КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 754/9882/17 Головуючий 1 інстанція -Таран Н.Г.
Провадження № 22-ц/824/229/19 Доповідач 2 інстанція - Кулішенко Ю.М.
П О С Т А Н О В А

іменем України

11 квітня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: судді-доповідача Кулішенка Ю.М., суддів: Журби С.О., Олійника В.І. розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи у приміщенні Київського апеляційного суду апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» на заочне рішення Деснянського районного суду м. Києва від 22 січня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» про відшкодування шкоди,

В С Т А Н О В И В :

У липні 2017 року позивач ОСОБА_3 звернувся до суду з вказаним позовом. Свої вимоги мотивував тим, що ІНФОРМАЦІЯ_2 року о 16 год. 34 хв. на перехресті вул. Магніторська - провулок Червоногвардійський в м. Києві відбулась дорожньо-транспортна пригода, за участю автомобіля НОМЕР_1, який належить ТОВ «Дистрибюторська компанія Славутич» під керуванням водія ОСОБА_4 та пішохода ОСОБА_5 Внаслідок ДТП ОСОБА_5 померла на місці пригоди. За фактом ДТП було відкрито кримінальне провадження за №0001338 від 21.12.2013 року за ознаками злочину, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України. 30.09.2015 року кримінальне провадження було закрите у зв'язку з відсутністю у діянні водія ОСОБА_4 складу кримінального правопорушення.

В результаті вищевказаного ДТП та наслідків від нього, позивачу було завдано матеріальної та моральної шкоди. Станом на дату ДТП, цивільно-правова відповідальність водія, транспортного засобу «МАН - 18.272», д. н. з. НОМЕР_1 була застрахована у відповідача відповідно до договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів відповідно договору страхування № АЕ/2467760.

Представник позивача, 13.12.2016 року повідомив відповідача про настання страхового випадку та звернувся, в порядку визначеному Законом України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» №1961-IV від 01.07.2004 року з заявою на виплату страхового відшкодування, в якій просив перерахувати суму страхового відшкодування на банківські реквізити уповноваженого представника ОСОБА_6 Однак, відповідач, в порушення вимог закону, здійснив виплату страхового відшкодування лише 14.04.2017 року.

Просив стягнути з відповідача на його користь 423,34 грн. - пені за прострочення виплати страхового відшкодування; 320,43 грн. - інфляційне збільшення суми боргу за прострочення строків виплати страхового відшкодування; 46,82 грн. - розміру відсотків за прострочення строків виплати страхового відшкодування;4800,00 грн. - судових витрат пов'язаних з оплатою позивачем правової допомоги.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 22 січня 2018 року позов задоволено.

Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» (місцезнаходження: м. Київ, вул. Січових стрільців, 40, ) на користь ОСОБА_3 (місце проживання: АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер облікової картки платника податків фізичної особи: НОМЕР_2) за прострочення виплати страхового відшкодування: 423,34 грн. - пені, 320,43 грн. - втрат від інфляції, 46,82 грн. - трьох процентів річних та 4800,00 грн. судових витрат пов'язаних з оплатою правової допомоги. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Не погоджуючись з вказаним рішенням Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія ПЗУ Україна» подало апеляційну скаргу та просило рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позову, посилаючись на неповне з»ясування обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи. В обґрунтування зазначає, що необхідні документи для прийняття рішення про виплату страхового відшкодування було надано із значним простроченням. В позовній заяві відсутній розрахунок. , яким обґрунтовано розмір витрат на правову допомогу.

ОСОБА_3 подав відзив на апеляційну скаргу та просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення від 22 січня 2018 року без змін.

Відповідно до ч. 1ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 1ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає в повній мірі.

Судом встановлено, що 20 грудня 2013 року о 16 год. 34 хв. на перехресті вул. Магніторська - провулок Червоногвардійський в м. Києві відбулась дорожньо-транспортна пригода.

Вказана ДТП відбулося за участю автомобіля НОМЕР_3, який належить ТОВ «Дистрибюторська компанія Славутич» під керуванням водія ОСОБА_4 та пішохода ОСОБА_5

Внаслідок ДТП ОСОБА_5 померла на місці пригоди.

За фактом ДТП було відкрито кримінальне провадження за №0001338 від 21 грудня 2013 року за ознаками злочину, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України.

Постановою старшого слідчого відділу розслідувань дорожньо-транспортних пригод СУ ГУМВС України в м. Києві від 30 вересня 2015 року кримінальне провадження було закрите у зв'язку з відсутністю у діянні водія ОСОБА_4 складу кримінального правопорушення.

Цивільно - правова відповідальність водія, який на законних підставах здійснював експлуатацію транспортного засобу «МАН - 18.272», д. н. з. НОМЕР_1 була застрахована у відповідача відповідно до договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів відповідно договору страхування № АЕ/2467760.

Вирішуючи вказаний спір та задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив із того, що страхова компанія, в порушення вимог п. 36,2 статті 36 Закону № 1961-ІV, виплатила страхове відшкодування позивачу з порушенням строку.

З вказаним висновком погоджується і колегія суддів виходячи з наступного:

Відповідно до вимог пункту 36.1. статті 36 Закону № 1961-IV « Про обов'язкове страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ), керуючись нормами цього Закону, приймає вмотивоване рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) або про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати).

Відповідно до пункту 36.2. статті 36 Закону № 1961-IV « Про обов'язкове страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик (МТСБУ) протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов'язаний прийняти рішення щодо виплати страхового відшкодування.

Стаття 36 Закону № 1961-IV« Про обов'язкове страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» встановлює певний порядок прийняття рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) страховиком та порядок його виплати, зокрема: - страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ), керуючись нормами цього Закону, приймає вмотивоване рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) або про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати). Рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) приймається у зв'язку з визнанням майнових вимог заявника або на підставі рішення суду, у разі якщо спір про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) розглядався в судовому порядку; - у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його. Якщо у зв'язку з відсутністю документів, що підтверджують розмір заявленої шкоди, страховик (МТСБУ) не може оцінити її загальний розмір, виплата страхового відшкодування (регламентна виплата) здійснюється у розмірі заподіяної шкоди, оціненої страховиком (МТСБУ); - уразі невизнання майнових вимог заявника або з підстав, визначених статтями 32 та/або 37 цього Закону, - прийняти вмотивоване рішення про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати).

З матеріалів справи вбачається, що представник позивача ОСОБА_6 13.12.2016 року в порядку визначеному ст. 35 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» №1961-IV від 01.07.2004 року повідомив відповідача про настання страхового випадку та просив відшкодувати завдану шкоду у розмірі 17801,56 грн. ( а.с. 15).

Відповідно до виписки з Банку виплата страхового відшкодування згідно договору АЕ 2467760 від 04.01.2013 року була здійснена на користь представника позивача ОСОБА_6 на загальну суму 17801,56 грн. 14.04.2017 року.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що страхова компанія не вказала на недостатність будь-яких документів або відомостей, які необхідні для вирішення питання про виплату або про відмову у виплаті страхового відшкодування; не прийняла рішення про відмову у виплаті страхового відшкодування; з огляду на сплив 90 денного строку з моменту подання заяви про виплату страхового відшкодування. Страхова компанія зобов'язана була прийняти рішення щодо виплати (або відмову у виплаті) страхового відшкодування не пізніше ніж 13.03.2017 року.

Оскільки представником позивача було подано заяву про виплату страхового відшкодування із необхідними документами до страховика 13.12.2016 року, Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «ПЗУ Україна» зобов'язане було здійснити дану виплату саме не пізніше 13.03.2017 року, чого у даному випадку здійснено не було.

Пунктом 36.5 статті 36 Закону № 1961-IV встановлено, що за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування (регламентної виплати) з вини страховика (МТСБУ) особі, яка має право на отримання такого відшкодування, сплачується пеня з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діє протягом періоду, за який нараховується пеня.

Згідно частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми.

Відповідно до роз'яснень, наведених у пункті 4 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 01 березня 2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», положення статті 625 ЦК України не застосовуються до відносин з відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, оскільки відшкодування шкоди є відповідальністю, а не грошовим зобов'язанням, яке виникає з договірних зобов'язань. Винятком є відповідальність страховика (стаття 992 ЦК).

Пунктом 21 цієї ж постанови Пленуму Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ роз'яснено, що при безпідставній відмові у виплаті страхового відшкодування, крім наслідків, передбачених договором, страховик, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу страхувальника зобов'язаний сплатити йому суму страхової виплати з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (стаття 526, частина друга статті 625 ЦК).

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що у зв'язку із неналежним виконанням Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «ПЗУ Україна» зобов'язань щодо виплати позивачу страхового відшкодування, з огляду на положення статті 36 Закону № 1961-IV та статті 625 ЦК України, з відповідача підлягає стягненню пеня, три проценти річних, а також інфляційні втрати, пов'язані з несвоєчасністю виплати страхового відшкодування.. тому на користь позивача підлягало стягненню: 423,34 грн. - пені за прострочення виплати страхового відшкодування, 320,43 грн. - інфляційне збільшення суми боргу за прострочення строків виплати страхового відшкодування, 46,82 грн. - трьох процентів річних за прострочення виплати страхового відшкодування.

Посилання апелянта на те, що необхідні документи для прийняття рішення про виплату страхового відшкодування було надано із значним простроченням а страховиком не було пропущено строки при виплаті страхового відшкодування спростовуються матеріалами справи.

ПАТ «Страхова компанія «ПЗУ Україна» не надала доказів того, що строки при виплаті страхового відшкодування було пропущено ними з поважних причин.

Доводи апеляційної скарги про не підтвердження витрат на правничу допомогу документально та їхню недоведеність не знайшли своє підтвердження при розгляді справи в суді апеляційної інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Згідно п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу.

Витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави (частина перша статті 137 ЦПК України).

На підтвердження розміру понесених витрат на правову допомогу позивачем надано: копію довіреності; розрахунок суми винагороди за надану правову допомогу від 25 липня 2017 року , в якому зазначено найменування юридичних послуг, кількість витрачених годин та вартість таких послуг; копії квитанцій про оплату послуг з надання правової допомоги №0.0.801113578.1 від 07 липня 2017 року в загальному розмірі на суму 4800 грн. ( а.с.17-22).

Враховуючи те, що позов задоволено, а позивачем по справі понесено судові витрати у вигляді витрат на правничу допомогу, що підтверджується наданими ними належними, допустимими та достовірними доказами, неспростованими відповідачем, колегія суддів погоджується з висновком суду про наявність підстав стягнення на користь позивача понесених витрат у визначеному ним розмірі.

Колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги цих висновків не спростовують, а тому підстав для її задоволення не встановлено.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» залишити без задоволення.

Заочне рішення Деснянського районного суду м. Києва від 22 січня 2018 рокузалишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, визначених ч. 3 ст. 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий:

Судді: