Справа № 444/3559/18 Головуючий у 1 інстанції: Мікула В.Є.
Провадження № 22-ц/811/3373/19 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 грудня 2019 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Ванівського О.М.,

суддів: Курій Н.М., Цяцяк Р.П.

секретаря Матяш С.І.

з участю: апелянта ОСОБА_1 , відповідача ОСОБА_2 та її представника адвоката Маліцького Д.В.,

розглянувши у м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Блонського Михайла Андрійовича на рішення Жовківського районного суду Львівської області від 05 вересня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 3-тя особа: Служба у справах дітей Жовківської РДА про виселення, -

в с т а н о в и в :

В листопаді 2018р. ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 3-тя особа: Служба у справах дітей Жовківської РДА про виселення з будинку АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що вона є власником 2/3 часток у будинку АДРЕСА_1 . Будинок складається з трьох житлових кімнат, кухні, кладової та двох коридорів, загальною площею - 70,3 м.кв., житловою - 45,2 м.кв. Власником 1/3 частки є її син ОСОБА_4 .

Окрім цього, за даною адресою було вселено та прописано в кінці 2016 р. дружину

сина ОСОБА_2 та її сина ОСОБА_3 . Дані особи були

вселені до помешкання ОСОБА_1 без її згоди, а згоду на їх прописку син ОСОБА_1 -

ОСОБА_4 отримав шляхом обману.

Зазначає, що вселившись до помешкання ОСОБА_5 та її син Хо ОСОБА_6 почали вчиняти їй перешкоди в користуванні житлом власнику помешкання та між ними постійно виникають конфлікти. Результатом цього є вчинення домашнього насильства відносно неї її сином та його дружиною. Також, неповнолітній ОСОБА_3 в результаті отриманого прикладу його матері та від її підбурення теж вчиняє насильство щодо ОСОБА_1 , будучи фізично сильнішим, так як остання є жінкою похилого віку. Так, вона зверталася до Жовківського відділення поліції Кам`янка-Бузького ВП ГУНПУ у Львівській області 12.01.2018 р. в результаті чого проведено перевірку та гр. ОСОБА_4 та гр. ОСОБА_5 винесено офіційне попередження щодо недопустимості вчинення ними насильства в сім`ї.

Крім цього зазначає, що 01.06.2018 р. було здійснено звернення з аналогічним результатом, а саме гр. ОСОБА_4 та гр. ОСОБА_5 винесено офіційне попередження щодо недопустимості вчинення ними насильства в сім`ї. Вона була побита її сином та невісткою в результаті чого отримала тілесні ушкодження, а саме множинні хаотичні крововиливи на руках, спині зліва, і які відносяться до легкого тілесного ушкодження, що підтверджується висновком експерта №160/2018.

Вказує, що 03.09.2019 р. вона знову була побита її невісткою та отримала тілесні ушкодження, а саме забій, підшкірна гематома обох передпліч та ділянки правого суглобу, і відносяться до легкого тілесного ушкодження, що підтверджується висновком експерта №196/2018.

Крім цього вказує, що вона є жертвою домашнього насильства у формі фізичного, яке вчиняється відносно неї її сином ОСОБА_7 , його дружиною ОСОБА_5 та її сином ОСОБА_3 .

Із врахуванням наведеного, просить її позов задовольнити.

Рішенням Жовківського районного суду Львівської області від 05 вересня 2019 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_8 , ОСОБА_3 , 3-тя особа: Служба у справах дітей Жовківської РДА про виселення - відмовлено.

Рішення суду оскаржив представник ОСОБА_1 адвокат Блонський Михайло Андрійович.

В апеляційній скарзі зазначає, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим. Вважає, що ОСОБА_4 є співвласником будинку, а тому його неможливо виселити. Проте, відповідачі по справі є членами сім`ї ОСОБА_4 , а саме дружиною та пасинком, тому їх слід виселити, оскільки вони систематично вчиняють домашнє насильство відносно позивача, а жодні заходи впливу результатів не дають, а тому такі підлягають виселенню. Також, звертає увагу суду й на те, що останні мають у власності інше житло, а тому їх виселення не заподіє їм шкоди.

Просить скасувати оскаржуване рішення та постановити нове, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити повністю.

Відзив на апеляційну скаргу не подавався.

Згідно з ч.1 ст. 369 ЦПК України апеляційна скарга розглядається судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

У ч. 2 ст.247 ЦПК України зазначено, що якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до частин 4,5 ст.268 ЦПК України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Згідно п. п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду відповідає зазначеним вимогам.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що оскільки відповідачі вселилися у спірний будинок як члени сім`ї співвласника будинку, тому на підставі приписів ЖК та ЦК України мають право на користування вказаним майном і правові підстави для їх виселення відсутні. Обставин, за умови настання яких відповідач підлягає виселенню зі спірної квартири з підстав, передбачених ст. 116 ЖК Української РСР, позивачем не доведено. Таким чином, у суду не має достатніх правових підстав для визнання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , такими, що втратили право користування даним житловим будинком, що в свою чергу і було б підставою для їх виселення.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду зважаючи на наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло.

Згідно з ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням не інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Статтею 156 ЖК Української РСР та 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Згідно з ч. 2 ст. 64 ЖК УРСР до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Згідно зі ст. 157 ЖК УРСР членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених ч. 1 ст. 116 цього кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 ЖК Української РСР якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Пунктом 1 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод, гарантовано кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Згідно ст.ст. 316, 317 ЦК України - правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Статтями 319, 321 ЦК України - власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно ст. 386 ЦК України - держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.

Відповідно до ст. 391 ЦК України - власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є.

Як вбачається із матеріалів справи і встановлено апеляційним судом, ОСОБА_1 є власником 2/3 часток у будинку АДРЕСА_1 . Будинок складається з трьох житлових кімнат, кухні, кладової та двох коридорів, загальною площею - 70,3 м.кв., житловою - 45,2 м.кв. Власником 1/3 частки є її син ОСОБА_4 .

Відповідачі по справі, вселилися до зазначеного жилого будинку як члени сім`ї співвласника ОСОБА_4 та були зареєстровані у будинку на законних підставах.

Таким чином позивачем всупереч процесуального обов`язку, передбаченому у ст.ст. 12, 81 ЦПК України, не було доведено, що допущені відповідачами порушення правил співжиття (заподіяння позивачу тілесних ушкоджень, образи, нецензурна лайка) стосуються саме житлових відносин, та мали відношення до користування спірним жилим приміщенням та що ці випадки мали відповідну адекватну реакцію, спрямовану на виправлення ситуації з боку матері, відповідних державних чи суспільних (громадських) інституцій та організацій, призваних опікуватися такою проблемою. Такий позитивний обов`язок держави в особі відповідних соціальних служб та органів витікає з конституційної гарантії права кожного на житло, передбаченої у ст. 47 Основного закону.

Крім того, при вирішенні спорів про виселення особи з житла суди мають враховувати принцип пропорційності, передбачений ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950р.

Відповідно до ст. 8 вказаної міжнародного Договору кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Таким чином, виселення особи можливе лише при існуванні нагальної суспільної необхідності для застосування такого обмеження та за умови, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом і переслідує легітимну мету.

Аналіз практики Європейського суду з прав людини свідчить, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право особи на повагу до житла (рішення від 2 грудня 2010 року у справі "Кривіцька та Кривіцький проти України"; заява № 30856/03).

Неврахування національними судами принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла є підставою для висновку про порушення стосовно такої особи ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У пункті 27 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) "Кривіцька та Кривіцький проти України" від 02 грудня 2010 року зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене "згідно із законом", не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8, і не вважається "необхідним у демократичному суспільстві". Вислів "згідно із законом" не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування (пункти 42, 43). Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування (пункт 44 та рішення від 17 жовтня 2013 року у справі "Вінтерстайн та інші проти Франції", заява № 27013/07, пункту 148 та пункт 155).

Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло, правомірність застосування якого за обставинами цієї справи позивачем не доведено.

Виходячи з наведених обставин справи, а неприязні відносини сторін мають домашній, тобто сімейний характер, колегія суддів в контексті конвенційних гарантій від втручання у захищене ст. 8 Конвенції право на житло погоджується з висновком суду про те, що під час розгляду справи не було доведено необхідності для виселення відповідачів.

За таких обставин, суд правильно застосував до спірних правовідносин положення статей 116, 156, 157 ЖК України і дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність позивачем підстав, передбачених статтею 157, в поєднанні зі статтею 116 ЖК України, обов`язкових для виселення відповідача в судовому порядку без надання іншого житлового приміщення.

Отже, суд першої інстанції, оцінивши всі надані сторонами докази в сукупності, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до статті 375 ЦПК суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.374 ч.1 п.1, 375, 383,384, 389- 391 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Блонського Михайла Андрійовича - залишити без задоволення.

Рішення Миколаївського Жовківського районного суду Львівської області від 05 вересня 2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови, в порядку визначеному ст.ст. 389-391 ЦПК України.

Повний текст постанови складений 27 грудня 2019 року.

Головуючий О.М.Ванівський

Судді Н.М.Курій

Р.П. Цяцяк