Провадження № 2/243/176/2019
Слов'янський міськрайонний суд Донецької області в складі:
головуючого судді Ільяшевич О.В.,
за участю секретаря Зубкова В.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Слов'янського міськрайонного суду Донецької області (вул. Добровольського, м.Слов'янськ, Донецької області) за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_3, за участю Служби у справах дітей Слов'янської районної державної адміністрації, залученої в порядку ст.56 ЦПК України, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, -
24 жовтня 2018 року ОСОБА_1. звернулася до Слов'янського міськрайонного суду Донецької області з позовом до ОСОБА_2, яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього: ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. В обґрунтування своїх вимог зазначила, що вона є власником житлового будинку АДРЕСА_1, в якому до теперішнього часу як члени її сім'ї значаться зареєстрованими її онука - відповідачка ОСОБА_2 та її малолітня дитина - правнук позивачки ОСОБА_3, які в дійсності, у вказаному житловому приміщенні не проживають з травня 2014 року, та їх речі в будинку відсутні.
За наведених обставин, враховуючи, що відповідачка разом зі своїм малолітнім сином не проживає у вказаному житловому приміщенні вже більш як чотири роки, добровільно знятися з реєстрації бажання не виявляє, а реєстрація зазначених осіб в будинку який належить позивачці, створює перешкоди в реалізації нею своїх прав як власницею майна, вона вимушена була звернутися до суду із даним позовом та просити суд ухвалити рішення яким визнати ОСОБА_2, ОСОБА_3 такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме житловим будинком АДРЕСА_1
Ухвалою суду від 13 лютого 2019 року позовні вимоги позивачки в частині зняття з реєстраційного обліку ОСОБА_2 та ОСОБА_3 залишені без розгляду.
Позивачка ОСОБА_1, будучи належним чином повідомленою про місце, дату та час розгляду справи, у судове засідання не з'явилася, подала до суду заяву з проханням розгляд справи проводити у її відсутності, позов задовольнити.
Відповідно до ч. 7 ст. 128 ЦПК України, у разі ненадання особами, які беруть участь у справі, інформації щодо їх адреси, судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку.
Відповідно до ч. 11 ст. 128 ЦПК України, відповідач, третя особа, свідок, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, а також заінтересована особа у справах про видачу обмежувального припису викликаються до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів, а у разі розгляду справи про видачу обмежувального припису - не пізніше 24 годин до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи.
Під час розгляду справи, судом приймалися усі передбачені діючим законодавством заходи щодо належного повідомлення відповідачки про місце, день та час розгляду справи. Судом були спрямовані судові повістки та виклики за останньою відомою адресою місця реєстрації ОСОБА_2, однак в жодне із призначених судових засідань вона так і не з'явилась. У зв'язку із цим, про місце, дату та час розгляду справи її було повідомлено через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України.
Втім, ОСОБА_2 не використала наданого законом права на безпосередню участь у судовому засіданні, та не з'явилась у судове засідання без повідомлення причин своєї неявки, не подала відзив, заяв про відкладення судового засідання, чи розгляд справи у її відсутності від неї до суду не надходило.
Відповідно до ч. 3 ст. 131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов'язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з'явилися в судове засідання без поважних причин.
З огляду на викладене, оскільки відповідачка, будучи повідомленою належним чиномпро дату, час і місце судового засідання повторно не з'явилась у судове засідання без повідомлення причин неявки, не подала відзив у встановлений судом строк без поважних причин, суд приходить до переконання, що у суду відсутні підстави для відкладення розгляду справи, а тому, зі згоди позивачки, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних та доказів із постановленням заочного рішення.
Представник Служби у справах дітей Слов'янської районної державної адміністрації, будучи належним чином повідомленим про місце, дату та час розгляду справи, у судове засідання не з'явився, подав до суду заяву з проханням розгляд справи проводити у його відсутності, з урахуванням висновку органу опіки та піклування про недоцільність визнання малолітнього ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 таким, що втратив право користування житловим приміщенням(а.с.40).
Вивчивши матеріали справи і дослідивши надані докази, суд в межах заявлених позовних вимог (ст. 13 ЦПК України) встановив наступні обставини та відповідні ним докази.
Як встановлено у судовому засіданні, позивачка, на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 13 вересня 2018 року, зареєстрованого в реєстрі за № 520, є власником житлового будинку АДРЕСА_1 (а.с. 16).
Згідно із витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 53293639 від 13 вересня 2018 року, позивачка ОСОБА_1 зареєструвала своє право на спадщину, а саме на будинок АДРЕСА_1
Згідно із витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 137793465 за ОСОБА_1 зареєстровано АДРЕСА_1, загальною площею: 58.2 кв. м, житловою площею: 33.8 кв. м., матеріали стін: цегла, опис: житловий будинок, позначений в плані літерою «А-1», якій складається з: вбиральні «Б», сараю «В»; гаражу «Г»; сараю «Д»; погребу «Є»; літньої кухні «Ж»; колодязю №1; вимощення №2; воріт №3 (а.с.18,18 з.б.).
На вказаний житловий будинок виготовлено 10 липня 2007 року технічний паспорт (а.с.19-21).
Згідно із довідкою про склад сім'ї від 18 вересня 2018 року та відомостями домової книги на вказаний житловий будинок № АДРЕСА_1 окрім позивачки, у вказаному будинку, значаться зареєстрованими також її онука - ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, з 08 квітня 2011 року, та правнук позивачки - малолітній ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, з 08 квітня 2011 року (а.с. 5,12-15).
Згідно із актом затвердженим секретарем Миколаївської міської ради від 11 жовтня 2018 року, в будинку № АДРЕСА_1 ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, фактично не проживають з травня 2014 року, та їх речі в будинку відсутні, що підтвердили сусіди: ОСОБА_5 та ОСОБА_6 (а.с. 9).
Згідно із заявою ОСОБА_5, сусіда позивачки, який проживає за адресою: АДРЕСА_2, останній повідомляє про те, що ОСОБА_2 та її малолітній син ОСОБА_3 не з'являються за місцем своєї реєстрації АДРЕСА_1 з травня 2014 року по теперішній час, та він жодного разу не бачив їх ні в будинку ні біля нього (а.с.10).
Згідно із заявою ОСОБА_6, сусіда позивачки, який проживає за адресою: АДРЕСА_3, останній повідомляє про те, що ОСОБА_2 та її малолітній син ОСОБА_3 не з'являються за місцем своєї реєстрації у АДРЕСА_1 з травня 2014 року по теперішній час, та він жодного разу не бачив їх ні в будинку ні біля нього (а.с.12).
Згідно із висновком органу опіки та піклування Слов'янської районної державної адміністрації від 21 січня 2019 року, останні вважають недоцільним визнання малолітнього ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, особою, яка втратила право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1
Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому, відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
У сенсі ст. 391 ЦК України, власник майна може вимагати усунення будь-яких перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає можливість дійти висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.
Ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону N 475/97-ВР від 17 липня 1997 року "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першим протоколом та протоколами N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплений принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Таким чином, закон гарантує захист права власності шляхом застосування певних способів захисту, передбачених ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України.
Згідно із ст.ст. 379, 382 ЦК України, об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло у вигляді житлового будинку, садиби, квартири.
Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК та ст. 150 ЖК, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.
За змістом ст. 156 ЖК України, члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.
Згідно із вимогами ч. 4 ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Підстави позбавлення члена сім'ї права користування жилим приміщенням, яке належить громадянинові на праві власності, визначені ст. 405 ЦК України, частиною 2 якої встановлено, що член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Відповідно до п. 33 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року, застосовуючи положення ст. 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого.
Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України, позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.
Статтею 41 Конституції України закріплено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом.
Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
Під правом володіння власністю визнається юридично забезпечена можливість фактичного панування власника над майном, не пов'язана з використанням його властивостей.
Право користування власністю - це юридично забезпечена можливість власника добувати з належного йому майна корисні властивості.
Під правом розпоряджатися розуміють юридично забезпечену можливість власника визначати долю майна.
Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК України), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.
Відповідно до п. 34 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року, усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР, стаття 405 ЦК), зокрема від вирішення вимог про позбавлення права користування жилим приміщенням.
Згідно із ст. 3 СК України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом та мають взаємні права та обов'язки.
Відповідно до п. п. 10,11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 1 листопада 1996 року « Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», Конституційні положення про законність судочинства та рівність усіх учасників процесу перед законом і судом ( ст. 129 Конституції) зобов'язують суд забезпечити всім їм рівні можливості щодо надання та дослідження доказів, заявлення клопотань та здійснення інших процесуальних прав. При вирішенні цивільних справ суд має виходити з поданих сторонами доказів.
Суд виходить з вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України, відповідно до яких цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
За приписами статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.
Відповідачка ОСОБА_2, яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_3, у судове засідання не з'явилась, не скористалась своїми процесуальними правами сторони в процесі і не надала належних доказів, які спростовують доводи позивачки.
Оскільки, в судовому засіданні було встановлено, що відповідачка ОСОБА_2, як член сім'ї позивача не проживає з травня 2014 року, тобто понад один рік, без поважних причин в будинку, який належить на праві власності позивачці, договірні відносини між позивачкою та відповідачкою щодо винаймання спірного житла - відсутні, а її реєстрація створює перешкоди в реалізації позивачкою своїх прав як власника майна, суд вважає можливим задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 та визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме житловим будинком АДРЕСА_1
Вирішуючи питання про визнання таким, що втратив право користування вказаним житловим приміщенням малолітнього ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, суд виходить з такого.
Відповідно до положень ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім'ї наймача або власника житлового приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.
За приписами ч. 3 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.
Відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає.
Оскільки суд дійшов до висновку, що мати малолітнього ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_5, втратила право користування житловим приміщенням - будинком № АДРЕСА_1 а дитина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_5, залишив місце проживання разом із нею у 2014 році, суд приходить до висновку, що малолітній ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_5 також втратив право користування вказаним житловим приміщенням.
При цьому, суд виходить з того, що діти за своїм віком не можуть залишатися за місцем проживання окремо від батьків, що в такому разі буде суперечити наведеним вище вимогам ст. 29 ЦК України. Права малолітніх осіб, на користування житловим приміщенням є також похідним від права їх батьків на яких у відповідності до норм чинного сімейного законодавства покладається обов'язок щодо утримання, піклування та створення належних умов існування малолітньої дитини.
З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про визнання малолітнього ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_5, таким, що втрати право користування житловим приміщенням, а саме будинком АДРЕСА_1 також підлягають задоволенню.
Розв'язуючи питання розподілу судових витрат між сторонами суд виходить з такого.
За приписами п. 8 статті 6 ЗУ «Про судовий збір», розподіл судового збору між сторонами та перевірка повноти сплати судового збору здійснюються відповідно до процесуального законодавства.
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
З огляду на викладене з відповідачки на користь позивачки підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору в розмірі - 704,80 грн. (а.с. 1).
На підставі наведеного, керуючись ст. 41 Конституції України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, 319, 321, 391 ЦК України, ч. 4 ст. 9 ЖК України, ст.ст. 4, 12, 14, 81,82, 89, ч. 4 ст. 223, 259, 263 - 265, 273, 280, 281 ЦПК України Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» суд, -
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_3, за участю Служби у справах дітей Слов'янської районної державної адміністрації, залученої в порядку ст.56 ЦПК України, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням - задовольнити.
Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме - будинком АДРЕСА_1
Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, РНОКПП: НОМЕР_1, на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_6, РНОКПП: НОМЕР_2, зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 судовий збір в розмірі 704 (сімсот чотири) грн. 80 коп.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
На рішення суду позивачем може бути подано апеляційну скаргу до Донецького апеляційного суду через Слов'янський міськрайонний суд Донецької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а відповідачем, в такий же строк з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Повний текст рішення складений 15 лютого 2019 року.
Головуючий - суддя: О.В. Ільяшевич