Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.01.2019

Бучацький районний суд Тернопільської області

одноособово суддею Федорончуком В.Б.,

при секретарі Тарчинській Л.Я.,

з участю позивача ОСОБА_1,

розглянувши заочно у відкритому судовому засіданні в м.Бучач справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та третьої особи Тернопільського відділу поліції Головного управління Національної поліції у Тернопільській області про стягнення боргу,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про стягнення боргу із ОСОБА_2, мотивуючи тим, що відповідач ОСОБА_3 взяв у нього матеріальні цінності, а саме ноутбук та мобільний телефон на суму 500 доларів США та на виконання зобов'язань надав йому розписку, однак грошові кошти не повернув по даний час. З цього приводу він звертався в правоохоронні органи з заявами, дану розписку вилучили, забрати її не може. Оскільки відповідач добровільно борг не сплатив, позивач просив суд стягнути з відповідача 500 доларів США, що еквівалентно 13480 грн., пеню в розмірі 11268,26 грн., 3 % річних - 1038,17 грн. та витрати по сплаті судового збору 704,80 грн.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 подав суду заяву про збільшення позовних вимог, згідно яких просив стягнути з відповідача борг в розмірі 13480 грн., витрати на проїзд в розмірі 244 грн., судовий збір, пеню - 12157,57 грн., 3 % річних - 1146,94 грн. та суду пояснив, що в 2014 році до нього в магазин зайшов знайомий ОСОБА_2 та по домовленості він дав йому ноутбук Асер та мобільний телефон марки Самсунг, кошти за які останній мав повернути протягом двох тижнів, однак кошти вчасно не повернув, тому написав розписку про повернення 500 доларів США. З приводу неповернення коштів він звертався в правоохоронні органи в 2014 році, надав їм розписку, яку не може повернути. Зобов'язання відповідачем не виконані по даний час, що змусило позивача звернутися до суду за захистом своїх прав..

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з'явився, хоч належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи, заяви про розгляд справи за його відсутності не подав, тому суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів.

Заслухавши пояснення позивача, дослідивши письмові докази, суд дійшов висновку, що в задоволені позову необхідно відмовити.

Згідно п.1 ч.2 ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є договори та інші правочини.

Цивільні обов'язки, відповідно до ст.14 ЦК України, виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства, виконання цивільних обов'язків забезпечуються засобами заохочення та відповідальністю, які встановлені договором або актом цивільного законодавства.

Вимогами ч.1 ст.627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми чи кількості речей.

В даному випадку розписка про визнання боргу та зобов'язання його повернення і є тим самим документом, який свідчить, що між позивачем та відповідачем в даному випадку відбувся договір позики, а також розписка визначає суму позики.

Так, відповідно до Постанови судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18 березня 2013 року по справі за №6-63ц13, розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Відповідно до ст.208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян.

Оскільки сума позики зі слів позивача складає 500 доларів США, то договір позики повинен був бути укладений у письмовій формі.

Відповідно до статтей 12,81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно висновків від 11.09.2015 року, 21.10.2015 року, затверджених начальником Тернопільського МВ УМВСУ в Тернопільській області, та висновку від 15.01.2016 року, затвердженого начальником Тернопільського ВП ГУНП в Тернопільській області, перевіркою по зверненню гр.ОСОБА_1 встановлено, що відносини які виникли між ним та ОСОБА_2 належать до категорії цивільно-правових, ознак злочину не виявлено.

Відсутність у позивача ОСОБА_1 розписки позичальника, чи іншого документу, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей, не підтверджує обставину укладення договору позики між позивачем і відповідачем, на яку посилається позивач як на підставу своїх вимог.

Таким чином, судом не встановлено існування між сторонами правовідносин позики, адже навіть при доведенні тієї обставини, що позивач передав відповідачу визначені родовими ознаками речі, за які відповідач мав заплатити 500 доларів США, дана обставина, в розумінні ст.1046 ЦК України, не міститиме ознак договору позики.

З урахуванням викладеного, оцінюючи зібрані по справі докази щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності і взаємності зв'язку у сукупності, суд вважає, що в задоволенні позовної вимоги щодо стягнення боргу за договором позики в розмірі 500 доларів США, що еквівалентно 13480 грн., слід відмовити.

Крім того, оскільки в задоволенні позовних вимог щодо стягнення боргу за договором позики відмовлено, також не підлягають до задоволення позовні вимоги в частині стягнення з відповідача пені в розмірі 12157,57 грн. та 3% річних в розмірі 1146,94 грн.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат відповідно до ст.141 ЦПК України, суд приймає до уваги те, що позовні вимоги не підлягають до задоволення, а тому й понесені позивачем витрати не відшкодовуються.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.12,13,77-81,259,263-265,268 ЦПК України, ст.ст.11,208,627,1046,1047 ЦК України,суд

В И Р І Ш И В:

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та третьої особи Тернопільського відділу поліції Головного управління Національної поліції у Тернопільській області про стягнення боргу - відмовити.

На рішення може бути подана апеляційна скарга до Тернопільського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення може бути переглянуте Бучацьким районним судом. Заяву про перегляд рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня отримання його копії.

Дата складення повного тексту рішення - 11 січня 2019 року.

Суддя: В. Б. Федорончук