Постанова

Іменем України

03 квітня 2019 року

м. Київ

справа № 296/9078/15-ц

провадження № 61-6840св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Акціонерний комерційний банк «Бізнес» в особі тимчасового адміністратора ПАТ «АКБ «Базис»,

відповідач - ОСОБА_1,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 14 квітня 2016 року у складі судді Шевченко Т. М. та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 23 серпня 2016 року у складі колегії суддів: Желепи О. В., Іванченка М. М., Рубан С. М.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2012 року Публічне акціонерне товариство «Акціонерний комерційний банк «Базис» (далі - ПАТ «АКБ «Базис») в особі тимчасового адміністратора Гонтар Г. А. звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 21 грудня 2007 року між ПАТ «АКБ «Базис» та ОСОБА_1 укладений кредитний договір № 39-Ф, згідно з яким ОСОБА_1 надано у борг 12 500 000 грн 00 коп., що в еквіваленті 2 475 247,52 доларів США, зі сплатою 19,5 % річних у гривні та 14 % річних у доларах США на строк до 20 червня 2008 року.

Додатковими угодами, укладеними між ПАТ «АКБ «Базис» та ОСОБА_1, вносилися зміни до кредитного договору: збільшено суму кредитування на 5 785 680 грн 00 коп. та 703 740,00 доларів США, зі сплатою 21 % річних у гривні та 14 % річних у доларах США, на строк до 31 травня 2012 року.

Відповідач належним чином не виконував умов кредитного договору та у встановлені цим договором строки борг не повернув.

На підставі викладеного та з урахуванням уточнених позовних вимог (а. с. 1-4) ПАТ «АКБ «Базис» просило суд стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором від 21 грудня 2007 року № 39-Ф, яка утворилася станом на 19 липня 2012 року у розмірі:

- 889 196,34 доларів США, з яких заборгованість за основним зобов'язанням - 703 470,00 доларів США, заборгованість за процентами - 154 567,68 доларів США, пеня за основним зобов'язанням - 14 127,06 доларів США, пеня за процентами - 2 962,20 доларів США, штраф - 14 069,40 доларів США;

- 7 924 832 грн 16 коп., з яких заборгованість за основним зобов'язанням - 5 785 680 грн 00 коп., заборгованість за процентами - 1 871 392 грн 26 коп., пеня за основним зобов'язанням - 116 187 грн 84 коп., пеня за процентами - 35 858 грн 46 коп., штраф - 115 713 грн 60 коп.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Заочним рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 14 квітня 2016 року позов ПАТ «АКБ «Базис» задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «АКБ «Базис» заборгованість за кредитним договором від 21 грудня 2007 року № 39-Ф, яка складається із:

- заборгованості за основним зобов'язанням - 703 470,00 доларів США, заборгованості за процентами - 154 567,68 доларів США, пені за основним зобов'язанням - 14 127,06 доларів США, пені за процентами - 2 962,20 доларів США, штрафу - 14 069,40 доларів США;

- заборгованості за основним зобов'язанням - 5 785 680 грн 00 коп., заборгованості за процентами - 1 871 392 грн 26 коп., пені за основним зобов'язанням - 116 187 грн 84 коп., пені за процентами - 35 858 грн 46 коп., штрафу - 115 713 грн 60 коп.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що між сторонами на підставі кредитного договору виникли зобов'язання, які відповідач належним чином не виконав, у зв'язку із чим на користь позивача підлягає стягненню заборгованість, яка виникла станом на 19 липня 2012 року.

Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 23 серпня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1, від імені якого діє ОСОБА_2, відхилено, заочне рішення Голосіївського районного суд ум. Києва від 14 квітня 2016 року залишено без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що судом першої інстанції під час вирішення спору був врахований висновок судової економічної експертизи, проведеної у межах цієї цивільної справи, яким встановлено, що розрахунок заявленої ПАТ «АКБ «Базис» кредитної заборгованості відповідає умовам кредитного договору та вимогам чинного законодавства України. Розмір заборгованості, визначений у цьому висновку, відповідає розміру заборгованості за кредитним договором стягнутому з відповідача на користь банку. Нарахування пені з урахуванням сум простроченого кредиту та процентів, періоду нарахування й розміру подвійної облікової ставки Національного банку України відповідає вимогам чинного законодавства України та умовам кредитного договору.

Короткий зміст касаційної скарги

У вересні 2016 року ОСОБА_1 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що вирішуючи спір суди попередніх інстанцій не врахували висновок судової економічної експертизи щодо розрахунку заборгованості, стягнули заборгованість за кредитним договором в іноземній валюті та не звернули увагу на те, що позичав в обґрунтування заявлених позовних вимог не надав належних та допустимих доказів наявності у відповідача заборгованості перед банком.

Короткий зміст позиції інших учасників справи

ПАТ «АКБ «Базис» в особі тимчасового адміністратора не скористалось своїм процесуальним правом подати відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1

Надходження касаційної скарги до Верховного Суду

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 жовтня 2016 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано її матеріали та зупинено виконання рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 14 квітня 2016 року.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 червня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У лютому 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Позиція Верховного Суду

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України, провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час виникнення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Оцінка аргументів учасників справи та висновків судів першої й апеляційної інстанції

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України, під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 21 грудня 2007 року між ПАТ «АКБ «Базис» та ОСОБА_1 укладений кредитний договір № 39-Ф, згідно з яким ОСОБА_1 надано у борг 12 500 000 грн 00 коп., що в еквіваленті 2 475 247,52 доларів США, зі сплатою 19,5 % річних у гривні та 14 % річних у доларах США, на строк до 20 червня 2008 року.

Додатковими угодами, укладеними між ПАТ «АКБ «Базис» та ОСОБА_1, вносилися зміни до кредитного договору: збільшено суму кредитування на 5 785 680 грн 00 коп. та 703 740,00 доларів США, зі сплатою 21 % річних у гривні та 14 % річних у доларах США, на строк до 31 травня 2012 року.

Відповідач належним чином не виконував умови кредитного договору та у встановлені цим договором строки борг не повертав.

Станом на 19 липня 2012 року у відповідача перед банком утворилась заборгованість за кредитним договором від 21 грудня 2007 року № 39-Ф, яка складається із:

- 889 196,34 доларів США, з яких заборгованість за основним зобов'язанням - 703 470,00 доларів США, заборгованість за процентами - 154 567,68 доларів США, пеня за основним зобов'язанням - 14 127,06 доларів США, пеня за процентами - 2 962,20 доларів США, штраф - 14 069,40 доларів США;

- 7 924 832 грн 16 коп., з яких заборгованість за основним зобов'язанням - 5 785 680 грн 00 коп., заборгованість за процентами - 1 871 392 грн 26 коп., пеня за основним зобов'язанням - 116 187 грн 84 коп., пеня за процентами - 35 858 грн 46 коп., штраф - 115 713 грн 60 коп.

Відповідно до висновку Київського науково-дослідного інституту судових експертиз від 26 липня 2013 року № 3389/3390/13-45 кредитний договір № 39-Ф, укладений від 21 грудня 2007 року між ПАТ «АКБ «Базис» та ОСОБА_1, відповідає вимогам чинного законодавства та чинним нормативно-правовим актам України; розрахунок заборгованості за кредитом, який підлягає стягненню з відповідача у розмірі 15 032 178 грн 52 коп., відповідає кредитному договору та вимогам чинного законодавства України; розраховані під час проведення експертизи суми відповідають сумам, зазначеним у розрахунку заборгованості, наданому банком (а. с. 203-212).

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Умовами кредитного договору сторони погодили строк повернення кредиту до 31 травня 2012 року. А тому у межах цього строку відповідач зобов'язаний був повертати банку кредит і сплачувати проценти періодичними (щомісячними) платежами. Починаючи з 01 червня 2012 року, відповідач мав обов'язок незалежно від пред'явлення вимоги позивачем повернути всю заборгованість за договором.

Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14?10цс18).

Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов'язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового.

Покладення на боржника нових додаткових обов'язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України).

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Постанова Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року у справі № 6?2003цс15 містить правовий висновок про те, що відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, апеляційний суд не встановив характер спірних правовідносин, не застосував норми права, які підлягали застосуванню до цих правовідносин, не звернув уваги на те, що до складу кредитної заборгованості входить нарахування процентів за користування кредитним коштами понад строк дії кредитного договору, не встановив правильність розрахунку банком одночасного нарахування пені та штрафу, не перевірив, чи не є це подвійним стягненням за одне і те саме порушення умов кредитного договору.

Згідно із статтею 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю»у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, Національний банк України видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом.

Відповідно до пункту 5.3. Положення про порядок видачі банком банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, затверджених постановою Правління Національного банку України від 17 липня 2001 року № 275, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій згідно з Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі - Декрет) та може видаватися за умови дотримання банком відповідних спеціальних вимог щодо одного чи кількох напрямів діяльності.

Суд апеляційної інстанції не врахував зазначених вище вимог нормативно-правових актів, не перевірив наявність у ПАТ «АКБ «Базис» дозволу чи ліцензії Національного банку України на здійснення операцій в іноземній валюті, обмежився лише формальним припущенням про наявність у позивача права на видачу кредитів в іноземній валюті.

При новому розгляді справи апеляційному суду необхідно звернути увагу на правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-2003цс15 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14?10цс18).

У силу положень статті 400 ЦПК України у Верховного Суду відсутні процесуальні можливості з'ясувати дійсні обставини справи та оцінити докази, які не були досліджені судами попередніх інстанцій, що перешкоджає Верховному Суду ухвалити нове судове рішення.

Відповідно до пункту 1 частини третьої, частини четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

Оскільки судом апеляційної інстанції порушено норми процесуального права та не встановлено всіх фактичних обставин справи, які мають значення для її правильного вирішення, оскаржувана ухвала апеляційного суду підлягає скасуванню із направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 23 серпня 2016 року скасувати та справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б. І. Гулько

Є.В. Синельников

Ю. В. Черняк