ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7250/19 Справа № 202/4310/18 Суддя у 1-й інстанції - Слюсар Л. П. Суддя у 2-й інстанції - Лаченкова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 грудня 2019 року

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - Лаченкової О.В.

суддів - Варенко О.П., Городничої В.С.,

при секретарі - Кошарі О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 24 травня 2019 року

по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Відділ органу опіки та піклування Служби у справах дітей Індустріальної районної у місті Дніпрі ради, Відділ органу опіки та піклування Служби у справах дітей Амур-Нижньодніпровської районної у місті Дніпрі ради про зобов`язання не чинити перешкоди у спілкуванні з дитиною, -

ВСТАНОВИЛА:

В липні 2018 року до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська надійшов позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Відділ органу опіки та піклування Служби у справах дітей Індустріальної районної у місті Дніпрі ради, Відділ органу опіки та піклування Служби у справах дітей Амур-Нижньодніпровської районної у місті Дніпрі ради про зобов`язання не чинити перешкоди у спілкуванні з дитиною.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 24 травня 2019 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , фактичне місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 ), треті особи: відділ Органу опіки та піклування Служби у справах дітей Індустріальної районної у місті Дніпрі ради (49089, м. Дніпро, проспект Слобожанський, буд.8), Відділ органу опіки та піклування Служби у справах дітей Амур-Нижньодніпровської районної у місті Дніпрі ради (49023, м. Дніпро, пр. Мануйлівський, буд.31, к.21), про зобов`язання не чинити перешкоди у спілкуванні з дитиною відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить винести постанову апеляційного суду, якою скасувати рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 24 травня 2019 року і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 ) по цивільній справі 202/4310/18, а саме: зобов`язати ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 (інн. НОМЕР_2 ) не чинити перешкоди ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 ( НОМЕР_1 ) у спілкуванні з сином ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_3 , у визначеному рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 22.02.2017 року, способу його участі у вихованні сина.

Відзивів на апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 24 травня 2019 року від учасників справи до суду не надходило.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували в зареєстрованому шлюбі з 24.09.2005 року по 20.09.2016 року.

Від шлюбу народився син - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується Свідоцтвом про народження Серії НОМЕР_3 .

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 07 вересня 2016 року шлюб між сторонами розірвано.

Після розірвання шлюбу малолітній ОСОБА_4 проживає з матір`ю.

09.06.2018 року ОСОБА_3 утворила нову сім`ю, зареєструвавши шлюб із ОСОБА_5 та змінила прізвище на ОСОБА_6 .

Рішенням виконавчого комітету Амур-Нижньодніпровської районної у місті ради від 17.08.2018 року визначено місце проживання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 разом з матір`ю.

Відповідно до ч.3 ст.51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно із ч.7 ст.7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до ст.3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно із вимогами ст.18 Конвенції про права дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Згідно із ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебувають вони у шлюбі між собою.

Відповідно до ст.153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли це право обмежене законом. Дитина, яка розлучена з одним із батьків чи обома батьками, має право регулярно підтримувати особисті стосунки й прямі контакти з обома батьками, крім випадків, коли це суперечить найвищим інтересам дитини.

Згідно з приписами ст.157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Відповідно до ст.158 СК України за заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення. Рішення органу опіки та піклування є обов`язковим до виконання. Особа, яка ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, зобов`язана відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану тому з батьків, хто проживає окремо від дитини.

Згідно із ст.159 СК України якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутись до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участь одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо) місце та час їхнього спілкування. Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров`я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами.

Відтак, рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 22 лютого 2017 року (справа 202/7257/16-ц) визначено спосіб участі ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у вихованні сина, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 шляхом призначення днів побачень чотири рази на місяць у вихідний день з 10-00 до 19-00 годин в місцях помешкання та закладах приналежних до об`єктів громадського дозвілля та відпочинку дітей з урахуванням стану здоров`я дитини та погодних умов з можливістю відвідування місця проживання батька без присутності матері ОСОБА_3 та можливість спільного відпочинку на період відпустки ОСОБА_1 вирішувати шляхом спільної домовленості з матір`ю дитини, ОСОБА_3 . Рішення набрало чинності 07.03.2017 року.

Повідомленням державного виконавця Індустріального відділу державної виконавчої служби міста Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області від 16.04.2018 року виконавчий лист №202/7257/16-ц виданий 05.02.2018 року Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська повернений стягувачу без прийняття до виконання, оскільки рішення не передбачає застосування заходів примусового виконання рішення суду.

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 10 травня 2018 року у задоволені заяви ОСОБА_1 про зміну способу і порядку виконання рішення суду, а саме - заборони ОСОБА_3 вчиняти дії, що перешкоджають ОСОБА_1 приймати участь у вихованні сина - відмовлено.

Батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування, проживаючи окремо від дитини, батько зобов`язаний брати участь у її вихованні, має право на особисте спілкування з дитиною, спір щодо участі у вихованні дитини батька, який проживає окремо від неї, вирішується судом із визначенням способу такої участі, місця та часу їх спілкування, з урахуванням віку, стану здоров`я дитини, поведінки батьків, а також інших обставин, що мають істотне значення (ст. ст.153,157,159 Сімейного кодексу України).

В обґрунтування свої позовних вимог ОСОБА_1 зазначає, що з боку ОСОБА_2 - матері дитини, чиняться перешкоди у його спілкуванні з сином, оскільки на даний час дитина проживає разом з нею, а ОСОБА_1 має бажання спілкуватись з дитиною, приймати активну участь у його вихованні.

Однак на підтвердження вищевказаних обґрунтувань в частині чинення відповідачем перешкод у спілкуванні батька з неповнолітнім сином ОСОБА_1 не надав.

Із долучених ОСОБА_1 звернень до начальника служби у справах дітей Індустріальної районної у місті ради від 31.01.2018 року та до начальника управління-служби у справах дітей Амур-нижньодніпровської у місті Дніпропетровську ради від 27.02.2018 року вбачається, що дані звернення були до подання виконавчого листа на виконання, а тому судом першої інстанції правомірно не прийняті до уваги ці звернення, як доказ відносин між сторонами та поведінки позивача.

Відповідно до ст.1291 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Відповідно до ст.18 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових та службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про зобов`язання не чинити перешкоди у спілкуванні з дитиною, суд першої інстанції дійшов до правильного та обґрунтованого висновку, що діючим законодавством передбачено інший порядок забезпечення виконання рішення суду у зв`язку із чим законних підстав для задоволення позовних вимог не вбачається.

Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянта, що апелянт до подачі позовної заяви до суду з вимогою про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною, шляхом заборони вчиняти певні дії, він здійснив усі дії, які від нього залежали, для захисту порушених прав, колегія суддів ставиться критично з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 22 лютого 2017 року (справа 202/7257/16-ц) визначено спосіб участі ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у вихованні сина, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 шляхом призначення днів побачень чотири рази на місяць у вихідний день з 10-00 до 19-00 годин в місцях помешкання та закладах приналежних до об`єктів громадського дозвілля та відпочинку дітей з урахуванням стану здоров`я дитини та погодних умов з можливістю відвідування місця проживання батька без присутності матері ОСОБА_3 та можливість спільного відпочинку на період відпустки ОСОБА_1 вирішувати шляхом спільної домовленості з матір`ю дитини, ОСОБА_3 . Рішення набрало чинності 07.03.2017 року.

30.01.2018 року та 27.02.2018 року ОСОБА_1 звернувся до начальника служби у справах дітей Індустріальної районної у місті ради та до начальника управління-служби у справах дітей Амур-нижньодніпровської у місті Дніпропетровську ради від 27.02.2018 року із заявами щодо невиконання матір`ю ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 22.02.2017 року щодо побачень з дитиною.

05 лютого 2018 року ОСОБА_1 отримав виконавчий лист по справі №202/7257/16-ц (а.с.16).

16 квітня 2018 року з повідомленням державного виконавця Індустріального відділу державної виконавчої служби міста Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області вбачається, що виконавчий лист №202/7257/16-ц виданий 05.02.2018 року Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська повернено стягувачу без прийняття до виконання, оскільки рішення не передбачає застосування заходів примусового виконання рішення суду.

Відповідно до ст.18 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових та службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Таким чином, вищевказані звернення апелянта від 30.01.2018 року та від 27.02.2018 року були до подання виконавчого листа на виконання.

Окрім того, 24 грудня 2019 року у судовому засіданні суду апеляційної інстанції було допитано ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який пояснив, що з батьком спілкуватися не хоче. Не спілкується з ним більш ніж два роки із власної ініціативи. Та сам змінив свій номер телефону, щоб не спілкуватися з батьком.

Тобто доводи апелянта, що відповідачка перешкоджає у спілкуванні йому з дитиною, шляхом зміни його номеру телефону не знайшли свого підтвердження.

Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Приведені в апеляційній скарзі інші доводи про те, що суд не дав оцінки наданих ним доказам не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення в оскарженій частині не встановлено, а тому апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду без змін.

Відповідно до ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 24 травня 2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді О.П.Варенко

В.С.Городнича