Дата документу 12.02.2019 Справа № 2-1076/10
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Є.У. № 2-1076/10 Головуючий у І-й інстанції: Жупанова І.Б.
Провадження № 22-ц/807/170/19 Суддя-доповідач: Крилова О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2019 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого Крилової О.В.,

суддів Кухаря С.В.,

Онищенко Е.А.

секретар: Камалова В.В.

розглянувши цивільну справу з апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 31 березня 2010 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, відділу громадянства, міграції та реєстрації фізичних осіб Шевченківського РВ УМВС України в Запорізькій області про усунення перешкод у здійсненні права власності,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6, відділу громадянства, міграції та реєстрації фізичних осіб Шевченківського РВ УМВС України в Запорізькій області про усунення перешкод у здійсненні права власності,

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що відповідно до договору купівлі-продажу від 01.11.1999 року, зареєстрованого на Українській товарній біржі за № 75175, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, яка діяла від себе особисто та від імені неповнолітнього сина ОСОБА_6, їй належить на праві приватної власності квартира АДРЕСА_1. Право власності зареєстровано в ОП ЗМБТІ 02.11.1999 року, про що зроблено запис в реєстровій книзі № 264, реєстровий № 37605.

Згідно п. 6 зазначеного договору, продавці зобов'язались звільнити вказану квартиру та знятися з реєстраційного обліку за адресою: АДРЕСА_1 до 01.02.2000 року. Однак до теперішнього часу вони продовжують проживати у вказаній квартирі, з реєстраційного обліку не знялись. За всі ці роки на даних осіб нараховується квартплата та комунальні послуги, які вони не сплачують.

Згодом уточнивши позовні вимоги та посилаючись на зазначені обставини просила суд, усунути перешкоди у здійсненні права власності квартирою АДРЕСА_1 шляхом виселення з неї та зняття з реєстрації ОСОБА_5 та ОСОБА_6

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 31 березня 2010 року відмовлено у задоволенні позову.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в який, посилаючись на порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права, неналежну оцінку доказів, просить скасувати рішення суду та закрити провадження в справі.

В апеляційній скарзі апелянт зазначає, що він не був залучений до участі у справі, але рішення суду стосується його прав та обов'язків, тому що спірна квартира була придбана у шлюбі, а відтак також становить його власність.

Разом з тим, як зазначає апелянт оскаржуване судове рішення було штучно сфабриковане його дружиною та колишніми власниками квартири, які перебували у дружніх стосунках, а зроблене це було з метою уникнути поділу квартири при поділі майна подружжя.

Серед інших доводів апеляційної скарги - розгляд справи без залучення належних осіб, набуття на час розгляду справи сили іншим судовим рішенням, яким вже було на той час вирішено спір.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Звертаючись до суду, позивач зазначала, що вона є власником спірної квартири на підставі договору купівлі -продажу вказаної квартири, який зареєстрований на Українській товарній біржі за № 75175.та в подальшому зареєстрований ОП ЗМБТІ 02.11.1999 року, про що зроблено запис в реєстровій книзі № 264.

Відповідачі, як колишні власники обіцяли звільнити квартиру однак дотепер перешкоджають їй у користуванні власністю.

Спірні правовідносини регулюються положеннями Цивільного Кодексу Української РСР 1963 року ЦК УРСР).

У відповідності до ч.1 ст. 227 ЦК УРСР, чинного на час виникнення спірних відносин договір купівлі - продажу квартири повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин.

Недодержання вимоги щодо форми договору тягне за собою його недійсність.

Договір, на який посилався позивач як на підставу для виселення відповідачів, не посвідчений нотаріально.

Відповідачі після укладення договору не звільнили квартиру, продовжують відноситися до неї як до власності та з реєстрації за вказаною адресою не знімалися.

Досліджуючи доводи апелянта щодо того, що суд вирішив питання про його права та обов'язки, судова колегія враховує наступне.

Відповідно до статті 61 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи в суді першої інстанції) обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини.

Аналогічне положення міститься й у частині четвертій статті 82 ЦПК України (у редакції від 03 жовтня 2017 року).

Враховуючи, що апелянт ОСОБА_3 не брав участь у справі, рішення в якій він оскаржує, обставини, встановлені цим рішенням не позбавляють його права звернення з позовом про захист власних прав та інтересів.

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України (у редакції, чинній на час звернення до суду з цим позовом та розгляду справи в місцевому суді) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно зі статтею 4 ЦПК України (у вказаній редакції), здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Статтею 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Заперечуючи проти оскаржуваного судового рішення, та зазначаючи про те, що ОСОБА_4 діяла разом з відповідачами на шкоду його інтересам для уникнення розподілу майна, апелянт разом з тим не зазначив, які обставини перешкоджали йому звернутися до суду за захистом власних прав та вимагати звільнення відповідачами квартири, якщо він вважав її своєю власністю.

Крім зазначеного, апелянт посилається на те, що справа розглянута за участю неналежних сторін, не залучені до участі в справі як він так і Запорізьке Міжміське БТІ, яке реєструвало правочин.

Такі доводи не є підставою для скасування оскаржуваного судового рішення, враховуючи, що не надано відомостей про порушення прав БТІ, а апелянт не позбавлений права на заявлення власного позову, тим більше, враховуючи його послання на те, що позивач ОСОБА_3, хоча і є співвласником квартири, але діяла на шкоду його інтересам , намагаючись уникнути розподілу майна.

Також безпідставним є посилання апелянта на те, що суд мав закрити провадження в справі, тому що існувало судове рішення в справі між тими ж сторонами від 5 листопада 2008 року.

З наданої копії судового рішення вбачається, що у тій справі позивач звернулася до суду у серпні 2008 року, тоді як дана справа перебувала в провадженні суду з травня 2004 року.

Тож суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, виходив з наявних у матеріалах справи доказів, наданих позивачем у відповідності із процесуальним законом, і керувався принципами змагальності та диспозитивності цивільного судочинства.

Наведені вище обставини свідчать про те, що суд першої інстанції, мотивуючи своє рішення, вірно проаналізував норми закону та дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог .

Доводи скарги та матеріали справи не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права.

З огляду на викладене, судова колегія не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного судового рішення.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 31 березня 2010 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Повний текст постанови складений 18 лютого 2019 року

Головуючий О.В. Крилова

Судді: С.В. Кухар

Е.А. Онищенко