КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження №22-ц/824/5471/2019 Головуючий у 2 інстанції Таргоній Д.О.
ПОСТАНОВА

Іменем України

09 квітня 2019 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

судді-доповідача Таргоній Д.О.,

суддів: Журби С.О.,Приходька К.П.

за участі секретаря Тимошевської С.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3на рішення Подільського районного суду м. Києва від 25 травня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приват банк», Публічного акціонерного товариства «Страхова компанія «Інгосстрах», третя особа: ОСОБА_4 про визнання неправомірними дій і визнання кредитно-заставного договору в частині надання кредиту в доларах США на оплату страхових платежів, договору страхування наземного транспорту та договору особистого страхування недійсними,

У С Т А Н О В И В:

у листопаді 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду з даним позовом, мотивуючи його тим, що 29 липня 2008 року між ним та ЗАТ КБ «Приват Банк», правонаступником якого є ПАТ «Приват Банк», було укладено Кредитно-заставний договір № К4Р0АК0050282, відповідно до умов якого ЗАТ КБ «Приват Банк» зобов'язується надати йому кредит у розмірі 29 292,57 дол. США зі сплатою 15,0 % річних на умовах, встановлених договором, а позивач зобов'язується прийняти, належним чином використати та повернути кредит і сплати проценти за користування кредитом, а також інші платежі відповідно до умов договору.

Відповідач, не пояснюючи причин і підстав, додав в п.17. 1 кредитного договору умову, що кредит видається також у сумі 363,79 дол. США на сплату страхових платежів при видачі кредиту та окремо 13 372,21 дол. США на сплату чергових страхових платежів. При цьому сплату страхових платежів здійснює позивач самостійно.

Вказував також на те, що банк з перших днів видачі кредиту нараховував відсотки позивачу не на суму, що реально потрібна була на купівлю автомобіля 130 001,60 грн., а на 42664,78 дол. США.

Також посилався на те, що йому при оформленні кредитного договору не було надано примірники договору особистого страхування та договору страхування заставного майна, а тому йому не зрозумілі підстави нарахування 363,79 та 13372,21 дол. США кредиту на сплату страхових платежів.

Вказував, що не давав заявку на конвертацію валюти та не підписував платіжного доручення на перерахування коштів на особисте страхування та страхування предмету застави.

Посилався на те, що копію договору страхування наземного транспорту №К4Н0АКСНЮ50282 від 07.08.2007 та особистого страхування № К4Н0ЬК00050282 від 29.07.2008 отримав від представника банку.

При цьому на договорах страхування міститься лише ксерокопія печатки СК «Інгосстрах» та нерозбірлива ксерокопія підпису. Ніякої письмової згоди сторін з ним та СК «Інгосстрах» або ПАТ «ПриватБанк» на використання факсимільного відтворення підпису та печатки на договорах страхування немає.

Також зазначив, що Закрите Акціонерне Товариство «Страхова компанія «ІНГОССТРАХ» при укладанні оспорюваних договорів не підтвердило повноваження голови правління, що ставить під сумнів факт підписання договору особами, повноваження яких не підтверджено. Зважаючи на те, що договір укладався нібито в м. Києві, а голова правління Закрите Акціонерне Товариство «Страхова компанія «ІНГОССТРАХ» знаходиться в м. Дніпропетровськ, вважає договори страхування такими, які укладені не встановленими особами.

Вказував, що вимоги законодавства щодо обов'язкових реквізитів договору страхування при укладанні спірних договорів страхування не дотримано, а відтак, згідно ч. 2 ст. 18 3У «Про захист прав споживачів» умови договору є несправедливими.

Посилався також на те, що оспорювані договори вчинені внаслідок зловмисної домовленості, оскільки банк отримав винагороду в кількох варіантах: від позичальника комісійну винагороду за невиконану роботу у вигляді оплати так званого кредитного інструменту в сумі 842.34 дол. США (п. 17.1.3 договору) та п. 17.1.8. - 4.08 % річних як додаткові відсотки, від позивача кошти, які сплачені у доларах США, а повинні бути сплачені в гривні (курсова різниця склала біля 80 % від суми сплачених платежів позивачем в період з жовтня 2008 року по даний час), від страхової компанії агентську винагороду, укладаючи від її імені договори страхування, а також знімаючи з позивача вище вказані кошти на оплату страхових платежів фактично не видав страхові поліси.

Враховуючи вищевикладене, позивач просив суд визнати кредитно-заставний договір від 07.08.2007 року недійсним в частині надання кредиту в доларах США на оплату страхових платежів: 280,78 дол. США, 84,01 дол. США та 13372,21 дол. США на страхування; визнати дії банку протиправними щодо отримання ним винагороди по агентській угоді зі сплачених ПАТ СК «Інгосстрах» страхових платежів по договорам страхування, укладеним між страховою компанією та ОСОБА_2, а також визнати договір страхування наземного транспорту № К4Н0АК00050282 від 07 серпня 2007 року та договір особистого страхування № К4НОLК00050282 від 29 липня 2008 року, укладений між ним ПАТ СК «Інгосстрах», недійсними.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 25 травня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування обставин, що мають значення по справі, порушення норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Зокрема, в апеляційній скарзі зазначено, що укладання договору кредиту та договорів страхування стало наслідком нечесної підприємницької практики зі сторони банку, яка полягала також у вчиненні дій, які є проявом недобросовісної конкуренції, тобто оспорюванні договори вчинені внаслідок зловмисної домовленості.

ПАТ «Приват Банк», ПАТ СК «Інгосстрах» та ОСОБА_4 не скористались своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направили.

У судове засіданні по розгляду апеляційної скарги позивач та його представник не з'явились. Про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення судових повісток. Про причини своєї неявки суд не повідомляли.

У відповідності до положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів визнала можливим розглядати справу за відсутності нез'явившихся осіб.

Представник відповідача ПАТ «ПриватБанк» в судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечував, просив залишити без змін рішення суду першої інстанції, як законне та обґрунтоване.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, виходив із того, що позивачем та його представником не надано належних та допустимих доказів, які давали б підстави вважати, що кредитний договір, договір страхування наземного транспорту та договір особистого страхування укладені з порушенням вимог, встановлених ст. 203 ЦК України.

Колегія суддів погоджується із вказаними висновками, так як вони є обґрунтованими та відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Судом встановлено, що 29.07.2008 між ЗАТ КБ «Приват Банк», правонаступником якого є ПАТ «ПриватБанк», та Холоповим Ю.С. було укладено кредитний договір №К4Н0АК00050282, відповідно до умов якого банк зобов'язався надати відповідачу кредит у розмірі 29293,57 дол. США на термін до 26.07.2013 р., а позивач зобов'язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором.

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року по справі №15-рп/2011, Закон України «Про захист прав споживачів» розповсюджує свою дію як до підписання договору кредиту так і під час виконання сторонами його умов. За таких обставин, до правовідносин, що склалися між сторонами, застосовними є норми Закону України «Про захист прав споживачів».

Встановлено, що банк свої зобов'язання за кредитним договором виконав, надавши ОСОБА_2 кредитні кошти в сумі 29 293,57 дол. США на споживчі цілі та на сплату страхових платежів, що підтверджується заявкою на продаж іноземної готівки.

Відповідно до умов кредитного договору від 29.07.2008 р. детальний опис загальної вартості кредиту вказаний у п. 17 кредитного договору.

Згідно ч. 2 ст. 1056 ЦК України ОСОБА_2 мав право відмовитись від одержання кредиту частково або в повному обсязі, повідомивши про це кредитодавця.

Окрім того, відповідно до ЗУ «Про захист прав споживачів», він мав право у 14-денний термін відмовитися від отримання кредиту.

На виконання вимог кредитно-заставного договору між ОСОБА_2 та АТ «СК Інгосстрах» 29.07.2008 р. було укладено договір особистого страхування та договір страхування наземного транспорту.

Відповідно до п. 17.4 позичальник доручає банку, без додаткових узгоджень, перерахувати кошти на сплату страхових платежів.

гідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірах та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

За змістом статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною першою статті 627 ЦК України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За положеннями статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (частина перша статті 638 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

За загальним правилом статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу, в силу яких особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, а сам зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Частиною першою статті 230 ЦК України передбачено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. За змістом зазначеної норми закону правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину.

Згідно пункту 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Оскільки споживач є вразливою стороною договірних відносин, законодавець визначився з посиленим захистом споживачів шляхом прийняття Закону України Про захист прав споживачів .

Як зазначено у рішенні Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 держава, встановлюючи законами України засади створення і функціонування грошового та кредитного ринків (пункт 1 частини другої статті 92 Конституції України), має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і охоронюваними законом правами та інтересами споживачів їх кредитних послуг.

Держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб'єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору. Тим самим держава одночасно убезпечує добросовісного продавця товарів (робіт, послуг) від можливих зловживань з боку споживачів.

Положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України Про захист прав споживачів з подальшими змінами у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Закон України Про захист прав споживачів застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

Відповідно до частини 1 статті 11 вказаного Закону (у редакції, чинній на час укладення договору) договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Пунктом 2 статті 11 вказаного Закону передбачено, що перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Недотримання зазначених вимог відповідно до частини 6 статті 19 Закону України Про захист прав споживачів є підставою для визнання правочину недійсним, як такого, що укладений з використанням нечесної підприємницької практики.

За змістом статей 11, 18 Закону України Про захист прав споживачів до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Згідно з частинами 1, 2, 5, 6, 7 статті 18 вказаного Закону продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення також підлягають зміні; або договір може бути визнаним недійсним у цілому. Положення, що було визнано недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Якщо до положення вносяться зміни, такі зміни вважаються чинними з моменту їх внесення.

Аналізуючи положення статті 18 цього Закону, для кваліфікації умов договору як несправедливих необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частина 1 статті 3, частина 3 статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві, а у випадку визнання окремого положення договору несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним в цілому.

Згідно з п. 2.1 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного Банку України № 168 від 10 травня 2007 року, чинних на момент укладення спірного договору, банки зобов'язані перед укладенням кредитного договору надати споживачу в письмовій формі інформацію про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту, зазначивши таке: а) найменування та місцезнаходження банку - юридичної особи та його структурного підрозділу; б) умови кредитування, зокрема: можливу суму кредиту; строк, на який кредит може бути одержаний; мету, для якої кредит може бути використаний; форми та види його забезпечення; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, у тому числі між зобов'язаннями споживача; тип процентної ставки (фіксована, плаваюча тощо); переваги та недоліки пропонованих схем кредитування; в) орієнтовну сукупну вартість кредиту з урахуванням: процентної ставки за кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту (у тому числі на користь третіх осіб - страховиків, оцінювачів, реєстраторів, нотаріусів тощо); варіантів погашення кредиту, уключаючи кількість платежів, їх періодичність та обсяги; можливості та умов дострокового повернення кредиту; г) інші умови, передбачені законодавством.

Відповідно до пункту 2.5 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, банки зобов`язані розробити форму (бюлетень, довідка, повідомлення, тощо) надання споживачу достовірної інформації про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту перед укладенням кредитного договору.

Відповідно до пункту 3.1 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, банки зобов'язані в кредитному договорі або в додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, зазначаючи при цьому значення процентної ставки та порядок обчислення процентних доходів відповідно до вибраного банком методу згідно з вимогами нормативно-правових актів Національного банку України.

На банки покладається також обов'язок зазначати в кредитному договорі сукупну вартість кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг та інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту, а також зазначити її в процентному значенні та в грошовому виразі у валюті платежу за кредитним договором, у вигляді реальної процентної ставки, яка точно дисконтує всі майбутні грошові платежі споживача за кредитом до чистої суми виданого кредиту (пункт 3.3 Правил).

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).

Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1746цс16.

Обравши способом захисту своїх прав визнання кредитно-заставного договору недійсним з підстав, передбачених статтею 230 ЦК України та статтями 11, 19 Закону України Про захист прав споживачів, позивач зобов'язаний довести правову та фактичну підстави своїх позовних вимог.

Матеріали справи свідчать про те, що під час укладення оспорюваного договору сторони в порядку статті 638 ЦК України узгодили всі істотні умови даного правочину відповідно до вимог чинного на час виникнення спірних правовідносин законодавства, зокрема, частини четвертої статті 11 Закону України Про захист прав споживачів .

Так, з кредитно-заставного договору вбачається, що в ньому зазначені: сума кредиту, нарахування та сплати відсотків, порядок сплати заборгованості тощо. Позивач був ознайомлений з текстом договору, про що свідчить його підпис на кожній сторінці. Будь - яких заперечень або зауважень позивача договір не містить.

Отже, спірний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі. Позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог або заперечень щодо умов спірного договору та в подальшому виконував його умови.

Доводи апеляційної скарги про наявність умислу в діях відповідача і як наслідок введення позивача в оману щодо умов спірного договору є необґрунтованими, оскільки позивачем такий умисел не доведено.

Жодних належних та допустимих доказів, які б підтвердили, що під час укладення кредитного договору з боку банку існувало свідоме приховування реального розміру відсоткової ставки та сукупної вартості кредитного договору, і такими діями відповідача позивача введено в оману, позивачем не надано.

Посилання на ті обставини, що банком не була надана позивачу повна та достовірна інформація щодо умов кредитування і сукупної вартості кредиту у частині, що стосується реальної кредитної процентної ставки, за відсутності достовірних даних для визнання решти умов договору несправедливими, відсутності даних щодо нечесної підприємницької практики чи введення позивача в оману, не можуть бути підставою для визнання договору недійсним в цілому, за умови відсутності обставин, які можна було б кваліфікувати як несправедливі умови, і які могли мати наслідком недійсність договору в цілому.

Отже, матеріали справи та встановлені судом обставини не дають підстав вважати, що дії відповідача при укладанні спірних договорів суперечили волевиявленню позивача, а також про наявність у таких діях умислу з боку банку, який був спрямований на введення споживача в оману.

Матеріали справи не містять доказів на спростування презумпції правомірності правочину у цілому, враховуючи і пункт 17.1, зокрема не спростовано, що під час укладення кредитного договору позивач діяв свідомо та вільно, враховуючи власні інтереси, добровільно погодився з його умовами, визначивши при цьому характер правочину і всі його істотні умови.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів.

Докази та обставини, на які посилається представник позивача в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382, 384, 384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3на рішення Подільського районного суду м. Києва від 25 травня 2016 року залишити без задоволення.

Рішення Подільського районного суду м. Києва від 25 травня 2016 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 11 квітня 2019 року.

Суддя-доповідач Д.О. Таргоній

Судді: С.О. Журба

К.П.Приходько