ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
_______________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

Іменем України

27 грудня 2019 року

м. Харків

справа №643/9074/19

провадження №22-ц/818/5798/19

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Маміної О.В.

суддів: Кругової С.С., Пилипчук Н.П.,

учасники справи:

позивач Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач ОСОБА_1

розглянувши у порядку ст. 369 ЦПК України в м. Харкові без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Московського районного суду м. Харкова від 09 серпня 2019 року, постановлене у порядку спрощеного провадження під головуванням судді Букреєвої І.А., в залі суду в місті Харкові, -

в с т а н о в и в:

У червні 2019 року Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 124 233,10 грн.

Заочним рішенням Московського районного суду м. Харкова від 09 серпня 2019 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 01.04.2013 року у розмірі 124 233,10 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь позивача судовий збір у розмірі 1921 грн.

Ухвалою Московського районного суду м.Харкова від 07 жовтня 2019 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог у повному обсязі; стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» на її користь судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 2 881,50 грн.

Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права; вказує, що її не було належним чином повідомлено про розгляд справи за вищевказаним позовом, що позбавило її права особисто прийняти участь у справі та заявити клопотання про застосування строків позовної давності. ОСОБА_1 зазначає, що матеріали справи містять лише копію анкети-заяви, що нею підписана. При цьому Витяг з умов та правил надання банківських послуг не містять її підпису, що свідчить про те, що вони не є складовою частиною договору. Крім того з наданих позивачем розрахунків убачається, що нею, починаючи з 21 травня 2013 року по 11 травня 2016 року було сплачено на користь позивача грошові кошти у розмірі 15 910 грн., з 25 червня 2013 року по 03 листопада 2015 року було сплачено 4 930,02 грн. відсотків. Відповідачка вважає, що розмір тіла кредиту повинен становити 2 436,12 грн. (7 366,14 грн. 4 930,02 грн) замість 7 366,14 грн. Згідно договору від 01.04.2013 року нею було отримано кредит у розмірі 8 000 грн., а сплачено 15 910 грн., що свідчить про відсутність заборгованості її перед банком. Наявні підстави для відмови у задоволенні позову. Також відповідачка наполягала на застосуванні строків давності до спірних правовідносин, оскільки з 31 травня 2016 року вона не здійснювала платежів за договором, тоді як позовна заява подана лише у червні 2019 року, тобто з пропуском строку давності.

Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» надав письмові пояснення, в яких зазначив, що за договором кредиту від 01.04.2013 року з відповідачки на користь АТ КБ «ПриватБанк» стягненню підлягає заборгованість у розмірі 395,89 грн., оскільки на протязі періоду кредитування позичальником було використано не 8 000 грн., а 16 305,89 грн. (зняття готівки в банкоматі, оплата товарів, послуг, мобільного зв`язку тощо). В той же час за весь період кредитування позичальником було внесено 15 910 грн., тому заборгованість ОСОБА_1 за тілом кредиту складає 395,89 грн. Щодо строку позовної давності, то клопотання відповідачки безпідставне, оскільки в межах кредитного договору від 01.04.2013 року вона отримана картку строком дії до 30.09.2016 року, а позов подано у червні 2019 року, тобто у межах строків давності.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Ухвалюючи заочне рішення у справі, суд першої інстанції виходив з того, що належним чином повідомлений відповідач не з`явився в судове засідання, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив. При цьому зобов`язання за кредитним договором від 01.04.2013 року належним чином не виконав, що є підставою для стягнення з відповідача суми заборгованості у розмірі 124 233,10 грн.

Проте такі висновки суду першої інстанції не в повній мірі відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Згідно ст. 211, 223 ЦПК України розгляд судом цивільної справи відбувається у судовому засіданні з обов`язковим повідомленням учасників справи. Суд відкладає розгляд справи у разі неявки в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання.

Стаття 274 ЦПК України містить перелік справ, що розглядаються у порядку спрощеного позовного провадження.

Так, у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи:

1) малозначні справи;

2) що виникають з трудових відносин;

3) про надання судом дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України тому з батьків, хто проживає окремо від дитини, у якого відсутня заборгованість зі сплати аліментів та якому відмовлено другим із батьків у наданні нотаріально посвідченої згоди на такий виїзд.

У порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.

За правилами цивільного процесуального Кодексу України у суді першої інстанції у порядку спрощеного провадження розглядаються справи без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін - ч.5 ст.279 ЦПК України.

Матеріали справи свідчать про те, що у червні 2019 року Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 124 233,10 грн.

Ухвалою судді Московського районного суду м.Харкова від 11 червня 2019 року відкрито провадження у справі. Визначено, що справа буде розглядатися за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін (а.с.45).

Копія ухвали суду про відкриття провадження у справі направлялася судом на адресу ОСОБА_1 , проте повернулася до суду як не вручена (а.с. 47).

Оскаржуване рішення ухвалено судом у порядку спрощеного провадження, проте на підставі ст. 280 ЦПК України.

Відповідно до ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов:

1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання;

2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин;

3) відповідач не подав відзив;

4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Постановивши ухвалу про відкриття провадження у справі та вирішивши питання про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, суд першої інстанції розглянув справу, ухваливши заочне рішення. Натомість питання про розгляд справи з повідомленням (викликом) сторін в судове засідання судом не вирішувалось.

Судом не було враховано положення ч.13 ст.7 ЦПК України із змісту якого, у взаємозв`язку із ст. 279 ЦПК України випливає, що в разі розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження розгляд проводиться без виклику (повідомлення) учасників справи, і в такому випадку судове засідання не проводиться. Якщо засідання не проводиться, тоді, очевидно, що відсутні підстави ухвалювати заочне рішення.

ОСОБА_1 не була належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи, оскільки в матеріалах справи відсутні дані про вручення їй судових повісток з викликом на 09 серпня 2019 року.

Крім того розгляд справи в порядку спрощеного провадження без виклику сторін унеможливлює застосування судом вимог ст. 280 ЦПК України. Заочне рішення ухвалюється судом з належним повідомленням сторін, тоді як розгляд справи в порядку спрощеного провадження здійснюється без їх виклику.

Відповідно до п.4 ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги відповідача щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права та розгляду справи у порядку заочного рішення за його відсутності. У зв`язку з чим, рішення суду підлягає скасуванню на підставі ст. 376 ЦПК України, з ухваленням нового рішення по суті позовних вимог.

Судом встановлено, що 01.04.2013 року між Публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», укладено кредитний договір з ОСОБА_1 , згідно з умовами якого остання отримала кредит шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку, отримавши платіжну картку та персональний ідентифікаційний номер для авторизації (а.с.7).

У заяві зазначено, що відповідач згоден з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг, а також, що він ознайомився та погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді.

До кредитного договору банк додав Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку (а.с.8).

Згідно з наданим банком розрахунком убачається, що станом на 30.04.2019 року заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором від 01.04.2013 року становить 274 228,66 грн., з яких:

-7 366,14 грн. заборгованість за кредитом,

-263 162,52 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом,

-3 700 грн. заборгованість за пенею та комісією.

Як на підставу позовних вимог, АТ КБ «ПриватБанк» посилався на те, що зобов`язання за кредитним договором відповідачка належним чином не виконує, тому наявні підстави для стягнення з неї заборгованості у розмірі 124 233,10 грн. з яких: 7366,14 грн. заборгованість за кредитом та 116 866,96 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом, з урахуванням того, що законодавством не передбачено вимагати від боржника повернення лише повної суми заборгованості; кредитодавець на свій розсуд може вимагати від боржника будь-яку частину суми заборгованості за кредитом.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом статті 1056-1 ЦК України розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, в разі укладення договору кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Матеріали справи свідчать про те, що у анкеті-заяві позичальника від 01.04.2013 року процентна ставка не зазначена (а.с.7).

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за відсотками на поточну і прострочену заборгованість за користування кредитними коштами.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 01.04.2013 року, посилався на Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/як невід`ємні частини спірного договору.

Витягом з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витягом з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування, а також містяться додаткові положення (а.с.9-32).

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та, зокрема, саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

До спірних правовідносин не може бути застосовані правила частини першої статті 634 ЦК України, за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк», тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19).

Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, які містяться в матеріалах даної справи не визнаються відповідачем та не містять її підпису, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 01 квітня 2013 року шляхом підписання заяви-анкети.

Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами.

Відповідачка не заперечує факту укладення нею кредитного договору від 01.04.2013 року. Лише зазначає про те, що нею, починаючи з 21 травня 2013 року по 11 травня 2016 року було сплачено на користь позивача грошові кошти у розмірі 15 910 грн., з 25 червня 2013 року по 03 листопада 2015 року було сплачено 4 930,02 грн. відсотків. Відповідачка вважає, що розмір тіла кредиту повинен становити 2 436,12 грн. (7 366,14 грн. 4 930,02 грн) замість 7 366,14 грн. Крім того згідно договору від 01.04.2013 року нею було отримано кредит у розмірі 8 000 грн., а сплачено 15 910 грн., що свідчить про відсутність заборгованості її перед банком.

Також відповідачка наполягала на застосуванні строків давності до спірних правовідносин, оскільки з 31 травня 2016 року вона не здійснювала платежів за договором, тоді як позовна заява подана лише у червні 2019 року, тобто з пропуском строку давності.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України).

У зобов`язаннях, в яких строк виконання не встановлено або визначено моментом вимоги кредитора, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України.

Як вбачається з правових позицій, викладених в Постанові Верховного Суду України від 19 березня 2014 року по справі №614цс14, яка була ухвалена за наслідками перегляду цивільної справи за позовом ПАТ КБ «Приватбанк» про стягнення заборгованості, відповідно до правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку.

За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору.

Аналогічні правові позиції викладені і в постанові Верховного Суду від 30 травня 2018 року по справі № 181/467/17, сторонами в якій були ПАТ КБ «Приватбанк» та позичальник. Зокрема, у вказаному судовому рішенні зазначено, що висновок судів попередніх інстанцій про початок перебігу позовної давності з моменту внесення позичальником останнього платежу на погашення кредитної заборгованості є помилковим. Картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - зі спливом останнього дня дії картки, а не закінченням строку дії договору. Такий висновок узгоджується з правовими позиціями, викладеними у постановах Верховного Суду України від 19 березня 2014 року у справі № 6-14цс14, від 23 листопада 2016 року у справі № 6-2104 цс16.

Відповідно до ч.3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Створення рівних можливостей учасникам процесу у доступі до суду та до реалізації і захисту їх прав є частиною гарантій справедливого правосуддя, зокрема принципів рівності та змагальності сторін.

Відповідач, який не був належним чином (згідно з вимогами процесуального закону) повідомлений про час і місце розгляду справи у суді першої інстанції, не має рівних з позивачем можливостей подання доказів, їх дослідження та доведення перед цим судом їх переконливості, а також не може нарівні з позивачем довести у суді першої інстанції ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх заперечень.

Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду, який викладений у постанові від 17.04.2018 року у справі №200/11343/14-ц, якщо суд першої інстанції, не повідомивши належно відповідача про час і місце розгляду справи, ухвалить у ній заочне рішення, відповідач вправі заявити про застосування позовної давності у заяві про перегляд такого рішення. У разі відмови суду першої інстанції у задоволенні цієї заяви, відповідач може заявити про застосування позовної давності в апеляційній скарзі на заочне рішення суду першої інстанції.

Встановлено, що відповідача не було належним чином повідомлено про розгляд справи за вищевказаним позовом. Під час розгляду заяви про перегляд заочного рішення ОСОБА_1 не просила суд застосувати строки давності (а.с.53-60).

Крім того матеріали справи свідчать про те, що при укладенні кредитного договору від 01.04.2013 року ОСОБА_1 отримала кредитну картку строком дії до 30.09.2016 року. Тоді як позовна заява подана 10 червня 2019 року, тобто у межах строків давності.

Таким чином відсутні підстави для застосування строків давності у спірних правовідносинах.

З матеріалів справи убачається, що позивач просив суд стягнути з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 01.04.2013 року, яка станом на 30.04.2019 року становить 124 233,10 грн. з яких:

- 7366,14 грн. заборгованість за кредитом;

-116 866,96 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом.

Разом з тим у письмових поясненнях, наданих позивачем до суду апеляційної інстанції, АТ КБ «ПриватБанк» зазначив, що стягненню з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» підлягає заборгованість за тілом кредиту у розмірі 395,89 грн.

Дослідивши розрахунок заборгованості відповідачки та виписку по особовому її рахунку, як позичальника, встановлено, що на протязі періоду кредитування ОСОБА_1 було використано не 8 000 грн., а 16 305,89 грн. (зняття готівки в банкоматі, оплата товарів, послуг, мобільного зв`язку тощо). В той же час за весь період кредитування позичальником було внесено 15 910 грн., тому заборгованість ОСОБА_1 за тілом кредиту складає 395,89 грн.

Враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку у повному обсязі АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, - колегія суддів вважає, що наявні підстави для стягнення з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» лише заборгованості за тілом кредитного договору від 01.04.2013 року у розмірі 395,89 грн.

Згідно ст. ст. 526, 530, 610, ч. 1 ст. 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав та у розмірах встановлених актами законодавства, зокрема статтями 625, 1048 ЦК України позивач не пред`явив.

Доводи апеляційної скарги частково спростовують висновки суду першої інстанції.

З урахуванням вказаного колегія суддів вважає, що позов Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості підлягає частковому задоволенню. З відповідачки на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» підлягає стягненню лише заборгованість за тілом кредитного договору від 01.04.2013 року у розмірі 395,89 грн. В іншій частині позовних вимог слід відмовити.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З урахуванням того, що позовні вимоги Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» підлягають частковому задоволенню, а саме: на 0,32 % (з 124 233,10 грн. на 395,89 грн.), з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню судовий збір за подачу позовної заяви у розмірі 6,15 грн. (0,32% від 1921 грн.).

Проте апеляційна скарга відповідачки також підлягає частковому задоволенню, а саме: на 99,68%, тому з Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» підлягає стягненню на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 2 872,30 грн. (99,68% від 2 881,50 грн.).

Згідно ч.10 ст. 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Таким чином з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 слід стягнути судовий збір у розмірі 2 866,15 грн. (2 872,30 грн. -6,15 грн.)

Керуючись ст. 367, 369, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Заочне рішення Московського районного суду м. Харкова від 09 серпня 2019 року скасувати та ухвалити нове.

Позов Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за тілом кредитного договору від 01.04.2013 року у розмірі 395,89 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 2 866,15 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і, в силу п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України, оскарженню не підлягає.

Головуючий: О.В. Маміна

Судді: С.С. Кругова

Н.П. Пилипчук