РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 грудня 2019 року

м. Рівне

Справа № 569/15693/16-ц

Провадження № 22-ц/4815/1339/19

Головуючий суддя в суді 1 інстанції : Харечко С.П.

Рішення ухвалене в м. Рівне

Дата ухвалення повного тексту рішення 26 липня 2019 року

Рівненський апеляційний суд:

в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий : Боймиструк С.В.,

судді: Гордійчук С.О., Шимків С.С.

секретар судового засідання: Тхоревський С.О.,

за участю: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 23 липня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод користування земельною ділянкою,

В С Т А Н О В И В :

В листопаді 2016 року ОСОБА_4 звернулась до Рівненського міського суду з позовом до ОСОБА_3 про усунення перешкод користування земельною ділянкою, в якому просить суд відновити її порушене право приватної власності на земельну ділянку 0,0006 га та встановити межу між земельними ділянками, що по АДРЕСА_1 з відповідачем, відповідно до земельних документів, зобов`язати відповідача повернути їй 0,0006 га землі, якою вона незаконно заволоділа, знести частину будівлі, побудованої на її земельній ділянці, усунувши таким чином перешкоду в користуванні її земельною ділянкою, стягнути на їх користь матеріальну шкоду в сумі 5542,8 грн. та моральну шкоду в сумі 10000 грн.

Позов мотивує тим, що вона є власником нежитлового приміщення першого поверху в АДРЕСА_2 . 09 червня 2004 року рішенням Рівненської міської ради №894 її було надано в оренду на 49 років земельну ділянку для обслуговування адміністративного приміщення площею 43 м.кв., що розташована за адресою АДРЕСА_2 .

В судовому засіданні в суді першої інстанції позивач збільшила позовні вимоги, просила стягнути з відповідача на її користь вартість сплаченої орендної плати за земельну ділянку площею 5 кв.м. за 2014-2018 роки у сумі 1891,85 грн. та вартість сплаченого земельного податку за земельну ділянку площею 10 кв.м. за 2014-2018 роки у сумі 768,69 грн., що разом становить 2660,54 грн., а також стягнути з відповідача вартість проведення експертизи на суму 4175,2 грн., в іншій частині позов підтримала, просила його задовольнити з підстав викладених у позовній заяві.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 23 липня 2019 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою задоволено частково.

Зобов`язано ОСОБА_3 повернути ОСОБА_2 самовільно зайняту частину земельної ділянки, розташовану за адресою АДРЕСА_2 :

- площею 5 кв.м., що належить ОСОБА_2 на праві користування на підставі договору оренди земельної ділянки від 22 жовтня 2004 року, шляхом знесення за власний рахунок частини будівлі кафе-бару, що розміщена на земельній ділянці кадастровий номер :01:024:0065, належній ОСОБА_2 на праві користування;

- площею 10 кв.м., що належить ОСОБА_2 на праві власності на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯА №686416, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів за №94 від 26 жовтня 2005 року у Рівненському міському управлінні земельних ресурсів, шляхом знесення за власний рахунок частини будівлі кафе-бару, що розміщена на земельній ділянці кадастровий номер :01:024:0064, належній ОСОБА_2 на праві власності.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат. У задоволенні позову ОСОБА_2 в частині встановлення меж між земельними ділянками, стягнення матеріальної та моральної шкоди відмовлено.

У поданій на вказане рішення апеляційній скарзі ОСОБА_3 не погоджується з ухваленим рішенням, вважає його незаконним, винесеним з порушенням норм процесуального та матеріального права, за недоведеністю обставин, що мають значення та невідповідності висновків суду обставинам справи.

Зазначає, що нежитлове приміщення по АДРЕСА_2 не будувала, лише отримала його у власність в травні-липні 2002 року в стані незавершеного будівництва. В подальшому провела всі роботи, які були визначені архітектурно-планувальним завданням та іншими документами органів місцевого самоврядування і згідно дозвільних документів почала здійснювати підприємницьку діяльність. Вказує, що фізично не могла самовільно щось побудувати та зайняти чужу земельну ділянку, оскільки це є центр міста Рівного.

Вказує, що суд першої інстанції безпідставно послався в своєму рішенні на акт перевірки від 23 грудня 2005 року, адже твердження описані в ньому вважає хибними. Зокрема, перевірка проведена без участі відповідача, а в акті перевірки зазначено, що в її присутності. Це підтверджується тим, що в акті вказано самовільно зайняла земельну ділянку, однак це не відповідає дійсності, так як рішенням №173 від 13 грудня 2002 року Рівненська міська рада у п.1, надала згоду на розроблення проекту відведення земельної ділянки орієнтованою площею 238 м.кв. на АДРЕСА_3 з числа забудованих земель міста підприємцю ОСОБА_3 для добудови та обслуговування кафе-бару. Крім того, усі подальші приписи та інші документи, які надані позивачем ОСОБА_2 є наслідком акту перевірки від 23 грудня 2005 року, та аж ніяк не новою перевіркою, а є похідними від вищевказаної перевірки. Зазначає, що ці документи посадових осіб контролюючих органів, в тому числі правоохоронних органів мали актуальність до 2004-2005 років коли існувала стіна між кафе-баром та часовою майстернею. Із долучених до матеріалів справи документів видно, що капітальна стіна до кафе-бару демонтована ще у 2004 році.

Також вважає висновок експертів № 8523-8524 таким, що не відповідає фактичним даним та не визнається, так як не надано чітка і зрозуміла відповідь, як може таке відбутись, що нежитлове приміщення по АДРЕСА_3 збудоване до 4 квітня 2002 року, експлуатується з 14 січня 2003 року, земельна ділянка площею 190 м.кв. надана під реконструкцію та обслуговування під кафе-бар 11 січня 2001 року, а остаточно зареєстрована в ДП Центр державного земельного кадастру 11 грудня 2003 року за відповідачем ОСОБА_3 , могла опинитись на земельній ділянці позивача, яка оформляє їх лише 25 жовтня 2005 року та 29 березня 2012 року.

Також звертає увагу суду апеляційної інстанції, що згідно до планів меж земельної ділянки наданих позивачем власником земель міста, земель житлової та громадської забудови міста є Рівненська міська рада.

З цих міркувань просить рішення суду першої інстанції скасувати та в позові ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод користування земельною ділянкою відмовити повністю.

У поданому на апеляційну скаргу відзиві, ОСОБА_2 вважає її необґрунтованою, вимоги викладені в ній такими, що не відповідають чинному законодавству.

Зазначає, що наявний в матеріалах справи висновок експерта є належним доказом, що підтверджує самовільне захоплення відповідачкою частини земельної ділянки належної позивачу. Відносно питання щодо способу встановлення накладання земельних ділянок експерт вказав, що є неможливим, так як ділянки мають граничу малу площу, а також встановлення порядку користування відповідно до часток співвласників (сторін) та порядок усунення перешкод в користуванні земельної ділянки по обслуговуванню нежитлового приміщення по АДРЕСА_2 виходить за межі компетенції експерта і тому експерт для вирішення подібних ситуацій посилається до законодавчих та нормативно-правових документів, тобто на вирішення суду.

Вказує, що з 2005 по 2016 роки неодноразово зверталась до різних державних органів влади з питань самовільного захвату ОСОБА_3 частини її земельної ділянки та незаконного ремонту її будівлі. У зв`язку з чим в період грудня 2005 року - лютого 2006 року управлінням з контролю за використанням та охорони земель у Рівненській області відповідачу направлялись приписи, Акти перевірки дотримання вимог земельного законодавства, повідомлення про розгляд справ про адміністративне правопорушення.

Звертає увагу суду апеляційної інстанції, що в матеріалах справи знаходяться фотографії за №1,2,3 вигляду самої добудови в 2005 році, а на фото №1 видно як відповідач повністю з північної сторони добудови примурувала стіну цеглою до частини приміщення захвативши повністю її земельну ділянку. Натомість на фото №4, зроблене 2016 року відповідачка без згоди позивачки незаконно відрізала частину її металевої загорожі, яка заважала їй проводити утеплення пластиком стіни добудови, тим самим ще на ширину пластика захватила частину її земельної ділянки.

За наведеного вважає, що суд першої інстанції прийняв законне рішення щодо усунення перешкод в користуванні її земельною ділянкою та поновив її права на земельну ділянку загальною площею 15 кв.м. зайнятою відповідачем під забудову до добудови кафе-бару, що розміщений по АДРЕСА_3 .

З урахуванням наведеного просять, апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Представник апелянта ОСОБА_3 адвокат Курганська О.В. в судовому засіданні підтримала подану апеляційну скаргу та просила її задовольнити.

ОСОБА_2 просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення місцевого суду без змін.

За результатами апеляційного розгляду колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції дійшов висновку, що ніяких правочинів щодо користування земельними ділянками позивача між сторонами не укладалося, факт самовільного зайняття відповідачем частини земельної ділянки (площею 15 кв.м.) позивача знайшов своє підтвердження належними доказами. Висновком експерта чітко визначено, що частина будівлі, належна відповідачу ОСОБА_3 , розміщена на земельних ділянках, належних ОСОБА_2 , а тому, самовільно зайнята земельна ділянка за адресою АДРЕСА_2 , площею 15 кв.м., підлягає поверненню ОСОБА_2 , як власнику та землекористувачу, шляхом знесення за рахунок відповідача ОСОБА_3 частини будівлі кафе-бару, що належить їй на праві власності і розміщена на земельних ділянках, належних ОСОБА_5 .

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, оскільки вони відповідають дійсним обставинам справи та вимогам закону.

Частиною 1 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ч.3 ст.367 ЦПК України, колегія суддів не приймає додані до апеляційної скарги нові докази (висновок експерта №191209/1_30), оскільки вони не були предметом дослідження суду першої інстанції та не обґрунтовано поважності неможливості їх подання відповідачкою до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від неї.

Вирішуючи спір суд першої інстанції обґрунтовано посилався на норми цивільного та земельного законодавства, а саме статей 317, 321, 391 ЦК України за якими позивачка як власник та орендар земельної ділянки (яка складається з двох) має права володіння, користування та розпорядженням своїм майном, це право власності є непорушним і вона має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до статей 91,95,152,212 Земельного Кодексу України, власники земельних ділянок зобов`язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів, а порушені права землекористувачів підлягають відновленню в порядку, встановленому законом.Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.Самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам і приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки

По справі установлено, що ОСОБА_2 є власником нежитлового приміщення першого поверху в АДРЕСА_2 , що підтверджується нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу від 26 липня 2003 року, та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №1429395 від 09.09.2003 року.

09 червня 2004 року рішенням Рівненської міської ради №894 ОСОБА_2 було надано в оренду на 49 років земельну ділянку для обслуговування адміністративного приміщення площею 43 м.кв., що розташована за адресою АДРЕСА_2 і на підставі цього рішення, 22 жовтня 2004 року між ними було укладено договір оренди земельної ділянки для обслуговування адміністративного приміщення площею 43 м.кв., що розташована за адресою АДРЕСА_2 на АДРЕСА_4 років (кадастровий номер :01:024:0065).

Також ОСОБА_2 належить на праві власності земельна ділянка площею 53 м.кв., за тією ж адресою АДРЕСА_2 , кадастровий номер :01:024:0064, /державний акт ЯА №686416/.

ОСОБА_3 є власником будівлі кафе-бару загальною площею 134,3 кв.м., що знаходиться за адресою : АДРЕСА_2 . /витяг з Держреєстру речових прав на нерухоме майно №11983299 від 31.10.2013 року/

Рішенням Рівненської міської ради від 25 лютого 2004 року №690 ПП ОСОБА_3 надано в оренду строком на 10 років земельну ділянку загальною площею 179 кв.м. на АДРЕСА_2 для реконструкції торгового павільйону під кафе-бар та його обслуговування і 05 жовтня 2004 року між ними було укладено договір оренди вищевказаної земельної ділянки кадастровий номер :01:024:0052, на строк 10 років для реконструкції торгового павільйону під кафе-бар та його обслуговування.

Звернувшись до суду ОСОБА_2 стверджує, що ОСОБА_6 , якій належить приміщення кафе-бару «Босфор», що знаходиться на земельній ділянці за адресою АДРЕСА_2 , порушені її право власності та право користування земельними ділянками, а саме при проведенні відповідачем реконструкції приміщення кафе-бару було самовільно зайнято частину її земельної ділянки площею 6 кв.м., а в липні 2016 року було збільшено понад 100 см товщину стіни вздовж її земельної ділянки.

ОСОБА_7 стверджує що право власності на земельну ділянку позивача не порушене, оскільки розмір належної їй на праві приватної власності нежитлової будівля, розташованої на АДРЕСА_3 . Рівного був здійснений без виходу за межі її розміщення на земельній ділянці, яка існувала до ремонту, розмір якої вираховується за розмірами між фундаментами, а не між покрівлями, які також облаштовані до вимог ДБН. Недотримання інших вимог є наслідком історичної забудови району та більш пізнім прийняттям будівельних норм.

Як вбачається з матеріалів справи спори з приводу меж суміжних земельних ділянок між сторонами існують давно.

Відповідно наявних в матеріалах справи копій документів, зокрема акту перевірки дотримання вимог земельного законодавства №415 від 23 грудня 2005 року, державним інспектором з контролю за використанням та охороню земель м. Рівне ОСОБА_8 було проведено перевірку земельної ділянки, що знаходиться в АДРЕСА_2 та встановлено, що ОСОБА_3 самовільно зайняла земельну ділянку орієнтовно 6 кв.м. із земель, що знаходяться у приватній власності та частина в оренді ФОП ОСОБА_2 і побудувала капітальну стіну до кафе-бару, чим порушила вимоги ст.125 та ст.126 Земельного кодексу України про що ним був виданий припис №190, в якому вимагалося протягом 30 днів усунути виявлені порушення земельного законодавства, однак під час перевірки 30 січня 2006 року було встановлено, що ФОП ОСОБА_3 вимоги припису не виконала, порушення земельного законодавства не усунула. У зв`язку з цим складений протокол про адміністративне правопорушення, за результатами якого її було притягнуто до адміністративної відповідальності згідно ст.188-5 КУпАП у вигляді штрафу на суму 51 грн.

Вимоги повторно виданого 30 січня 2006 року припису №14, про усунення порушення земельного законодавства протягом 15 днів також не були виконані ОСОБА_3 , що підтверджено при перевірці 10 квітня 2006 року.

Як вбачається із висновку експертів комісійної судової земельно-технічної експертизи №8523-8524 від 18 жовтня 2018 року, на земельних ділянках, розташованих за адресою АДРЕСА_2 , належних ОСОБА_2 , влаштована частина будівлі, належна ОСОБА_3 , площею 15 кв.м., з них

- на земельній ділянці площею 0,0043 га, кадастровий номер :01:024:0065 розміщена частина будівлі площею 5 кв.м.;

- на земельній ділянці площею 0,0053 га, кадастровий номер :01:024:0064 розміщена частина будівлі площею 10 кв.м. Отже, фактичні межі будівлі відповідача не відповідають межам земельної ділянки площею 0,0179 га, кадастровий номер :01:024:0052, так як частина будівлі належна ОСОБА_3 розміщена на земельних ділянках, належних ОСОБА_2 .

Отже, висновок місцевого суду про порушення прав позивачки діями відповідачки ОСОБА_3 та самовільне зайняття нею частин земельних ділянок (43 та 53 м.кв) належних ОСОБА_2 базується на доказах зібраних в справі і це право обґрунтовано було захищено судом першої інстанції шляхом часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_2 ..

В частині відмови в позові ОСОБА_2 рішення місцевого суду не оскаржувала.

З огляду на викладене, колегія суддів доходить висновку, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції, зводяться до переоцінки доказів у справі та незгоди банку із ухваленим у справі судовим рішенням.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно з`ясувавши всі дійсні обставини спору сторін та виконавши інші вимоги цивільного судочинства, вирішив дану справу згідно із законом.

Підстав для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, апеляційний суд не вбачає, оскільки ці доводи правильності зробленого судом першої інстанції висновку не спростовують.

Що стосується судових витрат понесених апелянтом, то колегія суддів їх не переглядає, оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 23 липня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Повний текст постанови складений 27 грудня 2019 року.

Головуючий: С.В. Боймиструк

Судді: С.О. Гордійчук

С.С. Шимків