ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/152/19Головуючий по 1 інстанції
Справа №700/670/16-ц Категорія: 302020000 Баранов О.І.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2019 року Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ::

Головуючої Нерушак Л.В. ( суддя - доповідач )

Суддів Новікова О.М., Єльцова В.О.

За участі секретаря Винник І.М.

учасники справи:

позивач Лисянська селищна рада Черкаської області ;

відповідач ОСОБА_1 ;

особа, яка оскаржує рішення суду позивач Лисянська селищна рада Черкаської області

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу Лисянської селищної ради Черкаської області на рішення Катеринопільського районного суду Черкаської області від 01 червня 2017 року, ухваленого під головуванням судді Баранова О.І. в залі Катеринопільського районного суду Черкаської області 01.06. 2017 року, у справі за позовом Лисянської селищної ради Черкаської області до ОСОБА_1 про звільнення самовільно зайнятої земельної длянки, -

в с т а н о в и в :

08 серпня 2016 року Лисянська селищна рада Черкаської області звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що відповідач ОСОБА_1 самовільно зайняв земельну ділянку по АДРЕСА_1 , хоча згідно п. 13 рішення Лисянської селищної ради від 02 червня 2016 року № 8-3/VII «Про надання дозволів на розробку землевпорядних документацій, затвердження землевпорядних документацій, та вилучення надання земельних ділянок» територіальній громаді селища Лисянка в особі Лисянської селищної ради надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,07 га громадської забудови за адресою АДРЕСА_1 в постійне користування для будівництва та обслуговування будівель закладів комунального обслуговування із земель комунальної власності Лисянської селищної ради.

Позивач зазначає, що вказана земельна ділянка незаконно огороджена сусіднім землевласником, відповідачем ОСОБА_1 , який безпідставно стверджує, що є її законним користувачем, та відмовляється звільнити самовільно зайняту земельну ділянку.

Позивач вважає, що відповідач ОСОБА_1 не має жодних законних підстав для користування спірною земельною ділянкою, та не може вважатися таким, що скористався принципом «мовчазної згоди» згідно ч. 7 ст. 118 ЗК України, оскільки, незважаючи за звернення із заявою про передачу у власність, до цього часу не виготовив, не погодив та не надав на затвердження проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

На підставі викладеного, позивач просить суд зобов`язати ОСОБА_1 звільнити самовільно зайняту земельну ділянку по АДРЕСА_1 , стягнути з ОСОБА_1 на користь позивача витрати пов`язані зі сплатою судового збору.

Рішенням Катеринопільського районного суду Черкаської області від 01 червня 2017 року в задоволенні позову Лисянської селищної ради Черкаської областідо ОСОБА_1 про звільнення самовільно зайнятої земельної длянки - відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем не доведено обґрунтованість позовних вимог, а тому відсутні законні підстави для їх задоволення, оскільки судом встановлено, що рішення позивача про надання дозволу на розроблення землевпорядних документів, затвердження землевпорядних документів та вилучення земельних ділянок, яким позивач мотивує позовні вимоги, є ухваленим з порушенням принципу правової визначеності, а отже, не може бути підставою для задоволення вимог позивача. Крім того, суд вказав, що позивачем не спростовані твердження відповідача про недотримання порядку офіційного оприлюднення ухвалених позивачем рішень.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Лисянська селищна рада Черкаської області подала апеляційну скаргу. Скаржник в апеляційній скарзі вказує, що рішення винесено з неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи та з порушенням норм процесуального права, при неправильному застосуванні норм матеріального права.

Апеляційну скаргу позивач обґрунтовує тим, що згідно до вимог закону, обов`язковою умовою фактичного використання земельної ділянки є наявність у особи, що її використовує, правовстановлюючих документів на цю земельну ділянку, а відсутність у цієї особи на час прийняття судом рішення таких документів є самовільним зайняттям вказаної земельної ділянки.

Самовільно зайнята земельна ділянка по АДРЕСА_1 належить до комунальної власності Лисянської селищної ради, і виключно селищна рада має повноваження щодо розпорядження цією земельною ділянкою. А так, як дана земельна ділянка нікому у власність, у користування та оренду не передавалася, на пленарному засіданні ради прийнято рішення про залишення спірної земельної ділянки для громадських потреб. Відповідач ОСОБА_1 неодноразово попереджався листами, але продовжує незаконно використовувати земельну ділянку для власних потреб. Проте, суд першої інстанції надав неправильну оцінку з`ясованим обставинам у справі і помилково визначив в зв`язку з цим їх правове значення, прийшов до помилкового висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

В апеляційній скарзі Лисянська селищна рада Черкаської області просить скасувати рішення Катеринопільського районного суду Черкаської області від 01 червня 2017 року як незаконне та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити, стягнути з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 1 515,80 грн.

На апеляційну скаргу Лисянської селищної ради Черкаської області відповідачем ОСОБА_1 було надане заперечення. У запереченні відповідач зазначає, що рішення суду першої інстанції законне, обґрунтоване, ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду. Він вказує, що на сьогодні, право власності на житловий будинок і споруди, що розташовані за адресою АДРЕСА_1 , належать відповідачу ОСОБА_1 , тому до відповідача перейшло право користування спірною земельною ділянкою.

ОСОБА_1 просить рішення Катеринопільського районного суду Черкаської області від 01 червня 2017 року залишити без змін, а апеляційну скаргу відхилити.

Рішенням Апеляційного суду Черкаської області від 26 липня 2017 року рішення суду першої інстанції скасовано, ухвалено нове рішення про задоволення вимог Лисянської селищної ради Черкаської області. Зобов`язано ОСОБА_1 звільнити самовільно зайняту земельну ділянку по АДРЕСА_1 .

Постановою Верховного Суду від 03 липня 2019 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, рішення суду апеляційної інстанції скасовано з передачею справи на новий апеляційний розгляд до суду апеляційної інстанції .

Матеріали справиза позовом Лисянської селищної ради Черкаської області до ОСОБА_1 про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки надійшли 11 липня 2019 року до апеляційного суду Черкаської області.

11.07. 2019 року за наслідками автоматизованого розподілу судової справи між суддями через систему документообігу суду визначено для розгляду суддю (суддю-доповідача) Апеляційного суду Черкаської області Сіренка Ю.В., у складі колегії суддів: Гончар Н.І., Храпка В.Д.

26 липня 2019 року розпочав свою роботу Черкаський апеляційний суд, у зв`язку з чим суду була передана для розгляду вказана цивільна справа.

06 серпня 2019 року за наслідками автоматизованого розподілу судової справи між суддями через систему документообігу суду визначено для розгляду суддю (суддю-доповідача) Черкаського апеляційного суду Нерушак Л.В. у складі колегії суддів : Бородійчука В.Г., Єльцова В.О.

08 серпня 2019 року подано заяву про самовідвід суддею Бородійчуком В.Г., якому скасовано дане рішення апеляційного суду судом касаційної інстанції .

08.08. 20219 року згідно повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями через систему документообігу суду визначено для розгляду суддю Новикова О.М. замість судді Бородійчука В.Г.

Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 06 серпня 2019 року, суддею-доповідачем Нерушак Л.В. матеріали цивільної справи за позовом Лисянської селищної ради Черкаської області до ОСОБА_1 про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки і прийнято до свого провадження.

Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 09 серпня 2019 року проведення підготовчих дій по даній апеляційній скарзі закінчено, а справу призначено до розгляду на 10 вересня 2019 року на 10 год. 30 хв.

Розгляд справи неодноразово відкладався за клопотанням сторін, у судових засіданнях оголошувалась перерва у зв`язку із необхідністю надання технічної документації щодо спірної земельної ділянки, але позивач так я і не надав необхідних документів щодо спірної земельної ділянки та її розмірів площі встановлених меж земельної ділянки.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представника позивача, відповідача та його представника, які з`явилися в судове засідання, вивчивши та обговоривши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам, оскільки ґрунтується на повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в сукупності.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх такими, що відповідають обставинам справи та вимогам закону, оскільки судом першої інстанції встановлено дійсні обставини справи, дано належну оцінку зібраним доказам, правильно застосовано норми матеріального права, не допущено порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення справи, та ухвалено у справі законне і обґрунтоване рішення, підстав для скасування якого, апеляційний суд не вбачає, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За ч. 2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Однією з основних засад судочинства, визначених п.8 ч.3 ст. 129 Конституції України є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду.

Статтею 2 ЗК України встановлено, що земельні відносини суспільні відносини щодо володіння, використання та розпорядження землею. Суб`єктами земельних відносин є громадяни, юридичні особи, органи місцевого самоврядування та органи державної влади.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом згідно даних архівного витягу протоколу № 4 загальних зборів уповноважених членів колгоспу ім. Чапаєва смт. Лисянка, що відбулися 29 грудня 1973 року про затвердження рішень правління про наділ земельних присадибних ділянок під забудови, огороди та зняття огородів по заявах, затверджено рішення правління про наділ земельних ділянок, в тому числі і ОСОБА_2 0,10 га по АДРЕСА_2 (а. с. 83 т. 1).

Згідно даних витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 957922 від 09 липня 2003 року ОСОБА_1 є власником будинку АДРЕСА_2 , на підставі договору дарування від 20 травня 2003 року (а. с. 1 т. 91).

Із даних Державного акта на право власності на земельну ділянку від 28 березня 2003 року серії ЧР № 9028574 вбачається, що ОСОБА_1 є власником земельної ділянки для обслуговування житлового будинку площею 0,0457 га, яка розташована по АДРЕСА_2 , на підставі договору купівлі-продажу присадибної земельної ділянки (а. с.53 т. 2).

Також судом встановлено, що іншою частиною земельної ділянки площею 0,06 га відповідно до договору на право тимчасового користування землею від 20 січня 2004 року була землекористувач ОСОБА_3 (а. с. 47 т. 2).

Однак, як вбачається із матеріалів справи згідно заяви ОСОБА_3 , яка міститься на а.с. 51 т.2, вона 13.08. 2013 року звернулася до голови Лисянської селищної ради з проханням про вилучення з її користування земельної ділянки площею 0,06 га за адресою АДРЕСА_1 .

Рішенням Лисянської селищної ради від 14 листопада 2013 року № 37-3/VІ «Про надання дозволів на розробку землевпорядних документацій, затвердження землевпорядних документацій, та вилучення надання земельних ділянок» припинено у ОСОБА_3 право користування земельною ділянкою площею 0,06 га земель житлової та громадської забудови по АДРЕСА_1 , згідно ст. 141 ЗК України (а. с. 52 т. 2).

Отже, за встановлених обставин слід дійти висновку, що розпорядником спірної земельної ділянки площею 0, 06 га за адресою АДРЕСА_1 .

Із матеріалів справи, а саме, заяви відповідача ОСОБА_1 від 28 січня 2014 року вбачається, що відповідач просив йому виділити земельну ділянку по АДРЕСА_2 для обслуговування будинку і громадських будівель (а. с. 84 т. 1).

Згідно рішення Лисянської селищної ради від 06 березня 2014 року № 41-3/VІ «Про надання дозволів на розробку землевпорядних документацій, та вилучення надання земельних ділянок» вирішено доручити виконавчому апарату селищної ради вивчити питання щодо зазначеної земельної ділянки, правил її забудови, та правомірності забудови суміжної земельної ділянки і надати на розгляд сесії ради пропозиції, щодо можливого її використання (а. с. 86 т. 1).

Земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з ви значеними щодо неї правами відповідно ч.1 ст.79 ЗК України

Відповідно частин 1, 4, 12 ст.79-1 ЗК України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає ви значення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Межі суміжних земельних ділянок приватної власності можуть бути змінені їх власниками без формування нових земельних ділянок за технічною документацією із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

Частиною 1 ст. 92 ЗК України передбачено, що право постійного користування земельною ділянкою це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку.

Відповідно ч.3 ст. 103 ЗК України власники та землекористувачі земельних ділянок зобов`язані співпрацювати при вчиненні дій, спрямованих на забезпечення прав на землю кожного з них та використання цих ділянок із запровадженням і додержанням прогресивних технологій вирощування сільськогосподарських культур та охорони земель (обмін земельних ділянок, раціональна організація територій, дотримання сівозмін, встановлення, зберігання межових знаків тощо).

Захист прав громадянта юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється відповідно до ч. 3 ст. 152 ЗК України.

Згідно зі статтею 152 ЗК України (в редакції, яка була чинною на час звернення позивачів до суду) держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Статтею 212 ЗК України визначено, що самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду.

Відповідно до ст.1 Закону України "Про державний контроль за використанням та охороною земель" самовільним зайняттям земельної ділянки вважаються будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними.

Отже, самовільному зайняттю земельних ділянок притаманні такі юридичні ознаки: з об`єктивної сторони - це будь-які дії особи, які свідчать про фактичне заволодіння чи використання земельної ділянки; відсутність при цьому відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її відчуження або надання у користування; відсутність вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки; такі дії є неправомірними, тобто їх правомірність не закріплена нормативно-правовим актом України; з суб`єктивної сторони - такі дії є винними.

Таким чином, обов`язковою умовою фактичного використання земельної ділянки є наявність у особи відповідних правовстановлюючих документів, а їх відсутність свідчить про самовільне зайняття земельної ділянки.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997року № 475/97-ВР, передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Порядок передачі у власність громадянам та юридичним особам земельних ділянок із земель державної або комунальної власності передбачений статтею 116 ЗК України.

Частинами 1, 2 статті 116 ЗК України (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності, за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Згідно до п. 13 рішення Лисянської селищної ради від 02 червня 2016 року № 8-3/VІІ «Про надання дозволів на розробку землевпорядних документацій, затвердження землевпорядних документацій, та вилучення надання земельних ділянок», територіальній громаді смт. Лисянка в особі Лисянської селищної ради надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,07 га громадської забудови за адресою АДРЕСА_2 в постійне користування для будівництва та обслуговування будівель закладів комунального обслуговування із земель комунальної власності Лисянської селищної ради Черкаської області (а. с. 8-17 т. 1).

Відповідно до п. 34 ст. 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" виключною компетенцією сільських, селищних, міських рад є вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин.

Позивач в позовній заяві зазначає, що Лисянська селищна рада зіткнулася з проблемою реалізації вищевказаного рішення, оскільки дана земельна ділянка огороджена сусіднім землевласником ОСОБА_1 , який перешкоджає доступу до даної земельної ділянки. Мирне врегулювання даної ситуації неможливе, а тому Лисянська селищна рада змушена була звернутися до суду з даним позовом.

Згідно п. "б" ст. 80 Земельного кодексу України, суб`єктами права власності на землю є територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування.

Як власнику землі, відповідно до ст.ст. 4, 12 Земельного кодексу України селищній раді належить право розпорядження нею, передавати в оренду земельні ділянки, передавати у власність або користування.

Пунктом 12 Перехідних положень Земельного кодексу України встановлено, що до розмежування земель державної та комунальної власності повноваження відносно розпорядження землями у межах населених пунктів, крім земель, переданих у приватну власність, здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради, а за межами населених пунктів - відповідні органи виконавчої влади.

Отже, з огляду на вищевикладені обставини та норми закону вбачається, що самовільно зайнята земельна ділянка по АДРЕСА_2 , належить до комунальної власності Лисянської селищної ради, і виключно селищна рада має повноваження щодо розпорядження даною земельною ділянкою.

Розпорядженням № 38-р від 22 червня 2016 року створено робочу групу по вивченню питання щодо використання земельної ділянки по АДРЕСА_1 (а. с. 18 т. 1).

Із даних листа № 500 від 24 червня 2016 року відповідача ОСОБА_1 повідомлено про дату і час проведення перевірки робочою групою, та запрошено відповідача бути присутнім при розгляді та надати документи, що підтверджують право користування земельною ділянкою по АДРЕСА_1 (а. с. 19 т. 1)

Згідно даних акту обстеження земельної ділянки від 29 червня 2016 року, робоча група на місці була повідомлена про те, що необхідно перенести розгляд питання по даній земельній ділянці на наступний день, оскільки, документи, що підтверджують право користування земельною ділянкою знаходяться у представника ОСОБА_1 , який на той час був відсутній в селищі. Робоча група погодилася з пропозицією (а. с. 20 т. 1).

30 червня 2016 року повторно робоча група спробувала здійснити обстеження даної земельної ділянки. Відповідач не з`явився на зустріч з невідомих причин, а доступ до ділянки неможливий без ОСОБА_1 , оскільки земельна ділянка огороджена парканом, даний факт підтверджується актом обстеження земельної ділянки від 30 червня 2016 року (а. с. 21 т. 1).

Як вбачається із листа Лисянської селищної ради від 05 липня 2016 року № 522 відповідача ОСОБА_1 просили прибрати огорожу на земельній ділянці площею 0,06 га по АДРЕСА_2 , яка надана АДРЕСА_3 смт. АДРЕСА_1 відповідно до п.13 рішення № 8-3/VІІ від 02.06.2016 року, та забезпечити доступ до земельної ділянки комунальної власності (житлової та громадської забудови) до 12 липня 2017 року (а. с. 22 т. 1).

Листом від 25 липня 2016 року ОСОБА_1 повідомив селищного голову смт. Лисянка, що присадибна ділянка по АДРЕСА_2 має розмір 0,10 га, та була завжди огорожена, оскільки є приватною власністю (а. с. 23 т. 1).

В запереченнях на позовну заяву та апеляційну скаргу ОСОБА_1 посилається на отримання дозволу на розроблення проекту землеустрою по АДРЕСА_2 на підставі мовчазної згоди.

Частиною 7 ст. 118 Земельного кодексу України передбачено, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян суб`єктами господарювання, що є виконавцями робіт із землеустрою згідно із законом, у строки, що обумовлюються угодою сторін.

У разі, якщо у місячний строк з дня реєстрації клопотання Верховна Рада Автономної Республіки Крим, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, не надав дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або мотивовану відмову у його наданні, то особа, зацікавлена в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності, у місячний строк з дня закінчення зазначеного строку має право замовити розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки без надання такого дозволу, про що письмово повідомляє Верховну Раду Автономної Республіки Крим, Раду міністрів Автономної Республіки Крим, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування. До письмового повідомлення додається договір на виконання робіт із землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Згідно ч. 1 статті 377 ЦК України визначено, що до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Відповідно до частин 1, 2 статті 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Слід звернути увагу, що зазначені норми, закріплюють загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

При цьому, при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України, слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості, у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах: від 12 жовтня 2016 року у справі № 6-2225цс16 та Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 04 грудня 2018 року у справі № 910/18560/16 (провадження № 12-143гс18).

Виходячи зі змісту вищевказаних правових норм, вбачається, що зазначені приписи закріплюють загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований.

Разом з тим, як вбачається із наявних матеріалів справи, відповідач ОСОБА_1 згідно даних Державного акта на право власності на земельну ділянку від 28 березня 2003 року серії ЧР № 9028574 є власником земельної ділянки для обслуговування житлового будинку площею 0,0457 га, розташованої по АДРЕСА_2 , на підставі договору купівлі-продажу присадибної земельної ділянки (а. с.53 т. 2). Отже, інша спірна частина земельної ділянки перебуває у його користуванні без відповідних правовстановлюючих документів, тобто без достатніх правових підстав, що не заперечується ні відповідачем, ні його представником.

Проте, в матеріалах справи відсутні докази та відповідні рішення про вилучення земельної ділянки у первісного землекористувача ОСОБА_2 , якому вона була надана у користування розміром 0, 10 га за адресою АДРЕСА_2 . Відсутні і дані про вилучення чи надання спірної ділянки наступним користувачам за вказаною адресою.

Також відсутні дані про акт прийому передачі спірної земельної ділянки.

Враховуючи, що справа переглядалась судом касаційної інстанції, касаційна скарга була частково задоволена, а рішення апеляційного суду скасовано з передачею на новий апеляційний розгляд, то колегія суддів на виконання вимог суду касаційної інстанції щодо неврахування обставин наявності у відповідача права власності на земельну ділянку, на якій розташований будинок, належний відповідачу на праві власності, перевіряла докази щодо того, яка саме частина земельної ділянки самовільно зайнята відповідачем.

Колегія суддів неодноразово відкладала розгляд справи, оголошувались перерви в судовому засіданні для надання позивачу можливості надати технічну документацію щодо спірної земельної ділянки, щоб перевірити її розмір, межі із суміжними землевласниками чи землекористувачами, але такі документи протягом вересня грудня 2019 року не були надані суду апеляційної інстанції. Тому колегія суддів переглядала рішення суду першої інстанції лише за наявними доказами у справі, оскільки інших доказів на підтвердження чи спростування доводів позивача сторонами не було надано.

Отже, з огляду на вищевикладені обставини, Лисянська селищна рада Черкаської області, не підтвердила належними та допустимими доказами, яка саме земельна ділянка, якою площею чи розміром самовільно зайнята відповідачем, її чіткі межі, оскільки відповідач ОСОБА_1 користується земельною ділянкою, яка належить йому на праві власності для обслуговування будинку площею 0,0457 га, і знаходиться під будинком та господарськими спорудами. Інша частина земельної ділянки, якою відповідач також користується без правових підстав, згідно якої існує спір з позивачем щодо її виділення в користування, посилаючись, що на спірній земельній ділянці, знаходяться його об`єкти водовідедення та каналізації, він використовує проїзд до будинку. Спірна земельна ділянка не була вилучена позивачем у попереднього землекористувача відповідно до вимог закону. Тому колегія суддів дійшла висновку, що позивачем не доведено належними та допустими доказами заявлених позивачем вимог про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки.

За встановлених фактичних обставин та відсутності доказів щодо порушення права позивача відповідачем колегія суддів апеляційного суду погоджується із судом першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову в зв`язку із необгрунтованістю та недоведеністю позовних вимог позивачем.

Доводи апеляційної скарги не підлягають задоволенню, оскільки є необгрунтованими, висновків суду не спростовують, тому відсутні підстави для задоволення вимог апеляційної скарги щодо скасування рішення суду першої інтсанції та задоволення позовних вимог позивача.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів апеляційного суду вважає, що доводи, наведені в апеляційній скарзі не дають підстав для встановлення неправильності застосування судом першої інстанції норм матеріального права, оскільки судом не допущено порушення норм процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому відсутні підстави для скасування рішення суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обгрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обгрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції ухвалив обґрунтоване рішення про відмову у задоволенні позовних вимог Лисянської селищної ради Черкаської області, тому відсутні підстави для зміни чи скасування рішення згідно доводів та вимог апеляційної скарги.

З огляду на викладене, апеляційний суд дійшов висновку, що постановлене у справі рішення є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування за наведеними у скарзі доводами не вбачається, оскільки доводи апеляційної скарги не є суттєвими, носять суб`єктивний характер, не відповідають обставинам справи, і правильності висновків суду не спростовують, тому рішення суду першої інстанції слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Лисянської селищної ради Черкаської області залишити без задоволення.

Рішення Катеринопільського районного суду Черкаської області від 01 червня 2017 року у справі за позовом Лисянської селищної ради Черкаської області до ОСОБА_1 про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки - залишити без змін.

Судові витрати за розгляд апеляційної скарги залишити за особою, яка подавала скаргу.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів, з дня складання повного тексту постанови, в порядку та за умов, визначених цивільно процесуальним законодавством.

Повний текст постанови складений 26 грудня 2019 року.

Головуючий Л.В. Нерушак

Судді О.М. Новіков

В.О. Єльцов