КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/824/1802/2019 Доповідач у ІІ інст. Таргоній Д.О.
ПОСТАНОВА

Іменем України

22 січня 2019 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

судді -доповідача Таргоній Д.О.,

суддів: Журби С.О., Приходька К.П.,

за участі секретаря Тимошевської С.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві матеріали цивільної справи за апеляційними скаргами представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3, Державної служби України з надзвичайних ситуацій та Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у м. Києві на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 14 серпня 2018 року в справі за позовом ОСОБА_2 до Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у м. Києві, треті особи, які не заявляють самостійних вимог: Державна служба України з надзвичайних ситуацій, начальник Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у м. Києві ОСОБА_5, начальник управління економіки і фінансів Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у м. Києві ОСОБА_6 про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди,

У С Т А Н О В И В:

у червні 2017р. позивачка ОСОБА_2 звернулась до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до відповідача Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у м. Києві, в якому просила суд, з урахуванням поданої заяви про збільшення позовних вимог:

- поновити її на роботі в Головному управлінні Державної служби України з надзвичайних ситуацій у м. Києві на посаді начальника управління економіки і фінансів (головного бухгалтера);

- стягнути з Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у м. Києві на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу з дня звільнення до дня прийняття рішення по суті справи; а також моральну шкоду у розмірі 130000,00 грн.;

- судові витрати покласти на відповідача.

Свої позовні вимоги позивачка обґрунтовувала тим, що вона працювала на посаді начальника управління економіки і фінансів (головним бухгалтером) у відповідача.

16 січня 2017р. позивачку було попереджено про наступне вивільнення із зазначеної посади через два місяці на підставі наказу Державної служби надзвичайних ситуацій України від 23 грудня 2016р. № 692 «Про здійснення організаційно-штатних заходів в апараті Головного управління Державної служби надзвичайних ситуацій України у м. Києві».

24 січня 2017р. позивачці було надано список вакантних посад станом на 24 січня 2017р.

13 березня 2017р. позивачка письмово зверталась до відповідача із заявою про перерозподіл штатної чисельності апарату відділу планування та фінансування, призначення її на посаду дещо нижчою, але яка відповідала фаху та досвіду її роботи.

27 березня 2017р. відповідач надав відповідь позивачці про те, що вакантні посади за фахом і напрямом роботи позивачки відсутні.

З 14 березня по 16 травня 2017р. позивачка перебувала на лікарняному та у відпустці, відповідно до листків непрацездатності, заяв на відпустку та наказів про надання відпусток.

17 травня 2017р. позивачку було звільнено на підставі п.1 ст.40 КЗпП України у зв'язку з скороченням чисельності або штату працівників.

30 травня 2017р. позивачка отримала трудову книжку.

Позивачка вважає своє звільнення незаконним, таким яке порушує право на працю, гарантоване Конституцією України та КЗпП України, тому що їй не було надано своєчасно, в повному обсязі та достовірну інформацію щодо наявності всіх вакантних посад, не враховано її переважне право на залишення на роботі. Також, на думку позивача на підприємстві не було скорочення штатів або чисельності посад, а її звільнення пов'язане з упередженим ставленням до неї з боку керівництва відповідача.

Судом першої інстанції до участі у справі в якості третіх осіб без самостійних вимог було залучено на підставі відповідних ухвал від 17 жовтня 2017р. та 14 травня 2018р. Державну службу України з надзвичайних ситуацій, Начальника Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у м. Києві ОСОБА_5, Начальника управління економіки і фінансів Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у м. Києві ОСОБА_6

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 14 серпня 2018 року позов задоволено частково:

- поновлено ОСОБА_2 на роботі в Головному управлінні Державної служби України з надзвичайних ситуацій у м. Києві на посаді начальника управління економіки і фінансів (головного бухгалтера) з 17 травня 2017р.;

- стягнуто з Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у м. Києві на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 204669 /двісті чотири тисячі шістсот шістдесят дев'ять/ грн. 10 коп. без врахування відповідних податків й інших обов'язкових платежів;

- стягнуто з Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у м. Києві на користь держави судовий збір у розмірі 2686 /дві тисячі шістсот вісімдесят шість/ грн. 69 коп.;

Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_2 на роботі в Головному управлінні Державної служби України з надзвичайних ситуацій у м. Києві на посаді начальника управління економіки і фінансів (головного бухгалтера) та виплати їй суми середньомісячної заробітної плати у розмірі 13491 /тринадцять тисяч чотириста дев'яносто одна/ грн. 05 коп. без врахування відповідних податків й інших обов'язкових платежів. В решті позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції Державною службою України з надзвичайних ситуацій та Головним управлінням Державної служби України з надзвичайних ситуацій у м. Києві подано апеляційні скарги, в яких, посилаючись на невідповідність висновків суду встановленим по справі обставинам, порушення норм матеріального та процесуального законодавства, скаржники просять рішення скасувати та постановити нове, яким в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити повністю.

Зокрема, в доводах апеляційних скарг висловлює свою незгоду із висновком суду про те, що при звільненні позивача із займаної посади в порушення вимог закону позивачці не було надано повної, достовірної та своєчасної інформації про всі вакантні посади з січня 2017 року по день її звільнення 17 травня 2017 року. Разом з цим, 16 та 24 січня позивача повідомлено про наступне вивільнення та запропоновано вакантні посади, з 24.01.2017р. по 10.03.2017р. позивач обдумувала запропоновані їй вакантні посади, а 13.03.2017р. запропонувала здійснити додатковий перерозподіл посад та введення у відповідача посади заступника начальника відділу планування та фінансування і призначення, а з 16.03.2017р. по 17.05.2017р. перебувала у відпустці та на лікарняних.

Зазначають також, що судом невірно встановлено, що станом на 16.01.2017р. існувала незайнята на період декретної відпустки ОСОБА_7 посада, яка повністю відповідала фаху і кваліфікації позивача - бухгалтер відділу оплати праці центру забезпечення діяльності Головного управління і що відповідач зобов'язаний був запропонувати ОСОБА_2 цю посаду 16 січня 2017 року. Однак, посада, яку займала ОСОБА_8, стала декретною аж в лютому 2017 року, що підтверджується наказом Головного управління від 13.02.2017р. № 94 «Про кадрові питання», тому Головне управління ніяк не могло запропонувати позивачу цю посаду 16 січня 2017 року. Крім того, на зазначену посаду 09.03.2017 року написала заяву ОСОБА_9, посада якої теж скорочувалась, надавши довідку про потребу дитини - інваліда у домашньому догляді від 23.02.2017р. Тому, як зазначив відповідач в апеляційній скарзі, в даному випадку переважне право на залишення на роботі мала ОСОБА_9, на утриманні якої перебуває дитина-інвалід, що потребує домашнього догляду, а не позивач.

Представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 також звернулась з апеляційною скаргою, в якій посилається на необґрунтованість рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні вимог про відшкодування моральної шкоди. Зазначила, що ОСОБА_2 проходила службу від лейтенанта до полковника служби цивільного захисту, працювала в установі понад 26 років, за весь час служби не мала жодного дисциплінарного стягнення, лише численні нагороди та відзнаки. Факт порушення трудових прав позивача вимагав від неї додаткових зусиль для організації свого нового життя. Вважає, що компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим лише фактом встановлення її на роботі, а має самостійне юридичне значення. Просить скасувати рішення суду першої інстанції частково та ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити позовну вимогу про стягнення з відповідача на її користь моральної шкоди у розмірі 130 000 грн.

В порядку ст. 360 ЦПК України представник позивача ОСОБА_3 подала відзив на апеляційні скарги відповідача та третьої особи, в якому наводить спростування доводів щодо проведення відповідачем організаційно-штатних змін та скорочення чисельності посад в Головному управлінні. Звертає увагу апеляційного суду на докази, які підтверджують, що фактично було введено нову кваліфікаційну вимогу до існуючих посад, а не їх скорочення. Представник позивача також заперечує проти отримання ОСОБА_2 усних пропозицій щодо вакантних посад 16 січня 2017 року та зазначає про причини неподання позивачем заяви про проходження атестації. Вважає рішення суду першої інстанції в частині визнання незаконним звільнення та поновлення її на роботі таким, що відповідає вимогам матеріального та процесуального права, а доводи апеляційних скарг необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають.

Представник Державної служби України з надзвичайних ситуацій Лябах О.О. подав відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_2, в якому зазначив про її необґрунтованість. Зазначив, що позивачем не було надано суду доказів, підтверджуючих, що звільнення позивача з посади призвело до моральних чи фізичних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків. Крім того, вважає недоведеним факт протиправності дій відповідача при здійсненні процедури звільнення.

Головним управлінням Державної служби України з надзвичайних ситуацій у м. Києві в особі начальника ОСОБА_5, скориставшись правом, наданим ст. 360 ЦПК України, також подано відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_2 У відзиві мова йде про обґрунтованість висновку суду першої інстанції щодо не доведення позивачем завдання їй моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків, необхідності докладати додаткових зусиль для організації свого життя у зв'язку із порушенням її законних прав. Вважає, що позивач не вказує, в чому саме полягає така шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачу, з яких міркувань вона виходила, визначаючи розмір моральної шкоди.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційні скарги Державної служби України з надзвичайних ситуацій та Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у м. Києві залишити без задоволення, а апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 задовольнити частково, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засідання.

Судом встановлено,що позивач ОСОБА_2 працювала на посаді начальника управління економіки і фінансів (головним бухгалтером) в Головному управлінні Державної служби України з надзвичайних ситуацій у м. Києві.

16 січня 2017р. позивачку було попереджено про наступне вивільнення із зазначеної посади через два місяці на підставі наказу Державної служби України з надзвичайних ситуацій від 23 грудня 2016р. № 692 «Про здійснення організаційно-штатних заходів в апараті Головного управління Державної служби надзвичайних ситуацій України у м. Києві».(т.1 а.с.34).

24 січня 2017р. позивачці було надано список вакантних посад станом на 24 січня 2017р. та ознайомлено із наказом третьої особи від 23 грудня 2016р. №692 «Про здійснення організаційно-штатних заходів в апараті Головного управління ДСНС України у м. Києві». (т.1 а.с. 51, 52).

Згідно з ч. 1, 3 ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

13 березня 2017р. позивачка письмово зверталась до відповідача із заявою про перерозподіл штатної чисельності апарату відділу планування та фінансування, та призначення її на посаду дещо нижчою, але яка відповідала фаху та досвіду її роботи. (т.1 а.с. 55, 56).

27 березня 2017р. відповідач надав позивачці відповідь про те, що вакантні посади за фахом і напрямом роботи позивачки відсутні (т.1 а.с. 57).

З 14 березня по 16 травня 2017р. позивачка перебувала на лікарняному та у відпустці, відповідно до листків непрацездатності, заяв на відпустку та наказів про надання відпусток (т.1 а.с. 23-30, 41, 43).

17 травня 2017р. позивачку було звільнено на підставі п.1 ст.40 КЗпП України у зв'язку з скороченням чисельності або штату працівників, що підтверджується записом у трудовій книжці (т.1 а.с. 17).

30 травня 2017р. позивачка отримала трудову книжку.

Розглядаючи спір, суд першої інстанції прийшов до висновку, що позивачу не було надано повної достовірної та своєчасної інформації про всі вакантні посади з 16 січня 2017р. по день її звільнення 17 травня 2017р., звільнення відбулось із порушенням вимог трудового законодавства, зокрема ст. ст. 5-1, 42, 49-2 КЗпП України, у зв'язку з чим наказ відповідача від 15 березня 2017р. за № 198 о/с є незаконним, а позивач підлягає поновленню на роботі на посаді начальника управління економіки і фінансів (головного бухгалтера) з 17 травня 2017р.

Колегія суддів апеляційного суду з такими висновками погоджується. Оскільки вони відповідають встановленим по справі обставинам та ґрунтуються на вимогах чинного законодавства.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Згідно з частиною другою статті 40 КЗпП України звільнення з цих підстав допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Відповідно до статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Власник є таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП Українищодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

При цьому роботодавець зобов'язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Оскільки обов'язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП Українироботодавець є таким, що виконав цей обов'язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з'явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Відповідно до роз'яснень, наданих у пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 1992 року "Про практику розгляду судами трудових спорів", розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норми законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за два місяці про наступне вивільнення.

У справі, що переглядається, судом першої інстанції встановлено, що відповідач своєчасно та належним чином повідомив позивача про наступне вивільнення, але не виконав обов'язок щодо надання пропозицій про всі наявні на підприємстві вакансії, які з'явилися на підприємстві протягом двох місяців і які існували на день звільнення.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, у табелі, який надав представник відповідача у якості доказу, зазначено, що провідний фахівець відділу бухгалтерського обліку та фінансової звітності ОСОБА_11 у січні 2017р. працювала по 23 січня, з 24 по 27 січня перебувала у відпустці, а з 28 по 31 січня 2017р. вже трудових відносин з відповідачем не має. Тобто 27 січня 2017р. - кінцевий строк перебування ОСОБА_11 на посаді. (т.1 а.с. 104, 105).

Також, районним судом встановлено, що станом на 16 січня 2017р. у відповідача існувала незайнята на період декретної відпустки ОСОБА_8 (до 21 жовтня 2019р.) посада, яка також повністю відповідала фаху і кваліфікації позивачки - бухгалтер відділу оплати праці центру забезпечення діяльності відповідача.

В порушення вимог закону позивачу не було надано інформації про ці вакантні посади з 16 січня 2017р. по день її звільнення 17 травня 2017р.

Таким чином, обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про те, що звільнення позивача відбулося з порушенням вимог статті 49-2 КЗпП України, оскільки йому не було запропоновано всі вакантні посади, які з'явилися на підприємстві з дня попередження про вивільнення і які існували на день його звільнення

Доводи апеляційних скарг відповідача та третьої особи щодо дотримання відповідачем положень статті 49-2 КЗпП України, є необґрунтованими, оскільки в представленому суду відповідачем списку вакантних посад, який надавався позивачу ОСОБА_2 для ознайомлення 24.01.2017 року, вакантні посади провідного фахівця відділу бухгалтерського обліку та фінансової звітності (яку займала до звільнення ОСОБА_11.) та бухгалтер відділу оплати праці центру забезпечення діяльності відповідача (незайнята на період декретної відпустки ОСОБА_8.) не були зазначені. Крім того, відповідачем не було запропоновано цих посад і в подальшому, аж до дня звільнення позивача з роботи.

Відповідно до частин першої та другої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв'язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Суд першої інстанції, задовольняючи вимогу про поновлення позивача на роботі, правильно вирішив питання про розрахунок середнього заробітку, що підлягає до стягнення.

В той же час, визнаючи порушеними трудові права ОСОБА_2, суд першої інстанції не звернув увагу на положення статті 237-1 КЗпП України, якою передбачено відшкодування моральної шкоди роботодавцем у разі порушення трудових прав працівника.

Відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

В правовій позицій, викладеній у постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року в справі № 6-54цс1, зазначено, що ст. 237-1 КЗпП України містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди. За змістом вказаного положення закону передумовою для відшкодування працівнику моральної шкоди на підставі ст. 237-1 КЗпП Україниє наявність порушення прав працівника у сфері трудових відносин, з урахуванням специфіки об'єкту яких, завдана моральна шкода може бути відшкодована працівнику у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі. Суд, установивши порушення трудових прав позивача та наявність підстав для покладення на роботодавця відповідальності за завдану працівникові моральну шкоду, повинен застосовувати відповідальність, що передбачена ст. 237-1 КЗпПУкраїни.

Встановлено, що законне право позивача на працю та отримання заробітної плати було порушене.

Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди, обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин (статті 3, 4, 11, 31 ЦПК України).

Доводи позивача про те, що відповідач допустив порушення її прав, як працівника, пов'язані із незаконним звільненням, чим заподіяв моральних страждань, які полягають у втраті нормальних життєвих зв'язків, необхідності докладати додаткових зусиль для організації свого життя, знайшли своє часткове підтвердження. Враховуючи характер, тривалість та обсяг заподіяних позивачу моральних страждань, істотність вимушених змін у її житті, ступінь вини відповідача, а також виходячи із засад розумності, справедливості та виваженості, апеляційний суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь ОСОБА_2 25000 грн. на відшкодування моральної шкоди.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 374, 375, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги Державної служби України з надзвичайних ситуацій та Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій - залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 14 серпня 2018 року скасувати в частині відмови в задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди. Ухвалити в цій частині нове рішення. Стягнути з Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у м. Києві на користь ОСОБА_2 моральну шкоду в розмірі 25 000 (двадцять п'ять тисяч) гривень.

В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення, зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту рішення.

Повний текст постанови складено 24 січня 2019 року.

Суддя - доповідач Таргоній Д.О.

Судді: Журба С.О.

ПриходькоК.П.