КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний номер справи № 361/2020/16
Головуючий у першій інстанції - Петришин Н.М.
Номер провадження № 22-ц/824/3303/19
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 квітня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Яворського М.А.,

суддів: Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

за участю секретаря Удовиченко В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 08 листопада 2018 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа - Публічне акціонерне товариство "ВТБ Банк" про поділ спільного майна подружжя та визначення порядку користування квартирою, -

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду першої інстанції із вказаним позовом, який мотивовано тим, що вона з 28 липня 2007 року перебувала у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_2, який в подальшому було розірвано 01 березня 2011 року.

Під час перебування у шлюбі, на підставі договору купівлі-продажу на ім'я відповідача ними за кредитні кошти була придбана трикімнатна квартира АДРЕСА_1. Позивач вважає, що вказане майно належить до спільної сумісної власності подружжя, а тому просила суд визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1, а також визначити порядок користування спірною квартирою між співвласниками та виділити у її користування приміщення : житлову кімнату №4, площею 14, 7 кв.м., з балконом, а відповідачу - житлову кімнату №3, площею 14, 8 кв.м., а житлову кімнату №2, площею 15, 2 кв.м., та інші приміщення квартири (кухню, санвузол, коридор) залишити у їх спільному користуванні.

В ході судового розгляду, за клопотанням представника відповідача ОСОБА_4 було призначено судову будівельно-технічну експертизу, на вирішення якої було поставлено питання визначення всіх можливих варіантів порядку користування квартирою АДРЕСА_1.

Відповідно до висновку експерта від 30 листопада 2017 року №14510/16-42 технічно можливо встановити такий порядок користування спірною квартирою: виділити в користування І співвласнику житлову кімнату №3, площею 14,8 кв.м., виділити в користування ІІ співвласника житлову кімнату №4, площею 14, 7 кв.м. та балкон, площею 0,9 кв.м., а коридор №1, площею 5,4 кв.м., кухню №5, площею 6,1 кв.м., санвузол №6, площею 3,0 кв.м., житлову кімнату №2, площею 15,2 кв.м., залишити у спільному користуванні.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 08 листопада 2018 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено. Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1. Визначено порядок користування спірною квартирою, шляхом виділення у користування ОСОБА_3 житлової кімнати №4, площею 14,7 кв.м. з балконом, а ОСОБА_2 виділено житлову кімнату №3, площею 14,8 кв.м. та залишено у спільному користування позивача та відповідача житлову кімнату №2, площею 15,2 кв.м., кухню, санвузол та коридор.

Додатковим рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 30 листопада 2018 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 понесені судові витрати у розмірі 4 863 грн. судового збору та 9 000 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_2 - ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу, яку мотивовано тим, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального права, а саме не було застосовано наслідків пропущення позивачем строку позовної давності, які підлягали застосуванню. Апелянт вважає, що фактичне порушення права позивача розпочалося 25 січня 2011 року, а датою початку перебігу строку позовної давності слід вважати дату розірвання шлюбних відносин між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - 01 березня 2011 року. Враховуючи викладене, апелянт просив скасувати рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 08 листопада 2018 року та ухвалити по справі нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

28 січня 2019 року на адресу суду надійшов відзив від представника ОСОБА_3 - Мещанінова А.М., відповідно до якого вважає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги такими, що не підлягають задоволенню. Заперечуючи проти доводів апелянта про пропуск строку позовної давності представник позивачки зазначив, що факт розірвання шлюбу між сторонами не свідчить про невизнання відповідачем прав позивачки на спільне сумісне майно, крім того позивачка до цього часу є зареєстрованою у спірній квартирі, відносно неї судом постановлялося рішення про солідарне стягнення грошових коштів отриманих у кредит подружжям для придбання вказаної квартири. Тому вважав що до закінчення судового спору щодо кредитного зобов'язання, яке забезпечене іпотекою спірної квартири в неї не було права на звернення до суду із вказаним позовом.

При апеляційному розгляді справи представник ОСОБА_2 - ОСОБА_5 та і сам відповідач доводи апеляційної скарги підтримали та зазначили, що ними визнається факт придбання спірної квартири у шлюбі та її статус спільного сумісного майна подружжя. Разом з тим вони вважають, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального права, а саме не застосування судом строку позовної давності як підстави для відмови у позові призвело до ухвалення незаконного рішення.

Представник позивача ОСОБА_3, адвокат Мещанінов А.М. заперечив щодо доводів апеляційної скарги та вважав рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, а доводи апелянта про пропуск строку позовної давності безпідставними, оскільки розірвання шлюбу між сторонами не свідчить про початок перебігу строку позовної давності щодо права позивачки на поділ спільного сумісного нерухомого майна придбаного в шлюбі. Та вважає, що позивачка, будучи зареєстрованою в спірній квартирі має права на користування квартирою, більш того як власник вказаного житла та поручитель за кредитним договором вона була відповідачем у справі за позовом банку про стягнення кредитних коштів отриманих для придбання вказаного майна, а тому вважала що до вирішення спору із банком по кредиту в неї не було права на звернення до суду із вказаним позовом. Вважає висновок суду першої інстанції законним та обґрунтованим.

Заслухавши доповідь судді доповідача, пояснення відповідача ОСОБА_2, його представника ОСОБА_5, представника позивача Мещанінова А.М., дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Так, суд першої інстанції при розгляді вказаної справи встановив, що 8 липня 2007 року зареєстрований шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, прізвище дружини після одруження - ОСОБА_3. (т.1 а.с. 8)

01 березня 2011 року шлюб між сторонами розірваний, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу, виданим 01 вересня 2011 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Броварського міськрайонного управління юстиції у Київській області (т.1 а.с.9.).

18 травня 2011 року позивач змінила прізвище із «ОСОБА_3» на «ОСОБА_3», що підтверджується свідоцтвом про зміну іменні серії НОМЕР_1 (т.1 а.с. 10).

Під час перебування у шлюбі, 04 грудня 2007 року на підставі договору купівлі-продажу на ім'я ОСОБА_2 придбана квартира АДРЕСА_1. Право власності на спірну квартиру було оформлено на відповідача, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №17232847 від 27 грудня 2007 року (т.1 а.с. 11-13).

У пункті 12 Договору купівлі-продажу визначено, що розрахунок між сторонами здійснюється з відстрочення платежу. Суму в розмірі 560 499, 50 грн. покупець ОСОБА_2 повинен передати продавцям після отримання кредиту на придбання вказаної квартири у ВАТ «ВТБ Банк», в день підписання цього договору - 04 грудня 2007 року.

04 грудня 2007 року між ОСОБА_2 та ВАТ «ВТБ Банк» укладений кредитний договір №06Г03-07 (т.1 а.с. 40-41), на підставі якого відповідач отримав кредитні кошти в сумі 110 000 доларів США, якими розрахувався з продавцями.

Під час оформлення вищевказаного кредиту, між ОСОБА_3 та ВАТ «ВТБ Банк» також укладений договір поруки, відповідно до якого ОСОБА_3 взяла обов'язки відповідати перед банком, як солідарний боржник, та в тому ж обсязі що і позичальник.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 12 квітня 2012 року стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ПАТ «ВТБ банк» борг у розмірі 125 484,36 дол. США (т.1 а.с. 91,92).

На виконання рішення суду про стягнення заборгованості постановою державного виконавця ВДВС Шепетівського міськрайонного управління юстиції від 08 листопада 2012 року відкрите виконавче провадження та накладено арешт на все майно, що належить боржнику (ОСОБА_3.), яке було закінчено та направлено за належністю до Броварського міськрайонного ВДВС ГТУЮ у Київській області, де 31 липня 2015 року виконавче провадження №35915604 про стягнення солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_2 боргу на користь ПАТ «ВТБ Банку» було закінчено на підставі п.2 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження». Виконавчий документ повернутий стягувачу.

Із наданих Банком довідок про погашення заборгованості по кредитному договору №06Г03-07 встановлено, що загальна сума сплати заборгованості за кредитом та процентами за період з 28.07.2007 по 01.03.2011 становить 45978,20 доларів США, а за період з 01.03.2011 по 22.05.2018 сплачено 7000 доларів США (т.2 а.с. 202,203).

Вирішуючи вказаний спір та задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що відповідачем на момент розлучення не заперечувалось право позивача на набуту у період шлюбу спірну квартиру. Будь-яких дій з його боку щодо визнання права власності на спірну квартиру виключно ним не вчинялося, як і не вчинялося ніяких дій щодо припинення права спільної сумісної власності, чи позбавлення позивача права на його частку у праві спільної сумісної власності, або інших дій які б свідчили про спір між позивачем та відповідачем після розірвання шлюбу та до моменту подачі позову до суду. Крім того, на момент розірвання шлюбу в спірній квартирі була зареєстрована позивачка, яка зареєстрована в ній до цього часу. Тобто відповідач не вчиняв ніяких дій щодо зняття її з реєстраційного обліку, що також свідчить про відсутність порушеного права позивача на спірну квартиру.

З врахуванням викладеного суд дійшов висновку, що позивач на момент звернення до суду з позовом про поділ майна подружжя не втратила права власності на спірну квартиру та не пропустила строків позовної давності щодо звернення до суду за захистом своїх прав, оскільки у період з 01 березня 2011 року (дата розірвання шлюбу) і до моменту звернення до суду з позовом про поділ майна, будь-яке право спільної сумісної власності позивача на спірну квартиру порушено не було, а тому позивач могла в будь-який час звернутися до суду з даним позовом, а відтак відсутні підстави для застосування наслідків пропуску строків позовної давності.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.264 ЦПК України судове рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Колегія суддів вважає, що зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення відповідає.

Так, відповідно до частини першої та другої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Кожна річ набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно статті 68 СК України передбачено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Відповідно до частини першої статті 65 СК України дружина і чоловік розпоряджаються спільним майном за взаємною згодою.

Статтею 69 цього ж Кодексу встановлено право кожного з подружжя ініціювати питання про поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу, дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою.

За відсутності згоди подружжя щодо порядку поділу спільного майна спір про його поділ може бути вирішено в судовому порядку, при поділі такого майна судом приймаються до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення (частина перша статті 71 СК України).

Так, судом першої інстанції встановлено, що квартира АДРЕСА_1 була придбана сторонами у вказаній справі в період перебування ними в шлюбі. Право власності на спірну квартиру було оформлено на відповідача, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №17232847 від 27 грудня 2007 року, тому відповідно до положень ст. 60 СК України вказане нерухоме майно є спільною сумісною власністю подружжя, і відповідно до норм ч.1 ст. 70 СК України частки сторін у вказаному майні є рівними. Зазначені обставини сторонами визнанні як в суді першої інстанції так і при апеляційному перегляді та не оспорюються.

За змістом частини другої статті 72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки, яка обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Відповідно до пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді спорів про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України. Пунктом 25 цієї ж постанови передбачено, що у разі реальної неподільності речі, що є предметом спору між подружжям, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Частиною другою статті 372 ЦК України, передбачено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Колегія суддів перевіряючи доводи апеляційної скарги щодо пропуску позивачкою строків позовної давності виходить з наступного.

Так, суд першої інстанції при з'ясуванні питання при вирішення клопотання відповідача в частині застосування строку позовної давності та відмову з цих підстав у задоволенні позову зазначив, що після розірвання шлюбу у березні 2011 року спору між колишнім подружжям щодо поділу квартири не виникало, оскільки на той час кредит не був погашений у повному обсязі. Ще перед розірванням шлюбу позивач перестала проживати у спірній квартирі. Підставою звернення позивача до суду з даним позовом у 2016 році стало те, що відповідач відмовився в добровільному порядку вирішити питання щодо поділу спільної сумісної власності, набутої в шлюбі, в тому числі і спірної квартири, в зв'язку з чим, вона звернулася до адвоката, яка і порадила звернутися до суду з цим позовом.

Судом першої інстанції також встановлено, що сторони у вказаній справі як подружжя мали зобов'язання по непогашеному кредиту перед АТ «ВТБ «Банк», з приводу чого було постановлено рішення суду про стягнення боргу солідарно з позивача та відповідача, були відкриті виконавчі провадження, а також зазначена квартира перебувала піж іпотечним обтяженням, що в свою чергу створювало позивачці перешкоди для звернення до суду із вказаним позовом та поділу майна подружжя.

Верховний Суд України під час розгляду справи № 6-258цс15 роз'яснив, що вирішуючи питання перебігу позовної давності, суди мають враховувати, що при визначенні початку перебігу позовної давності слід виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного з подружжя. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які підтверджують заперечення права одного з подружжя на набуте в період шлюбу майно, зареєстроване за другим з подружжя, не може свідчити про порушення прав і вказувати на початок перебігу позовної давності.

Також, як вказав Верховний Суд у постанові від 28 лютого 2018 року у справі № 647/1683/15-ц, факт не звернення до суду із позовом про розподіл майна подружжя не є підставою, з якою закон пов'язує (визначає) припинення права власності на спільну сумісну власність.

Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Частиною першою статті 317 ЦК України встановлено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно зі статтею 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

За правилами частини третьої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Як при розгляді справи в суді першої інстанції так і при апеляційному розгляді встановлено, що позивачка у справі після розірвання шлюбу виселилися із спірної квартири однак продовжувала бути в ній зареєстрованою, не втрачала інтерес до вказаного майна, оскільки при розгляді судом у 2012 року спору за участю ПАТ «ВТБ Банк» була солідарним відповідачем, та відносно неї здійснювалися відповідні виконавчі дії направлені на виконання вказаного рішення суду, крім того відповідачем не вживалися заходи направленні на припинення прав позивачки у вказаній квартири, тому доводи апеляційної скарги щодо пропуску строку позовної давності позивачкою на думку колегії суддів є необґрунтованими.

Доводи апелянта проте, що сторонами було поділено спільне майно ще у 2011 році, що стверджується відповідними розписками, а тому строк позовної давності необхідно обчислювати із вказаних дати, колегія суддів не визнає, оскільки в зазначеній розписці йде мова про компенсацію позивачці коштів за мебель в квартирі і ніяких посилань про поділ спільного сумісного нерухомого майна ( квартири) не має. Не подано відповідачем належних та допустимих доказів, що свідчили про невизнання ним права позивачка на спірну квартиру в період з 2011 року по квітень 2016 року.

З врахуванням викладеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про відсутність підстав для застосування положень ст. 267 ч.4 ЦК України, а саме відмови у позові у зв'язку з пропуском строку позовної давності.

Встановивши, що спірна квартира придбана сторонами у період шлюбу та є спільним сумісним майном подружжя, суд першої інстанції обґрунтовано з дотриманням норм ст. 69, 71 СК України ст. 372 ЦК України поділ її між подружжям та встановив порядок користування нею співвласниками.

Вказаний порядок користування встановлений з врахуванням висновків викладених у висновку судової будівельно-технічної експертизи №14510/16-42 від 30 листопада 2017 року.

Інші доводи, наведені в обґрунтування апеляційної скарги, не можуть бути підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні відповідачем норм матеріального та процесуального права й зводяться до переоцінки судом доказів.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі "Проніна проти України").

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 374, статтею 375 ЦПК суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права та відсутні підстави для його скасування.

Оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції і не дають підстав вважати, що судом порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Керуючись статтями ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 подану його представником ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 08 листопада 2018 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Мотивований текст постанови виготовлено 11 квітня 2019 року.

Головуючий суддя: М.А.Яворський

судді: Т.Ц.Кашперська

В.О.Фінагеєв