встановлена, не посилається на це і ОСОБА_1 в своїй позовній заяві.

Крім того, судом першої інстанції встановлено, що станом на січень 2016 року подружжя ОСОБА_12 проживало разом, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, права та обов`язки, що підтверджено сторонами та їх представниками в судовому засіданні. Докази не проживання подружжя спільно до часу розірвання шлюбу в матеріалах справи відсутні.

До того ж, з матеріалів цивільної справи №369/3299/18 від 13.04.2018 Києво-Святошинського районного суду Київської області про розірвання шлюбу (позовна заява ОСОБА_2 ) , витребуваної апеляційним судом, вбачається, що фактичні шлюбні відносини між сторонами припинені з грудня 2017 року, що визнала сторона відповідача ОСОБА_1 , подавши письмову заяву (а.с.25).

Відповідно до змісту ст. ст. 12, 13, 76-81 ЦПК України суд слухає цивільні справи на засадах змагальності сторін, в межах заявлених вимог і на підставі доказів наданих сторонами та їх представниками, докази повинні подаватись належні, тобто містити інформацію щодо предмета доказування, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, доказування не можуть ґрунтуватися на припущеннях.

ОСОБА_1 звертаючись до суду з позовом про визнання права власності на мотоблок Forte HSD1G-121E з додатковим обладнанням та стягнення з неї на користь ОСОБА_2 грошової компенсацію за мотоблок в розмірі 5000 грн. після отримання нею мотоблоку, у підтвердження позовних вимог, подала суду копії фото та роздруківки з Інтернету на мотоблок про вартість, але про наявність інших доказів, які б свідчили про те, що мотоблок придбаний в шлюбі та є спільним майном подружжя, як в суді першої інстанції, так і апеляційної не зазначила.

Таким чином, позивачка не довела належними та допустимими доказами наявність обставин, на які вона посилалась, як на підставу своїх позовних вимог.

До такого висновку прийшов і суд першої інстанції, з яким погоджується і суд апеляційної інстанції.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції письмових доказів суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими при вирішенні справи доведені.

Висновки суду щодо підстав для відмови у задоволені позовних вимог відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону.

Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин застосовані правильно.

Доводи апеляційної скарги з приводу того, що суд першої інстанції при розгляді справи не здійснив всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів, не застосував норми матеріального права, які належить застосувати до правовідносин, які виникли між сторонами, не взяв до уваги її покази з приводу отриманих в дар коштів від батьків на придбання автомобіля, що призвело до неправильного вирішення справи, не можуть бути прийняті судом апеляційної інстанції в якості підстав для скасування оскаржуваного рішення.

Всі висновки суду першої інстанції щодо безпідставності заявленого позову та неможливості відновлення порушеного права повно та послідовно викладені у мотивувальній частині оскаржуваного рішення.

Обставин, які б дали суду апеляційної інстанції підстави для спростування указаних висновків суду, апеляційна скарга позивача не містить, в ході апеляційного розгляду позивач та її представник також не навели таких обставин.

Крім того, під час розгляду справи апеляційним судом у справі оголошувалась перерва з метою надання позивачем відповідних доказів в підтвердження її позовних вимог, на які вона посилалась, як на підставу своїх вимог. Між тим, в подальшому такі докази позивачем суду не були надані і про наявність таких не зазначено.

За правилами ст. 375 ЦПК України суд апеляційної залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, апеляційний суд приходить до висновку про те, що судом першої інстанції дана належна оцінка доводам сторін у сукупності з наданими сторонами доказами, висновки суду відповідають обставинам справи, доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують їх, тому підстав до скасування оскаржуваного рішення немає.

Керуючись ст. ст. 367,374,375,382,384 ЦПК України, колегія суддів ,-

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 12 лютого 2019 року залишити без змін.

Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. При оголошенні вступної та резолютивної частин судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий:

Судді: