Справа №705/1279/18
2/705/488/19

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 квітня 2019 року м. Умань

Уманський міськрайонний суд Черкаської області в складі:

головуючої - судді Мазуренко Ю.В.

при секретарі Щербаковій Л.А.

за участю:

позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Умань цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування та відшкодування моральної шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування.В позові позивач просить суд:

«…1. Визнати недійсним договір дарування від 29.08.2017р. між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 на 150 кв.м. земельної ділянки.

2. Для забезпечення позову накласти арешт на майно і банківські рахунки ОСОБА_2 в м. Умань.

3. Накласти заборону на будь-які відчуження на 150 кв.м. землі на період судових розглядів.

4. Постановити окрему ухвалу щодо незаконного оформлення договору дарування від 29.08.2017р. для встановлення кримінальної відповідальності причетних.

5. Судовий збір стягнути з відповідача….».

Свої позовні вимоги він мотивує тим, що згідно договору дарування, що був укладений у 1994 році йому та ОСОБА_2 належить 1/3 частина будинковолодіння по вул. Садова,16, м. Умань Черкаської області. Позивач зазначає, що в супереч його інтересам відповідач ОСОБА_2 з 2004 року розпочала самоправно виділяти собі земельну частку, «…використовуючи різні махінаторські схеми..» та разом з ПП «Геоплан» 25.06.2004 року сфальсифікувала результати експертизи з метою отримання неправосудного судового рішення від 02.07.2004 року. По факту злочинних дій відкрито кримінальні провадження № 0001394 та № 0000044 та проводиться судове «переслідування» по справі 705/7263/14ц 2/705/16/18. Також, позивач в позові вказує, що було нелегально отримано рішення Уманської міської ради № 2.6-46/9 від 27.04.2005р. і Державний акт на землю площею 150 кв.м. серії ЯА № 465983 від 14.06.2005р., які на даний час є предметом розгляду в суді щодо припинення права власності на землю (справа № 705/6002/15ц 2/705/60/18). Він вважає, що відповідач ОСОБА_2 з порушенням вимог чинного законодавства та за допомогою недобросовісного нотаріуса 29.08.2018 року подарувала вищевказану земельну ділянку представнику Всесвітнього центру брацлавських хасидів ОСОБА_3, який передав її в оренду, тому він вважає, що його моральні та матеріальні витрати становлять 120000 грн.

Крім того, 02.07.2018 року позивач ОСОБА_1 подав на адресу суду заяву про збільшення позовних вимог, в якій просив: «…1.Зобовязати ОСОБА_2 спростувати відомості, що не відповідають дійсності і порочать моє імя та вилучити з відзиву очевидні факти приниження гідності і ділової репутації ОСОБА_1 і надати невідкладно суду відзив повторно.

2.Стягнути з відповідача моральну шкоду на мою користь в сумі 20 тис.грн.

3.Судовий збір 1762 грн. стягнути з ОСОБА_2Л…».

ОСОБА_2 на адресу суду 26.06.2018р. подала відзив на позовну заяву, в якому вказала, що вважає позовну заяву ОСОБА_1 безпідставною та не обґрунтованою, поданою з метою завдання шкоди їй та іншій особі, оскільки позовна заява не містить посилання на те, ким та яке саме право позивача було порушено відповідачем та підлягає захисту в судовому порядку, також позовна заява не містить будь-яких посилань на докази, якими підтверджуються обставини, викладені у позовній заяві. Позивач ставить питання про недійсність договору дарування, предмет якого йому не належить, оскільки позивач використав своє право та приватизував свою частку землі. У відзиві вказано, що рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 02 липня 2004 року, відповідно Варіанту № 2 порядку користування було встановлено порядок користування земельною ділянкою, розташованою по вул. Садовій, 16 в м. Умань Черкаської області, виділивши у користування співвласникам, в тому числі ОСОБА_1 (позивачу) - земельну ділянку площею 248,5 кв.м., що разом з 1/6 площі земельної ділянки спільного користування відповідає 1/6 частки земельної ділянки та ОСОБА_2 (дарувальнику) - земельну ділянку площею 248,5 кв.м., що разом з 1/6 площі земельної ділянки спільного користування відповідає 1/6 частки земель ділянки. Із них, земельну ділянку площею 0,0150 га, для ведення особистого селянського господарства, на підставі рішення Уманської міської ради № 2.6-44/4 від 27 квітня 2005 року передано у власність ОСОБА_2, про що видано Державний акт на право власності ні земельну ділянку Серії ЯА № 465983 від 14 червня 2005 року. Ця земельна ділянка площею 0,0150 га, кадастровий номер :02:005:0316, окремо виділена, встановлені межі в натурі на місцевості і є особистою власністю та не порушує прав, свобод і інтересів позивача. Тому відповідач вважає, що дане звернення ОСОБА_1 до суду за захистом нібито порушених, невизнаних та оспорюваних прав, свобод і інтересів є надуманим позивачем. У відзиві відповідач вказала, що вказану вище земельну ділянку відповідачем було подаровано на підставі нотаріально оформленого Договору дарування у відповідності до ст. 328, 334, 373, 203 ЦК України. Тому зміст правочину, не суперечить цивільному Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам. Відповідач вважає, що сторони договору дарування мають всі встановлені законом обсяги дієздатності, волевиявлення, були вільними і відповідали внутрішній волі та мали на меті реальне настання правових наслідків, тому він є чинним. Відповідач у відзиві вказує, що у позовній заяві незазначені будь-які докази, які підтверджують недійсність правочину та посилання на норму закону, яка регулює такі правовідносини. На підставі Договору дарування, посвідченого ОСОБА_4, державним нотаріусом Уманської державної нотаріальної контори, 27 травня 1994 року за реєстром № 2-1577, зареєстрований в БТІ 14.06.1994 р. за реєстром № 32 ОСОБА_2 і ОСОБА_1 отримали по 50% долі в 1/3 частини будинку по вул. Садовій, 16 в м. Умані Черкаської області, тобто отримали часткову власність, як передбачено ч. 1 ст. 356 ЦК України. З дотриманням чинного законодавства ОСОБА_2 на підставі договору дарування, розпорядилася своєю власною часткою, подарувала ОСОБА_3 Хаіму належну їй 50% рівної долі у 1/3 свою власну 1/6 частину жилого будинку з відповідною частиною надвірних споруд. Тому, відповідач вважає, що твердження позивача про те, що укладений договір дарування порушує його права власності щодо володіння, користування та розпорядження спільним майном - є надуманими.

02.07.2019 року позивач ОСОБА_1 подав відповідь на відзив, в якому вказував, що ОСОБА_2 не виконала свій обовязок і передала по самочинному договору дарування право на земельну ділянку площею 398,5 м2 (ОСОБА_5 248,5м2 та ОСОБА_3 150м2), хоча в користуванні у неї було лише 248,5 м2, що призвело до подвійної власності і порушення прав співвласників. Позивач вказує, що відзив не стосується предмета позову, носить замовний характер, містить недостовірну інформацію, брудні плітки та кепкування, адже договір з ОСОБА_3 на 150 кв.м. землі недійсний, оскільки при його укладенні було порушено мараторій на передачу землі у 2017 році, договір був укладений, не зважаючи на діючі судові застереження, була порушена цілісність майнового комплексу, не було дотримано порядку нотаріального оформлення договору.

03.08.2018 року на адресу суду ОСОБА_2 подала заперечення проти відповіді на відзив, в якому вказала, що у відповіді на відзив «…крім обставин, які обумовлені його хворою уявою, що не повязана жодною нормою закону, правами та обовязками, немає нічого по суті…». З посиланням на норми Цивільного кодексу України та Цивільно-процесуального кодексу України та наявність у неї документів, що підтверджують право власності на відповідний обєкт нерухомості, відповідач вказує, що позов ОСОБА_1 , який не є власником будь-якої частки земельної ділянки по вул.Садовій, 16 у м.Умань є незаконним, необґрунтованим та безпідставним.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні позов підтримав, посилаючись на обставини, зазначені в позовній заяві та вказав, що він і відповідач є власниками частини будинку по вул. Садовій, 16 м. Умані Черкаської області, що підтверджується відповідними документами. В судовому засіданні він також підтримав подану ним відповідь на відзив відповідача та письмове пояснення заперечення відповіді на відзив від 02.08.2018 року, з яких вбачається, що даний відзив і відповідь не стосуються предмету позову, носять замовний характер, містять недостовірну інформацію, брудні плітки та кепкування, адже договір з ОСОБА_3 на 150 кв.м. землі недійсний, оскільки при його укладенні було порушено мараторій на передачу землі у 2017 році, договір був укладений, не зважаючи на діючі судові застереження, була порушена цілісність майнового комплексу, не було дотримано порядку нотаріального оформлення договору.

Відповідач ОСОБА_2 у судовому засіданні позов не визнала та заперечувала проти його задоволення, підтримала поданий нею відзив. Відповідач вважає, що позов є безпідставним, бездоказовим та надуманим. Вона наполягала, що позивач не є стороною договору, не є власником землі за відповідною адресою та його права ніяким чином порушені не були. При цьому, факт укладення договору відносно належної її земельної ділянки вона не заперечувала.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази у справі, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки не підтверджені належними та допустимими доказами.

При вирішенні даного позову, суд виходив з наступних підстав.

В судовому засіданні встановлено, що відповідно до договору дарування, що був укладений 27 травня 1994 року та посвідчений державним нотаріусом Уманської міської державної нотаріальної контори, зареєстрований в реєстрі за № 2-1577, ОСОБА_6 подарувала, а ОСОБА_2, ОСОБА_1, прийняли в дар кожен в рівних долях належну ОСОБА_6 1/3 частину житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд, що знаходиться в місті Умані, по вул. К.Маркса, 16, Черкаської області, який розташований на присадибній ділянці розміром 2035 кв.м.

Відповідно до ст.55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст.2ЦПК України).

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

З урахуванням цих норм правом звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Способи захисту субєктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) праві та вплив на правопорушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів закріплений в ст.16 ЦК України.

Згідно з положеннями ч.1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст.5 ЦПК України).

Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відтак, зазначена норма визначає об'єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес.

Порушення права пов'язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб'єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Спосіб захисту порушеного права, відповідно до ст. ст. 15, 16, 20 ЦК України, при зверненні до суду обирається позивачем. Перелік способів захисту, наведений у ч. 2 ст. 16 ЦК України не є вичерпним, оскільки суд може захистити порушене цивільне право іншим способом, що встановлений договором або законом.

Статтею 11 Цивільного кодексу України передбачено, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, у тому числі є договори та інші правочини.

Стаття 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та стаття 34 Конституції України передбачають, що кожна людина має право на свободу виявлення поглядів, змістом чого є свобода дотримуватися своїх поглядів, одержувати і поширювати інформацію та ідеї без втручання держави і незалежно від кордонів. Частиною 1 ст.34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є не порушеним.

Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю, згідно ч.1 ст.356 ЦК України, тобто частки у майні є визначеними.

У відповідності до ст.358 ЦК України:

1. Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

2. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

3. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

4. Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов'язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно.

Відповідно до ч. 1 і 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно до ч.1 ст.717 ЦК України за договором одна сторона (дарувальник) передає або зобовязується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Як визначає ст.204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Частинами 1 - 3, 5 ст.203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Статтею 361 ЦК України передбачено, що співвласник має право самостійно розпоряджатись своєю часткою у праві спільної часткової власності.

Відповідно до ст.362 ЦК України у разі продажу частки у праві спільної часткової власності співвласник має переважне право перед іншими особами на її купівлю за ціною, оголошеною для продажу, та на інших рівних умовах, крім випадку продажу з публічних торгів. Продавець частки у праві спільної часткової власності зобов'язаний письмово повідомити інших співвласників про намір продати свою частку, вказавши ціну та інші умови, на яких він її продає. Якщо інші співвласники відмовилися від здійснення переважного права купівлі чи не здійснять цього права щодо нерухомого майна протягом одного місяця, а щодо рухомого майна - протягом десяти днів від дня отримання ними повідомлення, продавець має право продати свою частку іншій особі. Якщо бажання придбати частку у праві спільної часткової власності виявили кілька співвласників, продавець має право вибору покупця. У разі продажу частки у праві спільної часткової власності з порушенням переважного права купівлі співвласник може пред'явити до суду позов про переведення на нього прав та обов'язків покупця. Одночасно позивач зобов'язаний внести на депозитний рахунок суду грошову суму, яку за договором повинен сплатити покупець. До таких вимог застосовується позовна давність в один рік.

Відповідно до ч. 1 ст. 30 ЦК України цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. В ст.. 30 ЦК України зазначено, що цивільною дієздатністю особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов»язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. В ч. 4 ст. 202 вказано, що дво- або багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Пленум Верховного Суду України в п. 4 і 5 постанови від 06.11.2009 р. №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснив, що судам відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК, тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. Відповідно до статей 215 та 216 ЦК суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може пред'являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому. Вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним. Наслідком визнання правочину (договору) недійсним не може бути його розірвання, оскільки це взаємовиключні вимоги. Якщо позивач посилається на нікчемність правочину для обґрунтування іншої заявленої вимоги, суд не вправі посилатися на відсутність судового рішення про встановлення нікчемності правочину, а повинен дати оцінку таким доводам позивача. Відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

На позивача покладений обовязок з врахуванням предмету і підстав позову довести в суді ті обставини на які він посилається, як на підставу своїх позовних вимог і відповідно, що є підстави до застосування до спірних правовідносин відповідних положень Цивільного кодексу України. Тобто, позивач повинен був довести за допомогою належних та допустимих доказів, з урахуванням положень ст. ст. 76-80 ЦПК України, зазначені ним обставини. Однак таких доказів він не надав.

У відповідності до вимог статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Стаття 13 ЦПК України визначає, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обовязком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Згідно ч.2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Позовні вимоги позивача про визнання договору дарування ОСОБА_2 від 29.08.2017 року недійсним та відшкодування збитків та моральної шкоди, безпідставні та необґрунтовані.

Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Верховного суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди)" від 31.03.95 р. (зі змінами та доповненнями) під моральною шкодою потрібно розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями чи бездіяльністю інших осіб.

Згідно з ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом чи або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

У відповідності до вимог п. 5 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року (зі змінами та доповненнями) при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди з'ясуванню підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача, вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Наявність причинного зв'язку між протиправним діянням і моральною шкодою, що є третьою підставою відповідальності за завдану моральну шкоду, виражає зв'язок протиправної поведінки і шкоди, що настала, при якому протиправність є причиною, а шкода - наслідком. Особа, що заподіяла шкоду, несе відповідальність лише за ту шкоду, яка є необхідним наслідком його поведінки. Неправомірне діяння повинно бути головною причиною, що з неминучістю тягне за собою заподіяння моральної шкоди, необхідною умовою настання негативних наслідків у вигляді фізичних або душевних страждань.

Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Положеннями статті 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Таким чином, при викладених обставинах, у звязку з тим, що позивач не довів тих обставин, на які він посилається в своїй позовній заяві позов не підлягає задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 11, 12, 13, 76-78, 81, 83, 141, 258, 264-265 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування та відшкодування моральної шкоди - відмовити.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно - телекомунікаційної системи апеляційні скарги на рішення можуть бути подані протягом 30 днів з дня його складення через суд першої інстанції до Апеляційного суду Черкаської області. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом 30 днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Ю.В. Мазуренко