Ухвала

Іменем України

11 лютого 2019 року

м. Київ

справа № 750/2965/18

провадження № 61-1799ск19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Курило В. П. (суддя-доповідач), Коротуна В. М.,

Червинської М. Є.

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_4, подану адвокатом ОСОБА_5, на рішення Деснянського районного суду міста Чернігова від 25 липня 2018 року та постанову Чернігівського апеляційного суду від 05 грудня 2018 року в справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_6 про поділ майна,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2018 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом, з урахуванням подальших уточнень, до ОСОБА_6 та просила: в порядку поділу майна визнати за ОСОБА_6 право власності на квартиру АДРЕСА_1; в порядку поділу майна визнати за ОСОБА_6 право власності на автомобіль марки Peugeot 307 універсал, сірого кольору; стягнути з ОСОБА_6 на її користь грошову компенсацію в розмірі 353 747,87 грн за недоотриману частку в спільному майні.

Позовні вимоги мотивовано тим, що з 1999 року по 18 жовтня 2003 року сторони проживали однією сім'єю, як чоловік та жінка, без реєстрації шлюбу, вели спільне господарство та мали спільний бюджет, проживаючи в квартирі батьків позивачки, були пов'язані спільним побутом.

Під час перебування у фактичних шлюбних відносинах, внаслідок спільної праці, ними була придбана двокімнатна квартира АДРЕСА_1. Оскільки квартира була набута внаслідок спільної праці, то відповідно до положень статті 17 Закону України «Про власність», статті 112 ЦК Української РСР, чинних на час придбання спірної квартири, на думку позивачки, вона належить сторонам на праві спільної сумісної власності. Під час перебування у шлюбі з 18 жовтня

2003 року по 21 квітня 2017 року сторонами було придбано автомобіль марки Peugeot 307 універсал, сірого кольору. Так як спірна квартира є малогабаритною, а спірний автомобіль є неподільним майном, просила визнати право власності на зазначене майно за відповідачем, стягнувши з нього на її користь грошову компенсацію.

Рішенням Деснянського районного суду міста Чернігова від 25 липня

2018 року у задоволенні позову відмовлено.

20 вересня 2018 року Деснянським районним судом міста Чернігова ухвалено додаткове рішенням, яким стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_6 3 200,00 грн у відшкодування витрат на правову допомогу адвоката.

Не погоджуючись із вказаним рішенням Деснянського районного суду міста Чернігова від 25 липня 2018 року, ОСОБА_4 оскаржила його в апеляційному порядку.

Постановою Чернігівського апеляційного суду від 05 грудня 2018 року, з урахуванням ухвали Чернігівського апеляційного суду від 04 січня 2019 року про виправлення описки, апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишено без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду міста Чернігова від 25 липня 2018 року залишено без змін.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_6 2 500,00 грн у відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

09 січня 2019 року представник ОСОБА_4 ? адвокат ОСОБА_5 звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Деснянського районного суду міста Чернігова від

25 липня 2018 року, додаткове рішення Деснянського районного суду міста Чернігова від 20 вересня 2018 року та постанову Чернігівського апеляційного суду від 05 грудня 2018 року та направити справу на новий розгляд, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що судом апеляційної інстанції не враховано порушення судом першої інстанції норм права, а саме не застосування у даній справі частини першої статті 62 СК України, яка встановлює спеціальні умови, з настанням яких об'єкти особистої приватної власності одного з подружжя можуть бути визнані об'єктами спільної сумісної власності подружжя. Спірну квартиру придбано за три місяці до реєстрації шлюбу за спільні кошти з метою спільного проживання подружжя, проведено капітальний ремонт у квартирі за кошти позивачки. Призначення експертизи у зв'язку з розбіжностями у визначенні сторонами вартості квартири є обов'язком суду. Суди дійшли помилкового висновку, що отримані кошти за продаж спірного автомобіля в період шлюбу було використано на потреби сім'ї, оскільки відповідач без її дозволу розпорядився на свій розсуд спірним майном та коштами від його продажу. Судом першої інстанції порушено порядок допиту відповідача у якості свідка. Стягнення судом апеляційної інстанції з ОСОБА_4 витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 2 500,00 грн є необґрунтованими, оскільки адвокатом не надано суду належних доказів оплати послуг.

Ухвалою Верховного Суду від 29 січня 2019 року відмовлено у відкриті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_4, подану адвокатом ОСОБА_5, в частині оскарження додаткового рішення Деснянського районного суду міста Чернігова від 20 вересня

2018 року з підстав, передбачених пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, оскільки не було предметом перегляду судом апеляційної інстанції. Враховуючи викладене, Верховним Судом додаткове рішення Деснянського районного суду міста Чернігова від 20 вересня 2018 року не переглядається.

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_4, подану адвокатом ОСОБА_5, в частині оскарження рішення Деснянського районного суду міста Чернігова від 25 липня 2018 року та постанови Чернігівського апеляційного суду від 05 грудня 2018 року слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частини другої статті 389 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з положеннями пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд в порядку, передбаченому частинами четвертою, п'ятою цієї статті, відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою.

Із касаційної скарги вбачається, що вона є необґрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності оскаржуваних судових рішень з таких підстав.

Згідно статті 17 Закону «Про власність» (у редакції, чинній на момент придбання спірної квартири) майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, є їх спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Розмір частки кожного визначається ступенем його трудової участі.

Згідно частин першої, п?ятої-сьомої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Частиною першою статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_4, суди попередніх інстанцій виходили з того, що в період з 1999 року по день реєстрації шлюбу (до

18 жовтня 2003 року) сторони проживали окремо, а їхні стосунки не носили характеру сімейних відносин, а на час придбання квартири відповідачем позивачка не була членом його сім'ї, при цьому вона не надала доказів укладення з відповідачем цивільно-правової угоди, спрямованої на об'єднання їхньої спільної праці для придбання квартири, а тому позивачка не набула право власності на квартиру з підстав, встановлених

статтею 17 Закону України «Про власність». Показання свідків, дані в суді першої інстанції, щодо визнання спірної квартири спільною сумісною власністю подружжя є суперечливими, а будь-яких інших належних, допустимих та достовірних доказів на підтвердження зворотнього позивачем суду не надано.

Суди першої та апеляційної інстанцій, встановивши, що на час розірвання сторонами шлюбу автомобіль вже не перебував у спільній сумісній власності сторін, так як був відчужений відповідачем на підставі цивільно-правової угоди, яку ОСОБА_4 в судовому порядку не оскаржувала, що формально свідчить про її згоду на укладення відповідачем цієї угоди, дійшли правильного висновку, що даний автомобіль не підлягає поділу між сторонами.

Відповідно до частини шостої статті 367 ЦПК України в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Таким чином, судом апеляційної інстанції правомірно не прийнято до розгляду посилання заявника на незастосування судом першої інстанції частини першої статті 62 СК України.

Суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про безпідставність посилань заявника на те, що призначення експертизи у даних правовідносинах є обов'язком суду, оскільки відповідно до

статті 105 ЦПК України призначення експертизи у даній категорії справ не є обов'язком суду, а сторонами під час розгляду справи клопотань не заявлялося.

Відповідно до частини третьої статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Судом апеляційної інстанції, визначено розмір витрат на правничу допомогу на підставі наданих суду ордеру про надання правової допомоги та відповідно до умов укладеного між сторонами договору про надання правової допомоги від 18 квітня 2018 року та квитанції до прибуткового касового ордеру від 16 листопада 2018 року.

Наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували.

Відповідно до положень пункту 2 частини четвертої статті 394 ЦПК України у справі з ціною позову, що не перевищує п'ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосовування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на

01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев'ята статті 19 ЦПК України).

Згідно зі статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на

2019 рік» розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб з 01 січня 2019 року визначено в розмірі 1 921,00 грн.

Предметом позову в даній справі є поділ майна подружжя шляхом визнання за ОСОБА_6 права власності на квартиру АДРЕСА_1 та на автомобіль марки Peugeot 307 універсал, сірого кольору, стягнення з ОСОБА_6 на користь

ОСОБА_4грошової компенсації в розмірі 353 747,87 грн за недоотриману частку в спільному майні.

Відповідно до пунктів 1, 5 частини четвертої статті 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах, що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів та поділ майна подружжя; в яких ціна позову перевищує п'ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Ціна позову в даній справі на момент вирішення питання про відкриття касаційного провадження не перевищує п'ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (1 921,00 грн х 500 = 960 500,00 грн), справи у спорах про поділ майна подружжя можуть розглядатися в порядку спрощеного позовного провадження,що є підставою для застосування положень пункту 2 частини четвертої статті 394 ЦПК України.

З урахуванням того, що касаційна скарга є необґрунтованою, а при вирішенні справи з ціною позову, що не перевищує п'ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, правильно застосовані судами норми права, що є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, Верховний Суд на підставі пункту 5 частини другої та частини четвертої статті 394 ЦПК України відмовляє у відкритті касаційного провадження.

Керуючись пунктом 5 частини другої, частинами четвертою і п'ятою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_4, подану адвокатом ОСОБА_5, на рішення Деснянського районного суду міста Чернігова від

25 липня 2018 року та постанову Чернігівського апеляційного суду від

05 грудня 2018 року в справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_6 про поділ майна.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В. П. Курило

В. М. Коротун

М. Є. Червинська