Справа № 466/5665/15-ц Головуючий у 1 інстанції: Білінська Г.Б.
Провадження № 22-ц/811/1362/18 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,

секретаря Брикайло М.В.

з участю представника позивача Лавріва В.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на заочне рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 10 лютого 2017 року в складі судді Білінської Г.Б. в справі за позовом Публічного акціонерного товариства «ВіЕс Банк», правонаступником якого є АТ «ТАСКОМБАНК» до ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про звернення стягнення на предмети іпотеки,-

встановила:

В липні 2015 року позивач ПАТ «ВіЕс Банк» звернувся до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_2., ОСОБА_4., ОСОБА_5 про звернення стягнення на предмети іпотеки.

В обґрунтування вимог покликався на те, що 18 травня 2007 року між ПАТ «ВіЕс Банк» та ОСОБА_2. укладено кредитний договір №КF 42890 з додатками, згідно якого позивач надав відповідачу грошові кошти в сумі 25000,00 доларів США, з кінцевим строком погашення не пізніше 18 травня 2027року під 11,5% річних.

В забезпечення виконання зобов'язань по даному договору кредиту 21 травня 2007року між ПАТ «ВіЕс Банк» та ОСОБА_5. укладено іпотечний договір, згідно з яким ОСОБА_5. передала позивачу в заставу нерухоме майно, а саме квартиру, загальною площею 85,9 м.кв., житловою площею 66,5м.кв., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, яка належить їй на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 28 грудня 2005року.

Отримавши вказану суму кредиту, позичальник не виконав своїх договірних зобов'язань, не повернув основну суму кредиту та відсотки за користування кредитом, а тому виникла заборгованість в сумі 18948,94 доларів США, що в гривневому еквівалентів становить 417105,85гривень.

Просив суд звернути стягнення на квартиру, загальною площею 85,9 м.кв., житловою площею 66,5м.кв., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, яка належить ОСОБА_5., шляхом продажу майна ПАТ «ВіЕс Банк» від свого імені будь-якій особі згідно договору купівлі - продажу за ціною визначеною уповноваженою експертною організацією на день продажу, а кошти одержані від реалізації скерувати для задоволення вимог ПАТ «ВіЕс Банк» за Кредитним договором №KF 42890 від 18.05.2007року в розмірі 18948,94 доларів США, що складає 417105,85грн., закріпити за Публічним акціонерним товариством «ВіЕс Банк» права управителя, щодо предмета іпотеки; виселити з квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ОСОБА_2., ОСОБА_4., ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_5; стягнути з відповідачів на користь ПАТ «ВіЕс Банк» сплачений судовий збір у сумі 3775,80 гривень.

Оскаржуваним заочним рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 10 лютого 2017 року позов задоволено.

Звернуто стягнення на квартиру, загальною площею 85,9 м.кв., житловою площею 66,5м.кв., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, яка належить ОСОБА_5 на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 28 грудня 2005 року, шляхом визначеним ст. 38 Закону України «Про іпотеку», п.п.16, 19 Іпотечного договору, а саме на підставі рішення суду шляхом продажу майна ПАТ «ВіЕс Банк» (79000, м. Львів, вул. Грабовського,11, рахунок № 0 в ЛТУ НБУ м. Львова, МФО 325213, ) від свого імені будь-якій особі згідно договору купівлі - продажу за ціною визначеною уповноваженою експертною організацією на день продажу, а кошти одержані від реалізації скеровано для задоволення вимог ПАТ «ВіЕс Банк» за Кредитним договором № KF 42890 від 18.05.2007 року в розмірі 18948,94 доларів США, що по курсу НБУ станом на 23.07.2015 року складає 417105,85грн.

Закріплено за Публічним акціонерним товариством «ВіЕс Банк» права управителя, щодо: вільного доступу представників управителя та інших осіб визначених управителем до майна, що передано в, управління; укладення договорів оренди майна переданого в управління з третіми особами; розпорядження коштами, отриманими за результатами управління майном; укладення договорів і відповідального зберігання майна, що передається в управління з третіми особами; представляти інтереси у всіх установах чи підприємствах незалежно від організаційної форми та підпорядкування з питань пов'язаних з замовленням, посвідченням, отриманням необхідних документів (в тому числі у відповідній райдержадміністрації, в органах місцевого самоврядування, в банківських установах, житлово-комунальних органах, в органах державної пожежної охорони, в органах газопостачання, у відповідному структурному підрозділі енергозабезпечувальної установи, в органах зв'язку, водоканалу та інших підприємствах, установах та організаціях) з питань, що стосуються належного здійснення управління майном, передачу в оренду, забезпеченням нерухомого майна електроенергією, водо- та газопостачанням, телефонним зв'язком; здійснювати реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (в тому числі але не виключно права власності, інших речових прав, обтяжень речових прав тощо, щодо їх виникнення, припинення, переходу, зміни тощо) підписувати і подавати заяви про надання витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, про державну реєстрацію припинення іпотеки та про державну реєстрацію припинення обтяження нерухомого майна; володіти, користуватися і розпоряджатися майном у встановлених чинним в Україні законодавством та цим Договором; інші права необхідні для здійснення належного управління майном;

Виселено з квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_5.

Стягнуто з ОСОБА_2, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь ПАТ «ВіЕс Банк» сплачений судовий збір у сумі 3775 (три тисячі сімсот сімдесят п'ять) гривень 80 (вісімдесят) коп.

Стягнуто з ОСОБА_2, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь ПАТ «ВіЕс Банк» витрати пов'язані з викликом сторін в ЗМІ у сумі 500 (п'ятсот) гривень.

Ухвалою судового засідання від 04 липня 2017 року у задоволенні заяви ОСОБА_5 про перегляд заочного рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 10 лютого 2017 року відмовлено.

Заочне рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 10 лютого 2017 року оскаржив в апеляційному порядку представник відповідача ОСОБА_2. - ОСОБА_3., вважає рішення незаконним, ухваленим за неповного з»ясування обставин, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають встановленим обставинам справи.

В апеляційній скарзі представник відповідача покликається на те, що під час розгляду справи суд першої інстанції не застосував вимоги Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки заставодавець зареєстрований та постійно проживає у спірному будинку, цей будинок є єдиним житлом членів його родини, відтак, на думку апелянта, суд повинен був відмовити у задоволенні позову.

Також, суд застосував спосіб захисту права, що не передбачений цивільним законодавством, оскільки зазначене формулювання у резолютивній частини що стосується закріплення за банком права управителя не є способом захисту права, а за своєю суттю є механізмом виконання рішення.

Просить заочне рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 10 лютого 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Згідно із ч. 1 ст. 351 ЦПК України (в редакції закону від 03.10.2017 року) судом апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд, у межах апеляційного округу якого (території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Відповідно до Указу Президента України №452/2017 від 29.12.2017 року «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» Апеляційний суд Львівської області ліквідовано та створено новий - Львівський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Львівську область, з місцезнаходженням у місті Львові.

04 жовтня 2018 року у газеті «Голос України» опубліковано повідомлення голови Львівського апеляційного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Ухвалою судового засідання від 12 лютого 2019 року залучено до участі у справі правонаступника позивача ПАТ «ВіЕс Банк» - акціонерне товариство «ТАСКОМБАНК».

Представник правонаступника позивача АТ «ТАСКОМБАНК» Лаврів В.П. в судовому засіданні апеляційну скаргу заперечив, просить рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідачі ОСОБА_2., ОСОБА_4., ОСОБА_5. в судове засідання не прибули, представник ОСОБА_2. - ОСОБА_3. подав клопотання про розгляд справи у їх відсутність.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача на заперечення доводів скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення частково враховуючи таке.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Частиною 6 цієї ж статті визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що відповідач ОСОБА_2 отримавши вказану суму кредиту не виконав своїх договірних зобов'язань, не повернув основну суму кредиту та відсотки за користування кредитом, а тому виникла заборгованість в сумі 18948,94 доларів США, що в гривневому еквівалентів становить 417105,85гривень.

Оскільки відповідачі не виконали своїх обов'язків перед позивачем належним чином, суд задовольнив вимоги позивача про звернення стягнення на предмет іпотеки для погашення заборгованості за кредитним договором, при цьому на підставі ст. 34 Закону України «Про іпотеку» передав іпотекодержателю предмет іпотеки в управління на період до його реалізації у порядку, встановленому цим Законом.

Одночасно суд, відповідно до ст. 40 Закону України «Про іпотеку», виселив всіх мешканців із будинку, на який звернуто стягнення в рахунок погашення заборгованості за кредитом.

Судом встановлено, що 18 травня 2007 року між ПАТ «ВіЕс Банк» та ОСОБА_2. укладено кредитний договір №КF 42890 з додатками, згідно якого позивач надав відповідачу грошові кошти в сумі 25000,00 доларів США, з кінцевим строком погашення не пізніше 18 травня 2027року під 11,5% річних.

Згідно ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Прийняті на себе зобов'язання по вказаному договору Банк виконав у повному обсязі, що підтверджується матеріалами справи та не оспорюється сторонами.

В свою чергу, згідно із ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Як встановлено судом відповідач ОСОБА_2, отримавши вказану суму кредиту, не повернув основну суму кредиту та відсотки за користування кредитом, а тому станом на 23.07.2015 року виникла заборгованість в сумі 18948,94 доларів США, що в гривневому еквіваленті на вказану дату становить 417105,85гривень.

Відповідно до ч.2 ст.1054 та ч.2 ст.1050 ЦК України наслідками порушення відповідачем зобов'язання щодо повернення чергової частини суми кредиту є право позивача достроково вимагати повернення всієї суми кредиту.

За наслідками порушення кредитних зобов'язань відповідачу надсилались вимоги щодо необхідності належного виконання умов кредитного договору, погашення існуючої заборгованості за кредитом та штрафних санкцій.

Як встановлено судом вказані вимоги залишена відповідачем без реагування та виконання.

Також, судом встановлено, що в забезпечення виконання зобов'язань по даному договору кредиту 21 травня 2007року між ПАТ «ВіЕс Банк» та ОСОБА_5. укладено іпотечний договір, згідно з яким ОСОБА_5. передала позивачу в іпотеку нерухоме майно, а саме будинок, загальною площею 85,9м.кв., житловою площею 66,5м.кв., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, який належить ОСОБА_5. на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 28 грудня 2005року.

В свою чергу, правові наслідки порушення зобов'язання, забезпеченого іпотекою, передбачені ЗУ «Про іпотеку».

Згідно із ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до ст. 7 ЗУ "Про іпотеку", за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання.

У роз"ясненнях, які викладено у п. 9 постанови Пленуму Вищого спеціалізовано суду України з розгляду цивільних у кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 року "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин", зазначено, що право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором (дострокове стягнення кредиту, стягнення заборгованості, у тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки/застави, одночасне заявлення відповідних вимог у разі, якщо позичальник є відмінною від особи іпотекодавця (майновий поручитель), одночасне заявлення вимог про стягнення заборгованості з позичальника з вимогами про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки/застави, належні іпотекодавцю, який не є позичальником, розірвання кредитного договору, набуття права власності на предмет іпотеки тощо) належить позивачеві (ч. 1 ст. 20 ЦК України, ст.ст. 3,4 ЦПК України).

Разом з тим, у п. 16 іпотечного договору передбачено, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса, договору про задоволення вимог іпотекодержателя.

При цьому, у п. 19 іпотечного договору визначено способи реалізації предмета іпотеки після звернення на нього стягнення, зокрема на підставі рішення суду шляхом продажу предмета іпотеки іпотекодержателем від свого імені згідно договору купівлі продажу.

Отже, зважаючи на невиконання відповідачем зобов'язання стосовно умов повернення кредиту, позивач вправі вимагати звернення стягнення на заставлене майно в обраний ним спосіб в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором.

Таким чином, колегія суддів приходить висновку, що ухвалюючи рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором суд першої інстанції, з дотриманням наведених вимог закону та умов іпотечного договору, правильно застосував процедуру продажу шляхом надання права іпотекодержателю на продаж предмету іпотеки будинку, загальною площею 85,9 м.кв., житловою площею 66,5м.кв., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, яка належить іпотекодавцю ОСОБА_5. шляхом продажу майна ПАТ «ВіЕс Банк» від свого імені будь-якій особі згідно договору купівлі - продажу за ціною визначеною уповноваженою експертною організацією на день продажу.

При цьому, суд першої інстанції звернув увагу на приписи ст. 34 Закону України «Про іпотеку», за якою після прийняття рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки і з метою отримання продукції, плодів та доходів, забезпечення належного господарського використання переданого в іпотеку нерухомого майна згідно з його цільовим призначенням, предмет іпотеки на підставі договору між іпотекодавцем і іпотекодержателем або рішення суду може бути переданий іпотекодержателю або іншій особі в управління на період до його реалізації у порядку, встановленому цим Законом. Управління майном здійснюється відповідно до законодавства та умов, визначених договором чи рішенням суду.

З врахуванням вказаних вимог закону, суд першої інстанції вірно задоволив позовну вимогу про закріплення за ПАТ «ВіЕс Банк» права управителя, щодо будинку, на який звернуто стягнення для погашення заборгованості за кредитним договором, при цьому визначив умови, за яких необхідно здійснювати управління таким майном.

В свою чергу, відповідно до ч. 2 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя вправі винести рішення про виселення мешканців, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

За ст. 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Відповідно до ч. 3 ст. 109 ЖК УРСР звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення всі громадяни, що мешкають у ньому, зобов'язані на письмову вимогу кредитора або нового власника цього жилого приміщення добровільно звільнити його протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідачам надіслано повідомлення з вимогою про звільнення предмету іпотеки за вих. № 10-3/12128 від 10.06.2015 року, вих. № 10-3/12130 від 10.06.2015року та вих. № 10-3/12132 від 10.06.2015 року, однак дані вимоги залишені без виконання.

Разом з тим, згідно з пунктом 1 Закону України від 3 червня 2014 року N 1304-VII "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" (далі - Закон N 1304-VII) не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України "Про заставу" та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

Судом встановлено, що на спірні правовідносини, які склалися між сторонами у справі, поширюється дія Закону № 1304-VII, оскільки будинок, який є предметом іпотеки використовується, як постійне місце проживання майнового поручителя та членів її сім»ї, у такого у власності не має іншого майна, загальна площа будинку менше 250 кв.м.

Разом з тим, установлений Законом № 1304-VII мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника).

Вказаний Закон не зупиняє дію решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов'язань, то й не може бути мотивом для відмови в позові, а є правовою підставою, що унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію його положень на період чинності цього Закону.

На вказані вимоги закону суд першої інстанції уваги не звернув, відтак апеляційна скарга підлягає до задоволення частково, рішення суду першої інстанції необхідно змінити, доповнити резолютивну частину рішення абзацом 5 в наступній редакції: рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону України від 3 червня 2014 року № 1304-VII "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" не підлягає виконанню. Врешті рішення необхідно залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 376, 381, 382, 383 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Заочне рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 10 лютого 2017 року змінити.

Доповнити резолютивну частину рішення абзацом 5 в наступній редакції:

Рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону України від 3 червня 2014 року № 1304-VII "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" не підлягає виконанню.

Врешті рішення залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 14 лютого 2019 року.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

С.М. Копняк