"24" січня 2019 р.
Справа № 642/2639/16
2/642/127/19
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
21 січня 2019 року Ленінський районний суд м. Харкова (діє на підставі п.3 розділу ХІІ прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 30.09.2016р.) в складі:
головуючого судді - Ольховського Є.Б.
при секретарях - Алімурадовій Т.Я., Буряковській К.
розглянувши в приміщенні суду м. Харкова цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю фірма «Алмаз», ОСОБА_2, 3-і особи: Департамент реєстрації Харківської міської ради, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, визнання недійсним рішення загальних зборів та статуту товариства та за позовом ОСОБА_3, діючої в інтересах малолітньої ОСОБА_5 до Товариства з обмеженою відповідальністю фірма «Алмаз» , ОСОБА_2, 3-і осби: Департамент реєстрації Харківської міської ради, орган опіки та піклування Харківської міської ради, ОСОБА_4, ОСОБА_1 про визнання договору купівлі-продажу частки в статутному капіталі недійсним, визнання недійсним рішення загальних зборів учасників товариства та статутів товариства ,-
В С Т А Н О В И В:
06.05.2016 року до Ленінського районного суду міста Харкова надійшла позовна заява ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю фірма «Алмаз», ОСОБА_2, треті особи: Департамент реєстрації Харківської міської ради, ОСОБА_4, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, визнання недійсним рішення загальних зборів та статуту товариства (т.1 с.с. 2), а також 06.02.2017 року надійшов позов ОСОБА_3, діючої в інтересах малолітньої ОСОБА_5, до товариства з обмеженою відповідальністю фірма «Алмаз», ОСОБА_2, треті особи: Департамент реєстрації Харківської міської ради, Орган опіки та піклування Харківської міської ради, ОСОБА_4, про визнання договору купівлі-продажу частки у статутному капіталі недійсним, визнання недійсними рішення загальних зборів учасників товариства та статутів товариства (т.3 с.с. 51). Ухвалою від 06.02.2017 року позови обєднані (т.3 с.с. 60).
Ухвалою Ленінського р/с м. Харкова від 10.05.2016 року провадження в справі відкрито (т.1 с.с. 68).
Ухвалою від 07.06.16 року до участі в справі залучено 3-х осіб (т.1 с.с. 129).
Ухвалою від 07.06.16 року витребувано докази ( т. 1 с.с. 131).
Ухвалою від 07.06.16 року витребувано додаткові докази (т.1 с.с. 133).
Ухвалою від 07.06.16 року забезпечено позов (т.1 с.с. 136).
Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 10.08.2016 року апеляційну скаргу ТОВ фірма «АЛМАЗ» на ухвалу Ленінського р/с м. Харкова від 10.05.2016 року про відкриття провадження визнано неподаною та повернуто апелянту (т.2 с.с. 83).
Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 05.01.2017 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Ленінського р/с м. Харкова від 10.05.2016 року ( т.3 с.с. 25).
Ухвалою від 06.02.2017 року витребувано докази (т.3 с.с. 66).
Ухвалою від 27.04.2017 року до участі в справі залучено орган опіки та піклування (т.3 с.с. 152).
Ухвалою від 27.04.17 року витребувано докази (т.3 с.с. 154).
Ухвалою від 03.07.17 року витребувано додаткові докази (т.3 с.с. 257).
Ухвалою від 07.11.2017 року справу прийнято до провадження суддею Ольховським Є.Б. (т.4 с.с. 42).
В судове засідання представники позивачів зявились. Позовні вимоги підтримали в повному обсязі посилаючись на обставини викладені в позовних заявах.
Представник ОСОБА_2 позови не визнав посилаючись на їх безпідставність.
ОСОБА_4 прохала розглядати справу за її відсутність (т.4 с.с. 34).
Представник ТОВ-фірма «АЛМАЗ» позовні вимоги не визнала. Прохала розглядати справу за її відсутність. (т.4 с.с. 31).
Представник служби у справах дітей позовні вимоги ОСОБА_3 в інтересах малолітньої доньки підтримала. Прохала розглядати справу за її відсутність. (т.4 с.с. 152).
Представник Департаменту реєстрації Харківської міської ради позовні вимоги не визнала. Зазначила що державний реєстратор діяв у відповідності до діючого законодавства і не повинен перевіряти справжність підписував на документах наданих до реєстрації (т.3 с.с. 129).
15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів»від 03.10.2017 № 2147-VIII.
Відповідно до п. 9 ч. 1 Перехідних положень Закону України № 2147 від 03.10.2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» установлено, що зміни до цього Кодексу вводяться в дію з урахуванням таких особливостей, а саме: справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Оскільки провадження по даній справі було відкрито до набрання чинності ЦПК України у редакції Закону № 2147, розгляд справи повинен відбуватися у відповідності до правил, які почали діяти з початком роботи Верховного суду, тобто з 15 грудня 2017 року, передбачених новим ЦПК України у редакції Закону № 2147.
Вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, опитавши осіб що проводили експертне дослідження суд встановив що позовні вимоги підлягають відхиленню за не доведеністю належними та припустимими доказами з огляду на наступне:
згідно до ст.ст. 12,13, 81 ЦПК України суд розглядає справу не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, у межах заявлених ними вимог на підставі доказів поданих учасниками справи, виходячи із повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Учасник справи, який бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд.
Згідно до ст.ст. 202, 204 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочин є правомірним, якщо недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Відповідно до ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Положеннями статті 216 ЦК України встановлено правові наслідки недійсності правочину. Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.
Відповідно до роз'яснень, що містяться у постанові Пленуму Верховного суду України № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.
Судам відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220,частина перша статті 224 тощо), та оспорюванні - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.
Відповідно до статей 215 та 216 ЦК суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може пред'являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому.
Цивільний кодекс України, який набув чинності 1 січня 2004 року, зокрема пункт 4 частини 1 статті 116, передбачає, що учасники господарського товариства мають право здійснювати відчуження часток у статутному (складеному) капіталі товариства, цінних паперів, що засвідчують участь у товаристві, у порядку, встановленому законом.
Такий порядок на час підписання оспорюваного договору купівлі-продажу часток в товаристві з обмеженою відповідальністю від 21.05.2014р., було встановлено статтею 147 ЦК України.
Так, вказаною статтею передбачено право учасника товариства з обмеженою відповідальністю продати чи іншим чином відступити свою частку (її частину) у статутному капіталі одному або кільком учасникам цього товариства або третім особам.
За змістом статті 208 Цивільного кодексу України у письмовій формі належить вчиняти: 1) правочини між юридичними особами; 2) правочини між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; 3) правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; 4) інші правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма.
Стаття 209 ЦК України передбачає нотаріальне посвідчення правочину, вчиненого у письмовій формі, лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін.
Відповідно до статей 655 та 656 ЦК України, за договором купівлі - продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Предметом договору купівлі - продажу можуть бути майнові права. До договору купівлі-продажу майнових прав застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не випливає із змісту або характеру цих прав.
В силу статті 657 ЦК України, у письмовій формі укладається і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна.
Приписи ст. 147 ЦК України та ст. 53 Закону України "Про господарські товариства"(чинних на момент виникнення спірних взаємовідносин), не містили припису про обов'язкове нотаріальне посвідчення правочину щодо відчуження частки у статутному капіталі товариства з обмеженою відповідальністю.
Можливість укладання договорів купівлі-продажу часток товариства передбачена ст.655, ч.2 ст.656 ЦК України , які не вимагають посвідчувати такі договори нотаріально.
Посилання позивача на ч.3 ст.29 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців" (в редакції, чинній на момент укладення оспорюваного договору купівлі-продажу), яка, на його думку, вимагає, що угоди про перехід частки учасника у статутному капіталі товариства або про передання права засновника (учасника) іншій особі, які мають надаватися до державної реєстрації змін до установчих документів, підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню є хибними. Вказана норма закону станом на момент виникнення спірних правовідносин мала наступне формулювання: «у разі внесення змін - установчих документів, які пов'язані із зміною складу засновників (учасників) юридичної особи, крім документів, які передбачені частиною першою цієї статті, додатково подається примірник оригіналу (ксерокопія, нотаріально засвідчена копія) одного із таких документів: рішення про вихід юридичної особи із складу засновників (учасників); заяви фізичної особи про вихід із складу засновників (учасників); заяви, договору, іншого документа про перехід чи передачу частки учасника у статутному капіталі товариства; рішення уповноваженого органу юридичної особи про примусове виключення засновника (учасника) складу засновників (учасників) юридичної особи, якщо це передбачено законом або установчими документами юридичної особи».
Зазначена норма не передбачає подання «в обов'язковому порядку нотаріально посвідченого документа», встановлюючи лише необов'язкову умову нотаріального посвідчення копії такого документа.
Названа норма визначає, що у разі внесення змін до установчих документів, додатково подаються нотаріально завірена копія заяви фізичної особи про вихід зі складу засновників (учасників), або нотаріально завірена копія документа про перехід частки учасника у статутному капіталі товариства. Тобто, у статті 29 названого Закону мова йде лише про нотаріальне посвідчення копій вказаних документів, а не угоди безпосередньо.
Оскільки частка в статутному фонді товариства з обмеженою відповідальністю є майновим правом учасника господарського товариства, при відчуженні (передачі) такої частки її власником іншій особі відбувається зміна учасників господарського товариства. Інформація про зміни до установчих документів юридичної особи підлягає обов'язковій державній реєстрації шляхом внесення відповідних змін до записів Єдиного державного реєстру в порядку, встановленому Законом України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців".
Тому є помилковими позиція з посиланням на ч.3 ст.29 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців" (в редакції, чинній на момент укладання оспорюваного договору купівлі-продажу) в обґрунтування свого висновку про обов'язковість нотаріального посвідчення спірного договору про передання права засновника (учасника) іншій особі, оскільки згідно з ч. 1 ст.209 ЦК України правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін, а чинне цивільне законодавство на відміну від договорів купівлі-продажу нерухомого майна (ст.657 ЦК України) не встановлює обов'язковість нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу (відступлення) частки у статутному капіталі товариства з обмеженою відповідальністю.
У ч.3 ст.29 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців", яка регулює виключно питання державної реєстрації змін до установчих документів юридичної особи, а не форму укладення правочинів купівлі-продажу (відступлення) частки у статутному капіталі товариства, йдеться про необхідність додаткового подання нотаріально посвідченого документа про передання права засновника (учасника) іншій особі у разі внесення змін до установчих документів, які пов'язані із зміною засновників (учасників) юридичної особи.
Виходячи зі змісту ч.3 ст.29 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців» відсутність надання нотаріальної копії посвідченого договору про передання права засновника (учасника) іншій особі є передумовою відмови державного реєстратора у вчиненні дій щодо реєстрації змін до установчих документів, які пов'язані із зміною складу засновників (учасників) юридичної особи.
Частиною 3 ст.29 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців" передбачено, що у разі внесення змін до установчих документів, які пов'язані із зміною складу засновників (учасників) юридичної особи, крім документів, які передбачені частиною першою цієї статті, додатково подається або копія рішення про вихід юридичної особи із складу засновників (учасників), завірена в установленому порядку, або нотаріально посвідчена копія заяви фізичної особи про вихід зі складу засновників (учасників), або нотаріально посвідчений документ про передання права засновника (учасника) іншій особі, або рішення уповноваженого органу юридичної особи про примусове виключення засновника (учасника) зі складу засновників (учасників) юридичної особи, якщо це передбачено законом або установчими документами юридичної особи. Тобто вказана норма містить альтернативні вимоги щодо можливості додаткового подання державному реєстратору або копії рішення про вихід юридичної особи із складу засновників (учасників), завірена в установленому порядку, або нотаріально посвідчений документ про передання права засновника (учасника) іншій особі (спірний договір тощо). Отже, відсутність нотаріального посвідчення спірного договору купівлі - продажу (відступлення) частки у статутному капіталі товариства не тягне за собою такі наслідки, як недійсність чи нікчемність такого договору, в разі його незастосування державним реєстратором при вчиненні реєстраційних дій.
З підстав наведеного, суд приходить до висновку про помилковість висновків щодо недійсності правочину купівлі - продажу часток у статутному капіталі товариства від 21.05.2014 року з підстав недотримання нотаріальної форми договору, відповідно до ч.3 ст.29 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців", оскільки дана норма не встановлює вимог щодо обов'язковості нотаріального посвідчення правочину щодо відчуження частки у статутному капіталі товариства з обмеженою відповідальністю, а вимагає тільки копію документа, на підставі якого змінюється склад учасників товариства.
Тому, виходячи з того, що законом не вимагається обов'язкове нотаріальне посвідчення договору купівлі-продажу частки у статутному фонді товариства з обмеженою відповідальністю, укладений з позивачем договір від 21.05.2014р. не містить такої вади форми, яка б призвела до його нікчемності.
Посилання позивача на правову позицію по справі № 3-27гс15 від 8 квітня 2015 року хоча і заслуговує на увагу, в той же час є недоречним, оскільки позовні вимоги у наведеній справі, обґрунтовувалися посиланням на набуття права власності на частку у статутному капіталі на підставі договорів купівліпродажу часток у статутному фонді ТОВ «Моторсервіс», укладених у період з 1 червня 2005 року по 6 серпня 2007 року у простій письмовій формі, в той же час 06.06.2011 до ч.3 ст. 29 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців» внесено відповідні зміни, які залишаються чинними в редакції на момент виникнення спірних правовідносин та на теперішній час.
Стосовно визнання недійсним фотокопії від 21.08.2015 року реєстраційний номер 3693, що посвідчена приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_8 суд вважає за необхідне зауважити наступне.
Згідно до положень ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Тобто для визнання судом підпису ОСОБА_6 на вказаній фотокопії підробленим потрібно висновки відповідної почеркознавчої експертизи.
Фактично, вимоги позивача зводяться до того, що він не погоджується зі змістом заяви ОСОБА_6 від 21.08.2015 року, яка, на думку позивача, не відповідає вимогами діючого законодавства у звязку з чим є недійсною.
Проте, посвідчення документа не є правочином, а є нотаріальною дією що засвідчує вірність правочину, справжність підпису на документах тощо, відповідно до положень ст. 34 Закону України «Про нотаріат».
За таких обставин, посвідчення заяви ОСОБА_6 не є правочином, оскільки фактично фотокопія документа, є документом, ідентичному похідному, який лише відтворює текст заяви від 21.08.2015, однак дублікат сам по собі не породжує виникнення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків, оскільки відповідні права та обовязки виникли саме під час складання оригіналу тексу заяви від 21.08.2015.
З правової точки зору посвідчена копія не має ознак правочину як вольового акту особи, який вчиняється для досягнення дозволеної законом мети, відтак, недодержання вимог, які є необхідними для чинності правочину, не можуть бути підставою для визнання фотокопії недійсною, оскільки фотокопія не є правочином.
Таким чином, як вбачається з матеріалів справи, фактично позивач оскаржує нотаріальну дію по посвідченню зави, в той же час не залучив до вказаної справи безпосередньо субєкта, чиї дії оскаржує або уповноважений контролюючий державний орган.
У п. 26 ППВСУ № 9 зазначено: «Особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину. Нотаріуси, що посвідчували правочини, залучаються до участі у справі як треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, якщо позивач обґрунтовує недійсність правочину посиланням на неправомірні дії нотаріуса».
Однак відповідно до приписів ЦПК та положень КАС України передбачено інший спосіб захисту прав у випадку незгоди особи з вчиненням певних нотаріальних дій.
За таких обставин, захистити право позивача шляхом визнання фотокопії недійсною не можливо, оскільки фотокопія не є правочином, відтак підстав для задоволення позову в цій частині не вбачається.
Стосовно позовних вимог ОСОБА_3, про визнання договору купівлі-продажу частки у статутному капіталі недійсним, визнання недійсними рішення загальних зборів учасників товариства та статутів товариства, суд виходить з наступного.
Відповідно до положень ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Судом встановлено, що рішенням Ленінського районного суду міста Харкова по справі №642/1707/16ц в задоволені позовних вимог ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю - фірма «Алмаз» про визнання право власності у поряду спадкування відмовлено. Вказане рішення залишено без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 30 листопада 2016 року та ухвалою Верховного суду України від 24.05.2018.
Мотивуюче своє рішення Верховний суд України зазначив: «Нерухоме майно не входить до складу статутного фонду ТОВ фірми «Алмаз», як внесок учасника, що підтверджується п. 5.4 Статуту товариства, а також правовстановлюючих документів на нерухоме майно, згідно яких право власності на спірне нерухоме майно зареєстровано за юридичною особою приватною фірмою «Алмаз». Висновок судів попередніх інстанцій про відсутність правових підстав для визнання права власності за позивачем та її малолітньою дитиною на частину нерухомого майна в межах заявлених нею позовних вимог є обґрунтованим».
Таким чином, перелік майна яке належить юридичній особі, за відсутності позовних вимог про їх виділ в натурі, не є спадковою масою померлого.
Згідно до положень п. 7 ст. 82 ЦПК України правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обовязковою для суду однак суд не може ігнорувати вищевказані судові рішення з огляду на положення ч. 4 ст. 82 ЦПК України.
З огляду на вищевказані судові рішення та відповідно до ч.1, 2 ст. 144 ЦК України статутний капітал товариства з обмеженою відповідальністю складається із вкладів його учасників. Розмір статутного капіталу дорівнює сумі вартості таких вкладів. Статутний капітал товариства визначає мінімальний розмір майна товариства, що гарантує інтереси його кредиторів. 2.Не допускається звільнення учасника товариства з обмеженою відповідальністю від обовязку внесення вкладу до статутного капіталу товариства, у тому числі шляхом зарахування вимог до товариства.».
Згідно п. 1 ч. 3 ст.144 ЦК України та ч. 1 ст. 52 ЗУ «Про господарські товариства»: «Статутний капітал товариства з обмеженою відповідальністю підлягає сплаті учасниками товариства до закінчення першого року з дня державної реєстрації товариства».
Статтею 147 ЦК України та 53 ЗУ «Про господарські товариства» встановлено, що частка учасника товариства з обмеженою відповідальністю може бути відчужена до повної її сплати лише в тій частині, в якій її уже сплачено.»
За таких обставин, позивачем по справі не надано доказів, що на час смерті ОСОБА_6 виконав зобов'язань перед ТОВ - фірма «Алмаз» по внесенню частки до статутного капіталу.
Також суд звертає увагу, в ході розгляду цивільної справи №642/1707/16ц судами встановлено, що позивачем вимоги щодо права на частку в статутному капіталі не заявлялись. Позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що вона відмовилася від вступу в ТОВ фірма «Алмаз», а також доказів, що питання про прийняття позивача в ТОВ фірма «Алмаз» розглядалося на зборах і за наслідками його розгляду прийнято рішення про відмову в прийнятті спадкоємця в ТОВ фірма «Алмаз».
Не надано доказів вказаним обставинам і під час зазначеного судового розгляду.
Відповідно до аналізу практики застосування судами ст. 16 Цивільного кодексу України підготовленого Верховним судом України невизнання цивільного права полягає в пасивному запереченні наявності у особи субєктивного цивільного права, зокрема, на майно, на право користування майном, на спадкування, на частину в загальному майні, яке безпосередньо не спричиняє шкоду субєктивному праву, але створює невпевненість у правовому статусі носія субєктивного права.
Згідно до ст.328 ЦК набуття права власності це певний юридичний механізм, з яким закон повязує виникнення в особи субєктивного права власності на окремі обєкти, суд при застосуванні цієї норми повинен установити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний обєкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному ст.392 цього кодексу.
Згідно вимог ст. 266ЦК України суд, ухвалюючи рішення на користь кількох позивачів або проти кількох відповідачів, повинен зазначити, в якій частині рішення стосується кожного з них, або зазначити, що обовязок чи право стягнення є солідарним.
Здійснюючи передбачене ст. 55 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб'єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. Вирішуючи спір, суд зобов'язаний надати об'єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.
З урахуванням викладеного, за відсутності конкретних вимог майнового характеру, встановлених судовими рішення фактів відсутності правових підстав для визнання права власності за позивачем та її малолітньою дитиною на нерухоме майна, недоведеності обставин внесення внесків до статутного капіталу ТОВ фірма «Алмаз» померлим та ненадання доказів про намір вступити до ТОВ «Алмаз» позивачем, суд приходить до висновку про неналежний спосіб захисту порушеного права та відсутність порушеного права відмову, що свідчить про відсутність підстав для задоволення позову.
Вимоги про визнання недійсним статутів товариств є похідними від вимог про визнання договору купівлі-продажу частки у статутному капіталі недійсним та визнання недійсними рішення загальних зборів учасників товариства.
Оскільки суд відмовляє в задоволенні позовів не підлягають стягнення судові витрати.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 12, 78, 80, 81, 82, 83,95, 141, 263-265, 280-284 ЦПК України, ст. ст. 16, 116, 144, 202, 204, 208, 209, 215, 216, 224, 655, 656, 657 ЦК України, ст.ст. 29, 52, 53 Закону України «Про господарські товариства», ст. 29 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців» -
В И Р І Ш И В:
Позовну заяву ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю фірма «Алмаз», ОСОБА_2, 3-і особи: Департамент реєстрації Харківської міської ради, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, визнання недійсним рішення загальних зборів та статуту товариства та позовну заяву ОСОБА_3, діючої в інтересах малолітньої ОСОБА_5 до Товариства з обмеженою відповідальністю фірма «Алмаз» , ОСОБА_2, 3-і особи: Департамент реєстрації Харківської міської ради, орган опіки та піклування Харківської міської ради, ОСОБА_4, ОСОБА_1 про визнання договору купівлі-продажу частки в статутному капіталі недійсним, визнання недійсним рішення загальних зборів учасників товариства та статутів товариства - залишити без задоволення.
Скасувати заходи забезпечення позову накладені ухвалою Ленінського р/с м. Харкова від 07.06.2016 року.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.
Згідно до ч. 11 ст. 272 ЦПК України у випадку розгляду справи за матеріалами в паперовій формі судові рішення надсилаються в паперовій формі рекомендованим листом з повідомленням про вручення.
Апеляційна скарга, згідно до перехідних положень, подається до суду апеляційної інстанції через Ленінський р/с м. Харкова.
Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії повного рішення суду.
Суддя Є.Б. Ольховський