Провадження № 2/761/589/2019
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2019 року Шевченківський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді: Волошина В.О.

при секретарі: Кузик О.С.

за участі позивача: ОСОБА_1

представника позивача: ОСОБА_2

представника відповідача: ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя,

в с т а н о в и в :

У червні 2017р. позивач ОСОБА_1 звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до відповідачки ОСОБА_4 про поділ майна подружжя.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що з 04 серпня 2007р. він перебуває з ОСОБА_4 у зареєстрованому шлюбі. За час перебування у шлюбі сторонами було придбано однокімнатну квартиру АДРЕСА_1, за спільні кошти, і це майно є об'єктом спільної сумісної власності подружжя і підлягає поділу в порядку встановленому законодавством. Оскільки в досудовому порядку вирішити спір неможливо, позивач вимушений був звернутись до суду з вказаним позовом для захисту своїх прав, і просить суд здійснити його поділ в рівних частках.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 15 серпня 2017р. було відкрито та призначено до розгляду.

В судовому засіданні позивач та його представник заявлені позовні вимоги підтримали в повному обсязі, з підстав, зазначених в позові, просили суд позов задовольнити.

Представник відповідачки, проти позовних вимог заперечили, просили відмовити у задоволенні позову. У відзиві на позов відповідачка зазначає, що квартиру, яку позивач просить визнати спільною сумісною власністю була придбана за особисті кошти ОСОБА_4 Так, відповідачка разом із позивачем проживають у квартирі АДРЕСА_2, та яка залишилася їй після смерті ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на підставі заповітів. Після смерті ОСОБА_5 при обстеженні вищезазначеної квартири, відповідачка зі своїм братом знайшли грошову суму у розмірі 245000,00 грн. яку відповідачка одразу вирішила заощадити на купівлю спірної квартири. Після цього, приблизно через 6 місяців, відповідачка знову у тій же квартирі знайшла грошову суму у розмірі 100000,00 грн., яку також вирішила заощадити на купівлю квартири. Зважаючи на те, що на купівлю квартири коштів не вистачало, 02 серпня 2013р. ОСОБА_4 поклала грошову суму у розмірі 100000,00 грн. на депозитний рахунок у ПАТ КБ «ПриватБанк». 27 лютого 2014р. депозитний рахунок на 100000,00 грн. було закрито та одразу 27 лютого 2014р. відкрито новий рахунок, на який відповідачем було покладено 10544,22 дол. США. Ці кошти з урахуванням нарахованих відсотків були зняті перед купівлею оспорюваної квартири, а саме у розмірі 11134,00 дол. США, що на 08 вересня 2014р. складало 142746,00 грн. Крім того, із заяви про видачу готівки № 0021 вбачається, що 23 жовтня 2013р. відповідачка отримала 55539,47 грн. які перейшли їй у спадок від ОСОБА_5 Також відповідачка зазначає, що в період з 01 серпня 2013р. по 01 листопада 2014р., на її банківські рахунки надходили кошти у розмірі 71872,87 грн. Отже, за усі вищезазначені кошти була і придбана оспорювана квартира, в свою чергу позивачем не надано жодних доказів того, що він мав заощадження на купівлю квартири, а розмір заробітної плати останнього, за період з 07 листопада 2011р. по 29 жовтня 2015р. був настільки мінімальний, що не міг задовольнити потреби сім'ї.

Свідок ОСОБА_7 у судовому засіданні пояснив суду , що знайомий з відповідачкою, працював з нею з 2003 по 2009рр. Зі слів відповідачки, свідку відомо, що вона здійснювала догляд за дідусем і бабусею. Також відповідачка повідомляла свідка при розмові з ним, що знайшла у квартирі дідуся і бабусі грошові кошти, в якій сумі свідку не повідомила, та в 2012-2013рр. вже придбала за ці кошти квартиру.

Свідок ОСОБА_8 у судовому засіданні повідомив про те, що відповідачка є його сестрою. Дідусь з бабусею залишили відповідачці квартиру. Під час демонтажу старих меблів, в присутності позивача, були виявлені грошові кошти, як повідомила відповідачка в сумі біля 200000,00 грн., сума складалася з різних валют. На думку свідка зазначені кошти заощадження його бабусі та дідуся. В подальшому відповідачкою була придбана спірна квартира за ці кошти, а також за кошти які родичі дарували на весілля та дні народження.

Свідок ОСОБА_9 у судовому засіданні повідомила суду, що знайома із відповідачкою з 2014р., свідок працювала ріелтором, та допомагала відповідачці вибирати квартиру і вносити завдаток готівкою.

Суд, заслухавши пояснення сторін, допитавши свідків, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, позивач і відповідачка перебувають у зареєстрованому шлюбі, з 04 серпня 2007р., що підтверджується копією свідоцтва про шлюб (а.с. 6).

Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Частиною 3 ст. 368 ЦК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 60 СК України, майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст. 70 СК України, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

При цьому право на спільне майно, яке виникає у подружжя в період шлюбу, не припиняє своє існування після його розірвання або фактичного припинення шлюбу. Розпорядження, користування та володіння об'єктами права спільної сумісної власності здійснюється подружжям з рівними правами та обов'язками, якщо інше не встановлено домовленості між ними.

Судом встановлено, що 29 жовтня 2014р. між відповідачкою ОСОБА_4 та ОСОБА_10 було укладено договір купівлі - продажу квартири, відповідно до якого відповідачка придбала квартиру АДРЕСА_1. Відповідно до п. 2.1. цього договору ціна квартири, за яку була придбана спірна квартира становить 448922,00 грн. (а.с. 7-10).

У судовому засіданні представник відповідачки звертала увагу суду, що сума заробітної плати, яка отримувалась позивачем з часу укладення між сторонами шлюбу не дозволяла придбати спірну квартиру. В свою чергу відповідачка наголошувала, що спірна квартира була придбана за її особисті кошти, а саме, за гроші які були знайдені у квартирі АДРЕСА_2, та кошти які надходили на особисті рахунки відповідачки.

В свою чергу позивач зазначав про те, що спірна квартира була придбана в період шлюбу та за спільні кошти подружжя та в силу ч. 2 ст. 60 СК України є об'єктом права спільної сумісної власності. Позивач має безперервний трудовий стаж, весь час до моменту купівлі квартири та після покупки спірного майна працював, та за кошти подружжя та фінансової допомоги його батьків були зібрані кошти на купівлю спірного майна.

Відповідно до правових позицій та висновків, які були висловлені Верховним Судом України в постановах по справах: № 6-612цс15 від 01 липня 2015р., № 6-2333цс15 від 25 листопада 2015р., № 6-241цс15 від 16 грудня 2015р., №6-801цс16 від 07 вересня 2016р. №6-846цс16 від 12 жовтня 2016р., № 6-1568цс16 від 07 грудня 2016р., № 6-399цс17 від 05 квітня 2017р. належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є:

1) час набуття такого майна;

2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття);

3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006р.).

Щодо доказів на які посилається відповідачка, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

З матеріалів справи вбачається те, що дійсно на ім'я ОСОБА_4 відкривалися депозитні рахунки, проте відповідачка не довела суду, що дані кошти були її особистою власністю та не довела, що саме за ці кошти була придбана спірна квартира.

У поясненнях відповідачка посилається на записи заощадження, які буди зроблені ОСОБА_5, проте, суд вважає за необхідне зазначити про те, що з даних записів неможливо встановити джерело їх походження та їх достовірність, як і відсутні в цих записах будь - які позначенні найменування відповідної валюти, а тому суд не бере їх до уваги в якості належних доказів.

Твердження відповідачки на те, що нею були знайдені кошти у квартирі АДРЕСА_2, суд також не бере до уваги, оскільки дані твердження не підтверджуються належними та допустимими доказами, при цьому протягом всього часу розгляду справи в суді стороною відповідача взагалі не було надано суду відомостей, щодо доходів сторони відповідача за час перебування в шлюбі, при цьому позивач наголошував, що після народження старшого сина в березні 2014р. відповідачка перебуває у відпустках по догляду за дітьми, оскільки в 2016р. у сторін народились ще дві доньки.

Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи вище наведенні правові позиції висловлені Верховним Судом України, суд приходить до висновку, що відповідачкою не доведено належними та допустимими доказами того, що спірна квартира була придбана останньою за її особисті, а отже дана квартира є спільним майном подружжя, а тому в порядку поділу майна подружжя, слід визнати право власності за кожною із сторін на 1/2 частин спірної квартири.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 2654,62 грн.

Керуючись ст. ст. 4, 5, 12, 13, 17-19, 76-82, 89, 141, 258, 259, 263-266, 268, 352, 354, 355 ЦПК України; ст. ст. 57, 60, 65, 68-70, 72 СК України; ст. ст. 15, 368 ЦК України; Постановою Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007р. за № 11, суд, -

в и р і ш и в :

Позов ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2) до ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_2, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2) про поділ майна подружжя - задовольнити.

В порядку поділу майна подружжя, визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1.

В порядку поділу майна подружжя, визнати за ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 2564 /дві тисячі п'ятсот шістдесят чотири/ грн. 62 коп.

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду через Шевченківський районний суд м. Києва шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду складено 07 лютого 2019р.

Суддя: