КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №361/4052/17 Головуючий у І інстанції - Сердинський В.С.
апеляційне провадження №22-ц/824/1813/2019 Доповідач у ІІ інстанції - Приходько К.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2019 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Приходька К.П.,

суддів Таргоній Д.О., Журби С.О.,

за участю секретаря Немудрої Ю.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 25 липня 2018 року

у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, ОСОБА_2 про визнання права власності на частину земельної ділянки, необхідної для обслуговування 1/2 частини житлового будинку,

встановив:

в липні 2017 року ОСОБА_4 звернулася до Броварського міськрайонного суду Київської області із позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_2 про визнання права власності на частину земельної ділянки, необхідної для обслуговування 1/2 частини житлового будинку, мотивуючи свої вимоги тим, що вона є спадкоємцем за заповітом після смерті чоловіка ОСОБА_5, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1.

Після смерті спадкодавця ОСОБА_5 відкрилась спадщина, що складається з 1/2 частини будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 та частини земельної ділянки за тією ж адресою.

28 квітня 2016 року державним нотаріусом Броварської районної державної нотаріальної контори КуценкоЄ.О. їй було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті чоловіка ОСОБА_5 на 1/2 частину будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1.

Спадкодавець ОСОБА_5 був співвласником житлового будинку, йому на праві власності належала 1/2 частина зазначеного будинку. Іншим співвласником житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами є відповідач ОСОБА_3, колишня дружина спадкодавця ОСОБА_5, якій також належить 1/2 частина будинку.

Підставою для виникнення у спадкодавця ОСОБА_5 права власності на 1/2 частину житлового будинку є рішення Апеляційного суду Київської області від 10 березня 2011 року.

Згідно рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 25 жовтня 2013 року спадкодавцеві ОСОБА_5 була виділена в натурі 1/2 частина зазначеного будинку, інша частина була виділена в натурі ОСОБА_3

Земельна ділянка, на якій розташований будинок, має площу 0,1561га., цільове призначення - для обслуговування житлового будинку.

Підставою для набуття права власності на земельну ділянку, на якій розташований будинок, відповідачем ОСОБА_3 є договір дарування земельної ділянки, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_7 від 05 жовтня 2004 року, посвідчений приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу Попович Л.С.

На підставі вищезазначеного договору дарування земельної ділянки відповідач ОСОБА_3 отримала Державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, цільове призначення - для обслуговування житлового будинку та господарських споруд.

Спадкодавець ОСОБА_5 був обмежений в доступі до житлового будинку і був фактично позбавлений права користування та розпорядження належним йому майном.

Він був вимушений звернутись за захистом своїх порушених прав до суду з позовною заявою про визнання права власності на частину земельної ділянки, необхідної для обслуговування частини будинку виділеної йому в натурі. Відповідачем по справі була ОСОБА_3 та її дочка від першого шлюбу ОСОБА_2, якій ОСОБА_3 подарувала земельну ділянку згідно договору дарування від 10 вересня 2008 року, але ОСОБА_2 у відповідності до вимог ст.334 ЦК України не зареєструвала право власності на спірну земельну ділянку на своє ім'я та не отримала Державний акт на право власності на земельну ділянку.

Згідно висновку експерта консалтингової фірми «Апстрім - Експерт» Черніна Я.О. №29/25-14 від 12 вересня 2014 року, який проводив судову земельно-технічну експертизу, було запропоновано два варіанта встановлення розміру земельної ділянки та місця її розташування для обслуговування 1/2 частини житлового будинку, належної спадкодавцеві ОСОБА_5 з урахуванням облаштування благоустрою та необхідних комунікацій.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 17 лютого 2015 року позовні вимоги спадкодавця ОСОБА_5 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання права власності на частину земельної ділянки, необхідної для обслуговування частини будинку виділеної в натурі, було задоволено в повному обсязі, ОСОБА_5 було виділено та визнано право власності на земельну ділянку площею 0,0712га.,для обслуговування 1/2 частини житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, в спільному користуванні співвласників будинку залишено земельну ділянку площею 0,0030га.

За своє життя спадкодавець ОСОБА_5 звернувся до Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у Київській області з заявою про реєстрацію права власності на виділену йому рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 17 лютого 2015 року земельну ділянку.

10 вересня 2015 року рішенням державного реєстратора на нерухоме майно Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у Київській області в реєстрації прав та їх обтяжень було відмовлено у зв'язку з відсутністю у резолютивній частині рішення суду кадастрового номеру земельної ділянки, який є її ідентифікуючою ознакою, що не дає змоги встановити на яку саме земельну ділянку рішенням суду визнається за спадкодавцем ОСОБА_5 право власності.

28 квітня 2016 року державним нотаріусом Броварської районної державної нотаріальної контори Куценко Є.О. позивачу було відмолено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку площею 0,0712 га у зв'язку з тим, що у відповідності до вимог ст.ст. 182, 334 ЦК України та ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 17 лютого 2015 року підлягало реєстрації.

Як вбачається з відповіді міськрайонного управління у Броварському районі та м. Броварах Держгеодастру України від 28 березня 2017 року земельної ділянки, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 площею 0,1674га., не існує та вона не є об'єктом Державного земельного кадастру та не перебуває у власності ОСОБА_3, ідентифікувати земельну ділянку площею 0,1674га., в системі Державного земельного кадастру неможливо.

В даний час позивач є співвласником житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. Їй на праві власності належить одна друга частина будинку.

Відповідач ОСОБА_3 чинить позивачу перешкоди в користуванні належним їй майном, мотивуючи це тим, що земельна ділянка на якій розташована належна позивачу частина будинку належить їй на праві приватної власності.

28 квітня 2016 року позивач зареєструвала право власності на 1/2 частину будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

В даний час право позивача на володіння, користування та розпорядження своїм майном порушено неможливістю оформити земельну ділянку для обслуговування належної їй частини будинку з надвірними будівлями і тому вважає, що звернення до суду з даною позовною заявою є єдиним шляхом захисту її порушеного права.

Просила суд, визнати за нею право власності на частину земельної ділянки, необхідної для обслуговування 1/2 частини будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1, та земельної ділянки площею 01561га., яка розташована за зазначеною адресою.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 25 липня 2018 року, позов ОСОБА_4 задоволено у повному обсязі.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_3 та ОСОБА_2, кожна окремо подали апеляційні скарги, які обґрунтовували тим, що позивач дійсно є співвласником після смерті чоловіка ОСОБА_5 і після його смерті відкрилась спадщина, яка складається з 1/2 частини будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Підставою для виникнення права власності на житловий будинок є рішення Апеляційного суду Київської області від 10 березня 2011 року.

Відповідачі цей факт не заперечують.

Що стосується земельної ділянки, то твердження позивача та ті обставини, які викладені в рішенні Броварського міськрайонного суду Київської області від 25 липня 2018 року не відповідають дійсності та порушують права відповідачів.

Відповідно до Договору дарування земельної ділянки укладеного 28 вересня 2008 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 власником земельної ділянки є ОСОБА_2

Земельна ділянка площею 0,1561га., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель. Кадастровий номер земельної ділянки НОМЕР_2.

У 2012 році ОСОБА_5 звертався до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_7 (минулого власника земельної ділянки) та ОСОБА_2 з позовом про визнання удаваним договору дарування земельної ділянки, визнання факту укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки, визнання права спільної сумісної власності на земельну ділянку, а також про визнання часток у спільному сумісному майні подружжя.

23 березня 2012 року Броварський міськрайонний суд Київської області позов задовольнив частково та визнав недійсним договір дарування земельної ділянки від 12 вересня 2008 року за адресою: АДРЕСА_1 площею 0,1561га. З цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (кадастровий номер НОМЕР_2) укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, посвідчений приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу Карповичем О.М., зареєстрований у реєстрі за №2722.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 13 червня 2012 року, скасовано рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 23 березня 2012 року та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Потім, позивач неодноразово звертався до Броварського міськрайонного суду Київської області із позовом про той самий предмет спору і з тих же підстав, чим зловживав своїми процесуальними правами, а суд ігнорував рішення, які раніше сам ухвалював.

Броварський міськрайонний суд Київської області та Апеляційний суд Київської області в своїх рішеннях зазначили, що договір дарування від 12 вересня 2008 року земельної ділянки укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 є дійсним. Суди не знайшли підстав для визнання договору недійсним.

Просили, скасувати рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 25 липня 2018 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_4 у задоволенні позовних вимог.

На апеляційні скарги ОСОБА_4 подала відзив, який обґрунтовувала тим, що апелянти зазначають, що відповідно до договору дарування земельної ділянки від 28 вересня 2008 року співвідповідач ОСОБА_3 подарувала а ОСОБА_2 прийняла в дар земельну ділянку площею 0,1561га., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1.

У відповідності до вимог ст.125 ЗК України, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

На час розгляду справи співвідповідач ОСОБА_2 не зареєструвала права власності на земельну ділянку.

Як вбачається з витягу з Державного земельного кадастру від 20 вересня 2018 року власником земельної ділянки площею 0,1561га., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 є співвідповідач ОСОБА_3

Зазначає, що договір дарування земельної ділянки від 28 вересня 2008 року позивачем не оспорював ся і він не є предметом спору.

Крім цього, в справах, на які посилаються апелянти, покійний чоловік позивача ОСОБА_5 просив суд визнати за ним право власності на частину земельної ділянки, як на об'єкт спільного майна подружжя.

Вона звернулась до суду з позовом про виділ частини земельної ділянки необхідної для обслуговування належної їй на праві власності 1/2 частини будинку.

Відповідач ОСОБА_3 визнаючи право власності ОСОБА_4 на 1/2 частини житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 категорично заперечувала проти права позивача на користування земельною ділянкою, на якій розташований будинок, чим продовжила порушувати її право як співвласника.

Просила, апеляційні скарги ОСОБА_3 та ОСОБА_2 відхилити, рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 25 липня 2018 року залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у розгляді справи, перевіривши матеріали справи, в порядку, передбаченому статтею 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_4 є спадкоємцем за заповітом після смерті чоловіка ОСОБА_5, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1.

Після смерті спадкодавця ОСОБА_5 відкрилась спадщина, що складається з 1/2 частини будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1, право власності на яку виникло на підставі рішення Апеляційного суду Київської області від 10 березня 2011 року.

28 квітня 2016 року державним нотаріусом Броварської районної державної нотаріальної контори Куценко Є.О. позивачу ОСОБА_4 було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті чоловіка ОСОБА_5 на 1/2 частину будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1.

28 квітня 2016 року позивач зареєструвала право власності на 1/2 частину будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Іншим співвласником житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами є відповідач ОСОБА_3, якій також належить 1/2 частина будинку.

Згідно рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 25 жовтня 2013 року спадкодавцеві ОСОБА_5 була виділена в натурі 1/2 частина зазначеного будинку, інша частина була виділена в натурі ОСОБА_3

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 17 лютого 2015 року ОСОБА_5 було виділено та визнано за ним право власності на земельну ділянку площею 0,0712га., для обслуговування 1/2 частини житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Підставою для набуття права власності на земельну ділянку, на якій розташований будинок, відповідачем ОСОБА_3 є договір дарування земельної ділянки, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_7 від 05 жовтня 2004 року, посвідчений приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу Попович Л.С.

На підставі вищезазначеного договору дарування земельної ділянки відповідач ОСОБА_3 отримала Державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, цільове призначення - для обслуговування житлового будинку та господарських споруд.

Рішенням державного реєстратора на нерухоме майно Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у Київській області від 10 вересня 2015 року в реєстрації прав та їх обтяжень на вищевказану земельну ділянку було відмовлено у зв'язку з відсутністю у резолютивній частині рішення суду від 17 лютого 2015 року кадастрового номеру земельної ділянки, який є її ідентифікуючою ознакою, що не дає змоги встановити на яку саме земельну ділянку рішенням суду визнається за спадкодавцем ОСОБА_5 право власності.

28 квітня 2016 року державним нотаріусом Броварської районної державної нотаріальної контори Куценко Є.О. позивачу ОСОБА_4 було відмолено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку площею 0,0712га., у зв'язку з тим, що у відповідності до вимог ст.ст.182,334 ЦК України та Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 17 лютого 2015 року підлягало реєстрації.

Згідно витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 13 жовтня 2016 року, площа земельної ділянки, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, має площу 0,1561га.

Як вбачається з відповіді міськрайонного управління у Броварському районі та м. Броварах Держгеодастру України від 28 березня 2017 року земельної ділянки, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 площею 0,1674га., не існує та вона не є об'єктом Державного земельного кадастру та не перебуває у власності ОСОБА_3, ідентифікувати земельну ділянку площею 0,1674га., в системі Державного земельного кадастру неможливо.

Згідно висновку експерта С-793 судової земельно-технічної експертизи від 03 лютого 2018 року ОСОБА_11, варіант виділення земельної ділянки необхідної для обслуговування 1/2 частини будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 в межах Державного акту серії НОМЕР_1, кадастровий номер НОМЕР_2, для забезпечення проходу і підходу співвласників до належних їм будівлям, спорудам та земельним ділянкам передбачено двір спільного користування площею 30,0кв.м., в рівних долях кожному.

Першій стороні пропонується в користування земельна ділянка площею 911,0кв.м., в тому числі: під житловою забудовою, двором і городом - 896,0кв.м., під двором спільного користування - 15,0 в.м.

Другій стороні пропонується в користування земельна ділянка площею 650,0кв.м., в тому числі: під житловою забудовою, двором і городом - 635,0кв.м., під двором спільного користування - 15,0кв.м.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що право позивача, як співвласника 1/2 частини спірного будинку, в частині набуття права власності на 1/2 частину земельної ділянки є порушеним, а враховуючи висновок експерта С-793 судової земельно-технічної експертизи від 03 лютого 2018 року ОСОБА_11, вважав за можливе виділити в користування позивачу ОСОБА_4 земельну ділянку площею 650,0кв.м., в тому числі: під житловою забудовою, двором і городом - 635,0кв.м., під двором спільного користування - 15,0кв.м., відповідно до частки в житловому будинку, яка перебуває у користуванні позивача.

З такими висновками погоджується і колегія суддів, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства з огляду на наступне.

У відповідності до вимог ст.120 ЗК України, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на житловий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Згідно ч.4 ст.120 ЗК України, при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди.

При цьому при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об'єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об'єкти.

Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об'єкта права власності.

Згідно з вимогами ч.1 ст.356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Відповідно до ст.ст.364,367 ЦК України, кожен із співвласників має право на виділ його частки майна, що є у спільній частковій власності в натурі або його поділ з дотриманням вимог статті 183 ЦК України.

За нормою статті 87 ЗК України, право спільної часткової власності на земельну ділянку, виникає, зокрема, при придбанні у власність земельної ділянки двома чи більше особами за цивільно-правовими угодами; при прийнятті спадщини або за рішенням суду.

За правилами ч. 1 ст. 88 ЗК України, володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, здійснюється за згодою всіх співвласників згідно з договором, а у разі недосягнення згоди у судовому порядку.

Відповідно до ч. 4 ст.88 ЗК України, учасник спільної часткової власності на земельну ділянку має право на отримання в його володіння, користування частини спільної земельної ділянки, що відповідає розміру належної йому частки.

Згідно вимог ст.377 ЦК України, до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Відповідно до ч.1 ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

При цьому, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст.ст.316,317 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Згідно із ст.ст.319,321 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Право власності є непорушним.

Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно ст. 41 Конституції України, право власності є непорушним.

Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом і ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованого Верховною Радою України 17.07.1997 року (Закон № 475/97-ВР) визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном.

Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

У відповідності до положень ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як передбачено вимогами ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, дійшов до обґрунтованого висновку про задоволення позову та визнання за ОСОБА_4 права власності на 1/2 частину земельної ділянки, загальною площею 0,1561га., кадастровий номер НОМЕР_2, цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, а також виділення у користування ОСОБА_4 частини земельної ділянки площею 650,0кв.м., в тому числі: під житловою забудовою, двором і городом - 635, кв.м., під двором спільного користування - 15,0кв.м., необхідної для обслуговування 1/2 частини житлового будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1, з земельної ділянки площею 0,1561 га, кадастровий номер НОМЕР_2, цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, що також узгоджується з висновком судової земельно-технічної експертизи.

Викладені в апеляційній скарзі доводи є непереконливими, такими що не спростовують висновків суду першої інстанції.

Разом з цим, колегія суддів не може погодитись з висновком суду першої інстанції щодо солідарного стягнення з відповідачів на користь позивача судового збору, оскільки такий порядок стягнення судових витрат діючим законодавством не передбачений, у зв'язку з чим рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає зміні, а стягненню підлягає з відповідачів на користь позивача судовий збір в рівних частинах з кожного окремо.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Керуючись ст.ст.367,374,376,381-384, ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 25 липня 2018 року в частині солідарного стягнення витрат по сплаті судового збору змінити, та стягнути із ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 витрати по сплаті судового збору у розмірі по 320 грн. з кожної окремо.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови виготовлено 14 лютого 2019 року.

Суддя-доповідач К.П. Приходько

Судді Д.О. Таргоній

С.О. Журба