ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1535/19 Справа № 204/1994/18 Суддя у 1-й інстанції - Черкез Д.Л. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 лютого 2019 року Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Деркач Н.М., Каратаєвої Л.О.

за участю секретаря - Гречишникової О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа - Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Саламандра-Україна» про стягнення суми збитків та відшкодування моральної шкоди

за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та ОСОБА_2

на рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 06 серпня 2018 року, -

В С Т А Н О В И В:

27 березня 2018 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди, в якій просив стягнути з відповідача на свою користь 70 000 грн. моральної шкоди, а також щомісячно на утримання 2 000 грн. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 26.10.2016 року близько 09.35 годин в Чечелівському районі м. Дніпра на вул. Робочій, в районі перехрестя з вул. Уральською, автомобіль ГАЗ 31029, реєстраційний номер НОМЕР_1, під керуванням водія ОСОБА_2 на пішохідному переході і світлофорі скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_1 Швидкою допомогою останній був доставлений на лікування у відділення церебральної нейрохірургії №2 обласної клінічної лікарні ім. Мечникова. Повний діагноз (мовою оригіналу): «Открытая черепно-мозговая травма (автодорожня), ушиб головного мозга ІІ степени, субарахноидальное кровоизлияние, внутрижелудочное кровоизлияние, ушибы и ссадины мягких тканей лица и головы. Левосторонняя гемиплегия». За даним фактом 26.10.2016 року внесено інформацію до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000872 з попередньою правовою кваліфікацією ч. 1 ст. 286 КК України. Постановою слідчого СВ Дніпровського ВП ГУНП в Дніпропетровській області від 08.02.2017 року кримінальне провадження було закрито з підстав відсутності складу кримінального правопорушення. Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 28.07.2017 року вищевказану постанову слідчого скасовано з тих підстав, що слідчий не допитував потерпілого з приводу начебто відмови від проходження експертизи та підписанням розписок у непритомному стані. Фактично, кримінальне правопорушення було закрито через неможливість встановлення ступеня тілесних ушкоджень позивача. Проте, сам факт ДТП та порушення правил дорожнього руху відповідачем не спростовано. Окрім фізичної шкоди, неправомірними суспільно-небезпечними діями відповідача також завдано позивачу немайнових втрат, спричинених моральними та фізичними стражданнями. Позивач був вимушений проходити лікування, витерплювати болісні лікувальні та діагностичні процедури. Впродовж всього періоду лікування, почувався незручно, дискомфортно, з необхідністю пристосовуватися до негативних умов існування (ліжковий режим, гігієнічні проблеми, залежність від оточення), неспроможність себе обслуговувати. Були порушені актуальні життєві плани, погіршені можливості побудови та реалізації нових життєвих перспектив. Таким чином, внаслідок суспільно-небезпечних дій відповідача, позивачу були заподіяні психологічні (моральні) страждання, розмір відшкодування яких, враховуючи характер та обсяг фізичних, душевних, психічних страждань, характеру його немайнових втрат, становить 70 000 грн., які підлягають відшкодуванню (компенсації) відповідачем у повному обсязі. Також позивач, посилаючись на ст. 22 ЦК України, просив стягнути з відповідача щомісячно 2 000 грн., які він розцінює як збитки, та які складаються з приблизної щомісячної суми витрат на придбання ліків, оскільки внаслідок ДТП позивач ОСОБА_1 неодноразово перебував на стаціонарному лікуванні, про що свідчать виписки з медичної карти. У виписках призначено медичні препарати для постійного лікування. З урахуванням того, що деякі медичні препарати вживаються по декілька упаковок на місяць, реальна вартість складає більш ніж 2 000 грн. Таким чином, щомісячне стягнення з відповідача у розмірі 2 000 грн. є фактичними витратами, тобто збитками, яких зазнає позивач через відновлення свого стану здоров'я, яке було погіршено внаслідок ДТП. Також позивач звертав увагу суду на те, що відповідач на неодноразові звернення позивача добровільно не відшкодував моральну шкоду, завдану вчиненням ним дорожньо-транспортної пригоди, уникає зустрічей, ігнорує пропозиції позивача та всіляко відмовляється врегулювати дане питання у позасудовому порядку, у зв'язку з чим позивач звернувся до суду з даним позовом (а.с. 1-4).

Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 10 липня 2018 року до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача, було залучено Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Саламандра-Україна».

Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 06 серпня 2018 року позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа - Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Саламандра-Україна» про стягнення збитків та відшкодування моральної шкоди - задоволена частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 (РНОКПП - НОМЕР_2, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1) на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, (РНОКПП - НОМЕР_3, проживаючого за адресою: АДРЕСА_2) в рахунок відшкодування моральної шкоди 40 000 грн. (сорок тисяч гривень, 00 копійок).

В іншій частині позовних вимог - відмовлено.

Також вирішено питання про розподіл судових витрат (а.с. 147-154).

Не погодившись з рішенням, позивач звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі (а.с. 158-161).

Також, не погодившись з рішенням, відповідач звернувся з апеляційною скаргою, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог (а.с. 175-180).

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду слід залишити без змін, а апеляційні скарги - без задоволення.

Судом 1 інстанції встановлено, що 26 жовтня 2016 року у м. Дніпрі на перехресті вул. Робоча та вул. Уральська мала місце дорожньо-транспортна пригода за участю позивача та відповідача, який керував автомобілем ГАЗ 31029, реєстраційний номер НОМЕР_4, внаслідок якої відповідач здійснив наїзд на позивача. Внаслідок ДТП позивачу було заподіяно тілесних ушкоджень.

Як зазначено у висновку експерта «Дніпропетровського обласного бюро судово-медичної експертизи» ДОР» Пушкової О.В. № 398е від 07 лютого 2018 року, з постанови про призначення судово-медичної експертизи відомо, що 26 жовтня 2016 року близько 09.35 годин в Чечелівському (Красногвардійському) районі м. Дніпра, на вул. Робочій, в районі перехрестя з вул. Уральською, автомобіль «ГАЗ 31029», реєстраційний номер НОМЕР_4, під керуванням водія ОСОБА_2, скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_1, внаслідок чого останньому спричинені тілесні ушкодження (а.с. 105-116).

Сторонами визнавалося, що за даним фактом СВ ДВП ГУНП в Дніпропетровській області було відкрито кримінальне провадження, яке в подальшому було закрите у зв'язку з відсутністю в діях відповідача складу кримінального правопорушення.

Згідно висновку експерта «Дніпропетровського обласного бюро судово-медичної експертизи» ДОР» Пушкової О.В. № 398е від 07 лютого 2018 року, за даними медичної документації та при огляді у ОСОБА_1 виявлені тілесні ушкодження у вигляді тупої травми тіла: закритої черепно-мозкової травми, забою головного мозку 1-го ступеню, забійної рани в тім'яній області праворуч, синця правої вушної раковини, садна у завушній області праворуч; рваної рани на задній поверхні правого стегна в середній третині. Виявлені у нього тілесні ушкодження у вигляді тупої травми тіла відносяться до легких тілесних ушкоджень та спричинені від механічної дії тупих твердих предметів, якими могли бути і виступаючі частини рухомого транспортного засобу, з послідуючим падінням обстеженого, за умов дорожньо-транспортної пригоди (а.с. 105-116).

Згідно виписного епікризу № 7643 з історії хвороби ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, він знаходився на стаціонарі у КЗ «Обласна клінічна лікарня ім. І.І. Мечникова» у період з 26.10.2016 року по 08.11.2016 року, внаслідок ДТП позивач отримав такі тілесні ушкодження: відкрита черепно-мозкова травма, забій головного мозку ІІ ступеню, сударахноідальний крововилив, внутрішньошлунковий крововилив, забій та садна м'яких тканин обличчя та голови, лівостороння геміплегія (а.с. 8).

Також, у зв'язку із отриманими ушкодженнями, позивач в період з 15.11.2016 року по 02.12.2016 року знаходився на стаціонарному лікування у КЗ «Дніпропетровський центр первинної медико-санітарної допомоги № 1» з діагнозом: відкрита важка черепно-мозкова травма (автодорожня), (забій головного мозку ІІ ступеню, сударахноідальний крововилив 26.10.2016), ранній відновлювальний період, з лівосторонньою геміплегією, помирними когнітивними розладами, анамнез захворювання - 26.10.2016 року - травма автодорожня, що підтверджується випискою з медичної карти стаціонарного хворого № 5246/1139 (а.с. 27).

У подальшому, позивач знаходився на стаціонарному лікуванні у КЗ «Дніпропетровський центр первинної медико-санітарної допомоги № 7» у період з 19.12.2016 року по 13.01.2017 року, що підтверджується випискою з медичної карти стаціонарного хворого № 5830/1259 (а.с. 28).

Також, у період з 16.03.2017 року по 31.03.2017 року позивач знаходився на стаціонарному лікуванні КЗ «Дніпропетровський центр первинної медико-санітарної допомоги», що підтверджується випискою з медичної карти стаціонарного хворого № 1169/231 (а.с. 29).

Крім того, у період з 11.09.2017 року по 27.09.2017 року позивач знаходився на стаціонарному лікуванні у КЗ «Дніпропетровський центр первинної медико-санітарної допомоги № 7», що підтверджується випискою з медичної карти стаціонарного хворого № 3906/799 (а.с. 30).

У період з 12.04.2018 року по 24.04.2018 року позивач знаходився на стаціонарному лікуванні у Державному закладі «Спеціалізована багатопрофільна лікарня № 1 МОЗ України» з діагнозом: наслідки ВЧМТ - забою головного мозку ІІ ст. (а.с. 58).

Також, 11 червня 2018 року ОСОБА_1 було направлено для лікування в стаціонар СБЛ № 1 у відділення травматології з діагнозом - перелом ІІ-ІІІ ступеня тяжкості, що підтверджується направленням на лікування СБЛ № 1 від 11 червня 2018 року (а.с. 69).

Отже, судом встановлено, що внаслідок ДТП позивач ОСОБА_1 отримав значні ушкодження здоров'я та тривалий час перебував на лікуванні.

Також судом встановлено, що на момент скоєння ДТП обов'язкова цивільно-правова відповідальність відповідача ОСОБА_2, як власника наземного транспортного засобу, була застрахована у ПрАТ «Страхова компанія «Саламандра-Україна», терміном дії з 01.07.2016 року по 30.06.2017 року включно, з лімітом відповідальності за шкоду заподіяну життю і здоров'ю (на одного потерпілого) 200 000 грн., що підтверджується полісом АК/6083882 (а.с. 82).

Ухвалою суду від 10.07.2018 року до участі у справі у якості третьої особи було залучено ПрАТ «Страхова компанія «Саламандра-Україна».

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 у передбаченому законом порядку не звертався до страховика з заявою-повідомленням про дорожньо-транспортну пригоду, таких доказів не містять і матеріали справи.

Крім того, судом враховано, що право потерпілого на відшкодування завданої йому шкоди за рахунок особи, яка її завдала, є абсолютним, і він вільний у виборі способу захисту цього права.

Згідно чинного законодавства потерпілий має право відмовитись від свого права вимоги до страховика та одержати повне відшкодування шкоди від особи, яка її завдала, в межах деліктного зобов'язання незалежно від того, чи застрахована цивільно-правова відповідальність особи, яка завдала шкоди.

Позивач ОСОБА_1 обрав спосіб захисту своїх прав, який виразився у безпосередньому зверненні до відповідача ОСОБА_2, як особи, яка завдала йому моральної шкоди, тому суд не прийняв до уваги посилання відповідача про необхідність стягнення шкоди зі страховика, у якого була застрахована цивільно-правова відповідальність відповідача, посилаючись на те, що позивач, користуючись наданими йому правами, на власний розсуд може обирати спосіб захисту своїх прав та особи, до якої пред'являти вимогу про відшкодування шкоди.

Задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди, спричиненої джерелом підвищеної небезпеки, суд 1 інстанції визнав їх доведеними та такими, що підлягають частковому задоволенню.

Визначаючи розмір заподіяної позивачу моральної шкоди, суд виходив з того, що внаслідок ДПТ позивач отримав численні тілесні ушкодження, порушився його нормальний ритм життя, він зазнав душевні страждання та переживання, переніс нервовий зрив, тривалий час перебуває на лікуванні. При цьому, суд враховував, що вина відповідача як учасника ДТП, не встановлена.

Судом також враховано, що відповідач після події ДТП надавав позивачу допомогу на лікування, а саме: купував ліки для позивача, а також оплачував послуги фахівця з лікувальної фізкультури для позивача, що підтверджено показами свідка. Факт надання позивачу матеріальної допомоги підтверджується чеками щодо купівлі ліків у період з 26.10.2016 року по 30.10.2016 року (а.с. 84-104), а також дублікатом чеку (а.с. 103), згідно якого ОСОБА_2 22 листопада 2017 року перерахував на ім'я ОСОБА_4 грошові кошти у розмірі 700 грн.

Отже, виходячи з характеру правовідносин, які склалися між сторонами, а також обов'язку відповідача відшкодувати моральну шкоду, враховуючи, що відповідач після події ДТП періодично надавав позивачу допомогу на лікування, купував ліки, винаймав фахівців для його видужання, суд першої інстанції, враховуючі вимоги розумності, виваженості та справедливості, визначив розмір відшкодування моральної шкоди, спричиненої джерелом підвищеної небезпеки, яка підлягає стягненню з у розмірі 40 000 грн.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача на утримання позивача щомісячно 2 000 грн., суд виходив з того, що у розумінні ст. 22 ЦК України, на яку посилається позивач, як на підставу стягнення цих витрат з відповідача, вказані витрати не є збитками, а тому підстав для задоволення вимог в цій частині немає.

З такими висновками суду погоджується й колегія суддів апеляційного суду, оскільки вони є обґрунтованими, відповідають встановленим обставинам по справі та зроблені з дотриманням норм процесуального права з застосуванням відповідних норм матеріального права.

Так, відповідно ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає зокрема у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я.

Згідно ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Тобто, ч. 1 ст. 1167 ЦК України визначає: по-перше, відповідальну за моральну шкоду особу, а саме, особу, яка її завдала; та по-друге, загальні умови відшкодування моральної шкоди - і серед інших, - наявність вини заподіювача, крім випадків, встановлених ч. 2 цієї статті.

Частиною 2 ст. 1167 ЦК України передбачені спеціальні випадки відшкодування моральної шкоди, коли на відміну від загальних правил, моральна шкода відшкодовується незалежно від вини особи, яка її завдала, серед яких і випадок відшкодування моральної шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Системно-правовий аналіз положень ч. ч. 1, 2 ст. 1167, ч. 5 ст. 1187 ЦК України дає підстави для висновку, що відсутність вини володільця джерела підвищеної небезпеки звільняє його від обов'язку відшкодувати моральну шкоду лише в тому випадку, коли шкода заподіяну майну потерпілого.

У випадку ж коли така матеріальна шкода заподіяна здоров'ю потерпілого, володілець джерела підвищеної небезпеки не звільняється від обов'язку відшкодувати моральну шкоду, навіть якщо ця матеріальна шкода завдана не з його вини.

Як зазначено у пункті 3 Постанови Пленум Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до пункту 9 вказаної Постанови розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками, відповідно до ч. 2 ст. 22 ЦК України є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Колегія суддів погоджується з висновками суду про те, що у випадку, коли шкода заподіяна здоров'ю потерпілого, володілець джерела підвищеної небезпеки не звільняється від обов'язку відшкодувати шкоду, навіть якщо ця шкода завдана не з його вини, що цілком узгоджується з нормами ч. 2 ст. 1167, ч. 5 ст. 1187 ЦК України.

В матеріалах справи відсутні належні докази, що дорожньо-транспортна пригода сталася внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (позивача), відповідачем не доведена наявність умислу потерпілого або наявність непереборної сили.

Відповідач не заперечував, що саме він керував автомобілем під час події ДТП 26 жовтня 2016 року та саме він скоїв наїзд на позивача, внаслідок чого останньому були заподіяні тілесні ушкодження.

Суд обґрунтовано виходив з того, що між діями відповідача та наслідками, які настали в результаті дорожньо-транспортної пригоди, є прямий причинний зв'язок та відсутність у діях відповідача складу злочину не свідчить про відсутність підстав для цивільно-правової відповідальності за завдану моральну шкоду, а тому позивач має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок ДТП, а особою, на якій лежить цивільно-правова відповідальність за завдану позивачу моральну шкоду, є відповідач, як володілець транспортного засобу - джерела підвищеної небезпеки, внаслідок дії якого позивачу було завдано шкоду, незалежно від наявності його вини у скоєні ДТП.

Також колегія суддів погоджується з розміром визначеної судом суми заподіяної позивачу моральної шкоди, спричиненої джерелом підвищеної небезпеки, яка визначена, виходячи з вимог розумності, виваженості та справедливості.

Також колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що збитки можуть бути стягнуті з особи, винної в їх заподіянні, виключно після фактичного понесення таких витрат та тих витрат, які особа мусить зробити у майбутньому для відновлення своїх прав, при цьому збитками можуть бути визнані лише ті витрати, яких особа зазнала внаслідок пошкодження або знищення її речі, а не здоров'я.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач посилався на те, що сума у 2 000 грн. є лише «приблизною» сумою витрат на ліки, на підтвердження чого надав роздруківки з переліком препаратів, які йому призначались із зазначенням їх приблизної вартості в аптеках м. Дніпра (а.с. 31-34), а також копії чеків і квитанцій на придбання медичних препаратів (а.с. 64-66).

При цьому позивач не заявляв позовних вимог про стягнення тих витрат, які він вже поніс на своє лікування. Так само позивач не надав належних доказів та обґрунтованого розрахунку витрат, які він мусить нести кожного місяця у зв'язку з купівлею ліків, а зазначає лише про «приблизний» їх розмір.

Однак, рішення суду про стягнення грошових коштів, не може ґрунтуватися на приблизних розрахунках, оскільки вартість витрат має підтверджуватися відповідними розрахунками, кошторисами, тощо.

Таким чином, суд обгрунтовано виходив з того, що позивачем помилково визначена правова природа тих витрат, які він планує понести у майбутньому на своє лікування, як збитків, оскільки вказані витрати не є збитками у розумінні ст. 22 ЦК України, а тому підстав для задоволення позовних вимог в цій частині, з урахуванням підстав їх обґрунтування, не має.

Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог, застосувавши у рішенні ч. 5 ст. 1187 ЦК України, тоді як позов заявлено на підставі ст. 23 та ч. 1 ст. 1167 ЦК України, не можуть бути підставою для скасування рішення. Як вбачається з матеріалів справи, позивач звернувся до відповідача з позовними вимогами про відшкодування моральної шкоди та витрат на щомісячне утримання, які були предметом розгляду даної справи і в межах яких і було прийняте судове рішення.

Посилання відповідача в апеляційній скарзі на те, що при ухваленні рішення судом не враховано, що 07.04.2011 року у позивача стався інфаркт головного мозку, який може обумовлювати стан його здоров'я на сьогоднішній день, який не пов'язаний з ДТП, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки правом звернення з відповідним клопотанням про призначення експертизи з метою встановлення причинно-наслідкового зв'язку між травмою, отриманою позивачем в результаті ДТП, та станом його здоров'я, відповідач не скористалася, розпорядившись своїми правами за ст.13 ЦПК України на власний розсуд. Крім того, зазначена обставина не спростовує самого факту дорожньо-транспортної пригоди та не виключає обов'язку відповідача відшкодувати завдану шкоду.

Доводи апеляційної скарги позивача на те, що судом 1 інстанції безпідставно відмовлено у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача щомісячних витрат на утримання та необґрунтовано стягнуто з відповідача моральну шкоду в меншому, ніж заявлено, розмірі, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи зводяться до переоцінки доказів, яким судом було надано обґрунтовану оцінку, та до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для апелянта, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.

Крім того, позивач не скористався наданими йому правами, не обґрунтував свої заперечення та доводи апеляційної скарги, не надав суду доказів на їх підтвердження, а згідно із ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках, а відповідно до ч.3 ст.12, ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Інші доводи, приведені в апеляційній скарзі зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду 1 інстанції, яким у досить повному обсязі з'ясовані права та обов'язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка. Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування чи зміни рішення - не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст. 263, 264 ЦПК України, і його слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2- залишити без задоволення.

Рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 06 серпня 2018 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: