Житомирський апеляційний суд
Справа №274/909/18 Головуючий у 1-й інст. Вдовиченко Т.М.
Категорія 6 Доповідач Шевчук А. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2019 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючої судді Шевчук А.М.,

суддів: Талько О.Б., Коломієць О.С.,

з участю секретаря судового засідання Баліцької Т.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі

цивільну справу №274/909/18 за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про припинення права на частку у спільному майні та визнання права власності на 1/4 частину квартири

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3

на рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 06 березня 2019 року, яке ухвалене під головуванням судді Вдовиченко Т.М. у м. Бердичів,

в с т а н о в и в:

У лютому 2018 року ОСОБА_3 , ОСОБА_1 і ОСОБА_2 звернулися до суду із позовом до ОСОБА_4 . Просили з підстав, передбачених ст.365 ЦК України, припинити право власності відповідача на ј частку квартири АДРЕСА_1 , виплативши останньому компенсацію в сумі 116 910 грн., та визнати за кожним із них у рівних долях право власності у ј частці квартири. Свої вимоги обґрунтовували тим, що є співвласниками приватизованої квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_4 є колишнім чоловіком ОСОБА_1 та батьком ОСОБА_2 Квартира була приватизована сторонами у період спільного проживання, як членами однієї родини. Однак відповідач почав зловживати алкогольними напоями, влаштовувати сварки та бійки, ігнорувати обов`язки батька та співвласника житла, не працює. Через протиправну поведінку ОСОБА_4 неодноразово притягався до адміністративної відповідальності. Спільне проживання із відповідачем неможливе. На думку позивачів частка ОСОБА_4 у квартирі є незначною. Припинення цієї частки шляхом сплати за неї грошової компенсації, істотної шкоди правам та інтересам відповідача не завдасть.

Рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 06 березня 2019 року в задоволенні позову відмовлено у повному обсязі.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_3 , ОСОБА_1 і ОСОБА_2 подали апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просять рішення скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Зазначають, що суд не проаналізував обставини можливості спільного проживання сторін у одній квартирі. Вважаючи, що позбавлення житла завдасть істотної шкоди відповідачу, суд не взяв до уваги те, що спільне проживання завдає істотної шкоди позивачам. Через страх за себе та свого неповнолітнього сина, який має інвалідність, ОСОБА_1 вимушена проживати окремо. Наразі в спірній квартирі проживає лише відповідач. Суд також не врахував те, що відповідач не здійснює утримання квартири та не оплачує комунальні послуги, оскільки тривалий час не працює. Суд безпідставно прийняв позицію відповідача про недостатність коштів, які йому пропонуються як компенсація, для купівлі окремого житла.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_4 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін. Наголошує на тому, що у нього немає іншого житла, а сума, яка йому пропонується, не є достатньою для того, щоб він міг придбати бодай щось для проживання. За ці кошти можна у ОСОБА_5 купили лише гараж, але жити у ньому він не зможе.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги відповідно до положень ст.367 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду доходить до висновку, що апеляційна скарга не може бути задоволена з наступних підстав.

Матеріалами справи доводиться та судом установлено, що сторони є співвласниками приватизованої квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 17 травня 1996 року, виданим відділом житлово-комунального господарства Бердичівського міськвиконкому. Квартира належить сторонам на праві спільної сумісної власності.

Рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 06 вересня 2013 року, яке набрало законної сили 17 вересня 2013 року, шлюб, зареєстрований 25 липня 1992 року між ОСОБА_1 і ОСОБА_4 , розірвано (а.с.18).

Обґрунтовуючи позов, ОСОБА_1 посилалася на те, що відповідач після розірвання шлюбу та до цього часу проживає у спірній квартирі. Обов`язків співвласника щодо спільного утримання майна виконує частково та нерегулярно. Окрім того, останні роки відповідач зловживає спиртними напоями. У стані алкогольного сп`яніння ОСОБА_4 вчиняє сварки, ображає нецензурними словами та словесно погрожує фізичною розправою.

Так, матеріали справи свідчать про те, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 неодноразово зверталися до Бердичівського відділу поліції ГУНП в Житомирській області із заявами з приводу неправомірної поведінки відповідача та вчинення останнім насильства в сім`ї (а.с.19-23,73-74,83-85).

Постановою Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 14 листопада 2017 року ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого частиною 1 ст. 173-2 КУпАП (а.с.24-25). Так, 01 листопада 2017 року за місцем проживання: АДРЕСА_2 , ОСОБА_4 виражався на адресу своєї співмешканки нецензурними словами.

Оскільки подальше сумісне проживання сторін в одній квартирі є неможливим, позивачі просили визнати за ними в рівних долях право власності в ј частині квартири АДРЕСА_1 , яка наразі належить відповідачу, виплативши останньому суму її вартості та припинивши його право власності на дану частину квартири.

Відповідно до висновку суб`єкта оціночної діяльності про вартість оціненого майна ринкова вартість чотирикімнатної квартири АДРЕСА_3 , станом на 16 січня 2018 року становила 467 640 грн. (26-38). Оцінка дійсна упродовж шести місяців.

Позивачі на депозитний рахунок суду внесли 116 910 грн., що складає розмір ј грошового еквіваленту, що визначено у вищевказаному висновку (а.с.39-41).

Згідно із положеннями статей 21,24 Конституції України, статей 319,358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав.

Відповідно до частин четвертої та п`ятої статті 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості.

Відповідно до ст.368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб`єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом.

Як визначено ст.369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом.

За імперативними приписами частини 3 ст. 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

У статті 365 ЦК України передбачено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2018 року в справі № 908/1754/17 зроблено правовий висновок про те, що «відсутність конструкції («за наявності одночасно») в статті 365 ЦК України свідчить про можливість припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі позову інших співвласників за наявності хоча б однієї з перелічених законодавцем у частині першій цієї статті обставин (зокрема, в пунктах 1-3). Водночас необхідно зважати, що правова норма, закріплена пунктом 4 частини першої статті 365 ЦК України, не може вважатися самостійною обставиною для припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду, оскільки фактично встановлює неприпустимість такого припинення (таке припинення є неможливим у разі, якщо воно завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї). Припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі положень цієї статті можливе за наявності хоча б однієї з обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України, за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника, та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду, а не за наявності всіх обставин, передбачених цією статтею, в їх сукупності.

Верховний Суд у постанові від 31 січня 2019 року в справі №61-31620св18 не відступив від вищевикладеної правової позиції.

Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_4 є співвласником квартири АДРЕСА_1 . Іншого житла, окрім цього, він не має.

Відсутність іншого житла у співвласника квартири, частка якого припиняється на підставі ст. 365 ЦК України, є істотною шкодою, що завдається йому у зв`язку з таким припиненням права власності. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні позову про припинення права на частку в спільному майні за вимогою інших співвласників.

Окрім того, не можна вважати, що четверта частина від цілого є незначною часткою, оскільки кожному із позивачів належить не більше.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що припинення права власності відповідача у квартирі за відсутності у нього іншого житла спричинить істотну шкоду його інтересам.

Відповідно до частини 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Притягнення відповідача до адміністративної відповідальності не є достатньою підставою для припинення права власності співвласника за ст.365 ЦПК України. Позивачами не надано доказів, що відповідач, окрім даного житла має інше. Питання щодо неналежного виконання обов`язків щодо утримання квартири належить вирішувати іншим шляхом пред`явивши позов із відповідними вимогами.

Також є безпідставними доводи апеляційної скарги, що суд прийняв до уваги позицію відповідача щодо недостатності коштів, які йому пропонуються як компенсація, для купівлі окремого житла, оскільки позивачами не доведено належними та допустимими доказами, що за таку суму коштів можна придбати інше житло, яке б відповідало припиненому праву власності.

За приписами ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги, з огляду на вищевикладене, не спростовують висновків суду першої інстанції про відсутність достатніх підстав для задоволення позову. Додаткового правового обґрунтування не потребується. Суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційний суд його залишає без змін.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення.

Керуючись ст.ст.259,268,367-368,374-375,381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 залишити без задоволення, а рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 06 березня 2019 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча Судді: