Справа № 346/4771/16-ц
Провадження № 22-ц/4808/1433/19
Головуючий у 1 інстанції Беркещук Б.Б.
Суддя-доповідач Мелінишин
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 грудня 2019 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого (суддя-доповідач) Мелінишин Г.П.

суддів: Пнівчук О.В., Ясеновенко Л.В.,

за участю секретаря Бойчука Л.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Коломийського міськрайонного суду в складі судді Беркещук Б.Б., ухвалене 22 липня 2019 року в м. Коломиї Івано-Франківської області, повний текст якого виготовлено 31 липня 2019 року, у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення коштів,

в с т а н о в и в:

У вересні 2016 року ОСОБА_2 , в інтересах якого діяв ОСОБА_3 , звернувся в суд з позовом, уточнивши його в подальшому, до ОСОБА_1 про стягнення коштів.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що рішенням Коломийського міськрайонного суду від 22 серпня 2014 року на його користь із відповідача стягнуто заборгованість за кредитним договором №355-19/4-310 від 26 жовтня 2005 року в сумі 12 107,48 євро, що еквівалентно 182 488,05 грн. Останній це рішення не виконує, а тому просив стягнути з нього 308 309,70 грн. Зокрема: за період з 22 вересня 2014 року (дня набрання рішенням законної сили) по 22 вересня 2017 року - 138 325, 89 грн втрат від інфляції, 16 423,92 грн - три проценти річних від простроченої суми, а також 153 559,89 грн пені за період з 22 вересня 2014 року по 01 вересня 2016 року.

Рішенням Коломийського міськрайонного суду від 22 липня 2019 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість у розмірі 203 151,61 грн, з яких: 138 325, 89 грн - втрати від інфляції за період з вересня 2014 року по вересень 2017 року, 16 423,92 грн - три проценти річних від простроченої суми за цей же період та 48 401,80 грн пені. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Також вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідач добровільно не виконав заочне рішення Коломийського міськрайонного суду від 22 серпня 2014 року, а тому позовні вимоги є обґрунтованими. При цьому суд погодився із наданим позивачем розрахунком сум втрат від інфляції та трьох процентів річних. Визначаючи розмір пені суд взяв до уваги заяву ОСОБА_1 про застосування наслідків спливу позовної давності та виходячи з дати подання позивачем заяви про збільшення розміру позовних вимог розрахував її за період з 11 січня 2017 року по 11 січня 2018 року.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення прийняте у його відсутності незважаючи на завчасно подане клопотання про відкладення розгляду справи. У зв`язку із цим він був позбавлений можливості скористатися своїми процесуальними правами: подавати докази, надати суду пояснення, ставити питання позивачу, брати участь у дослідженні доказів. А також, враховуючи обставини, що викликають сумнів в об`єктивності судді Беркещук Б.Б., заявити їй відвід.

При вирішенні спору не враховано і зміну способу виконання рішення про стягнення коштів згідно ухвали Коломийського міськрайонного суду від 29 червня 2017 року. При цьому порядок виконання встановлено шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме 1/2 частину належної йому квартири АДРЕСА_1 . А отже, відповідно до умов іпотечного договору за рахунок предмета іпотеки виконано зобов`язання, в тому числі, щодо повернення кредиту, відсотків, інфляційних втрат та пені. Окрім того, задоволення позову фактично призвело до подвійного стягнення по одному і тому ж зобов`язанню, що суперечить нормам Конституції України.

Поза увагою місцевого суду залишилася і та обставина, що заочне рішення Коломийського міськрайонного суду від 22 серпня 2014 року набрало законної сили лише 13 березня 2018 року, що підтверджується відомостями з Єдиного державного реєстру судових рішень. Таким чином, відсутні підстави для покладення на нього відповідальності за невиконання цього рішення починаючи з 22 вересня 2014 року.

Крім того вказує, що суд не залучив до участі у справі в якості співвідповідача його колишню дружину, оскільки згідно із положеннями цивільного та сімейного законодавства їх спільною сумісною власністю є набуті за час шлюбу кошти і майно, а зобов`язання в інтересах сім`ї стосуються обох з подружжя.

ОСОБА_2 відзиву на апеляційну скаргу не подав.

В засіданні апеляційного суду представник ОСОБА_1 адвокат Говзан М.М. доводи скарги підтримав з наведених у ній мотивів.

ОСОБА_2 у судове засідання не з`явився повторно, будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи, що згідно положень статті 372 ЦПК України не перешкоджає розглядові справи в його відсутності.

Згідно зі статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представника апелянта, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку, що скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

За змістом частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення суду не відповідає.

Як правильно встановив суд першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, заочним рішенням Коломийського міськрайонного суду від 22 серпня 2014 року з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 стягнуто заборгованість за кредитним договором №355-19/4-310 від 26 жовтня 2005 року в розмірі 12 107,78 євро, що в еквіваленті становило 182 488,05 грн (а.с.4-5 т.1).

На підставі цього рішення Коломийським міськрайонним судом 05 березня 2015 року видано виконавчий лист (а.с.6 т.1).

Обґрунтовуючи позовні вимоги ОСОБА_2 покликався на те, що боржник протягом тривалого періоду часу не виконує рішення суду. А тому він повинен нести відповідальність за порушення грошового зобов`язання, передбачену положеннями статті 625 ЦК України. При цьому розрахунок втрат від інфляції, трьох процентів річних від простроченої суми та пені ним зроблено виходячи з еквіваленту у національній валюті України від простроченої суми, визначеної у судовому рішенні.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з частиною другою статті 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до частини п`ятої статті 11 ЦК України у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора.

Ці висновки узгоджуються з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою в постанові від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц.

В силу частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України у конструкції ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 Кодексу. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України), а так само й на грошові зобов`язання, що виникли на підставі рішення суду та за своєю правовою природою є цивільно-правовими.

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема окремі види зобов`язань.

Таких правових висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18).

За змістом статті 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає. Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях.

Таким чином, інфляційний показник не поширюється на випадки стягнення боргу в еквіваленті до іноземної валюти.

У постанові від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18) Велика Палата Верховного Суду вказала, що зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який може бути виконаний примусово. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні.

Враховуючи те, що сума боргу, стягнута із відповідача рішенням Коломийського міськрайонного суду від 22 серпня 2014 року, визначена в іноземній валюті євро, тому ці грошові кошти не підлягають індексації. Відповідно в цій частині підстав для задоволення позову не вбачається.

За положеннями статей 610, 611 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), а у разі порушення зобов`язання, настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки, відшкодування збитків та моральної шкоди.

Згідно з частинами першою та третьою статті 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Платежі, встановлені статтею 625 ЦК України, є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення виконання ним грошового зобов`язання, яка має компенсаційний, а не штрафний характер (неустойку тощо). Компенсація полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Оскільки між сторонами відсутні договірні відносини, частиною другою статті 625 ЦК України не передбачено сплату неустойки за порушення грошового зобов`язання, суд першої інстанції прийшов помилкового висновку про стягнення з ОСОБА_1 пені за невиконання цього грошового зобов`язання.

Відповідно до статті 614 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги апеляційним судом з`ясовано, що розгляд справи №346/1740/14-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ПАТ «Укрсоцбанк», про передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання (позовні вимоги по якій було уточнено) проводився Коломийським міськрайонним судом у відсутності відповідача. При цьому у позовній заяві позивачем було зазначено останню відому йому адресу реєстрації ОСОБА_1 АДРЕСА_2 . Відповідно на цю адресу судом направлялись судові повістки. За згодою представника позивача 22 червня 2014 року в справі ухвалено заочне рішення.

05 березня 2015 року на підставі цього рішення Коломийським міськрайонним судом видано виконавчий лист.

Постановою державного виконавця Коломийського МВ ДВС від 03 жовтня 2016 року виконавчий документ було повернуто стягувачу у зв`язку із неможливістю встановити місцезнаходження боржника, відсутністю майна та коштів, на які можна звернути стягнення.

У червні 2017 року ОСОБА_2 подав до Коломийського міськрайонного суду заяву про зміну способу виконання заочного рішення суду від 22 серпня 2014 року. Ухвалою Коломийського міськрайонного суду від 29 червня 2017 року заяву задоволено. Встановлено порядок виконання рішення Коломийського міськрайонного суду від 22 серпня 2014 року у справі №346/1740/14-ц шляхом звернення в користь ОСОБА_2 стягнення на предмет іпотеки, а саме на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , що належить боржнику (а.с.164-167 т.1).

Відповідно до статті 228 ЦПК України, в редакції Закону від 18 березня 2004 року, заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.

30 червня 2017 року ОСОБА_1 подано заяву про перегляд вказаного заочного рішення, яку ухвалою Коломийського міськрайонного суду від 22 грудня 2017 року залишено без задоволення. Зі змісту ухвали вбачається, що звертаючись до суду із такою заявою відповідач зазначав, що не був повідомлений про розгляд справи та ухвалення оскаржуваного судового рішення.

Постановою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 13 березня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а заочне рішення Коломийського міськрайонного суду від 22 серпня 2014 року - без змін (а.с.168-170 т.1).

Зважаючи на розгляд справи №346/1740/14-ц у відсутності ОСОБА_1 , обізнаність його про наявність заочного рішення Коломийського міськрайонного суду від 22 серпня 2014 року лише у червні 2017 року та відповідне оскарження, колегія суддів погоджується із доводами відповідача про відсутність його вини у невиконанні цього рішення за період з 22 вересня 2014 року по 22 вересня 2017 року. А тому вважає, що правові підстави для стягнення з нього на користь позивача трьох відсотків річних, передбачених статтею 625 ЦК України, відсутні.

Що стосується доводів апеляційної скарги про порушення місцевим судом норм процесуального права, то такі не заслуговують на увагу.

Матеріалами справи підтверджується, що ухвалою Коломийського міськрайонного суду від 07 вересня 2017 року в складі судді Бирич Н.В. задоволено заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Коломийського міськрайонного суду від 07 жовтня 2016 року, ухваленого в даній справі. Відповідно скасовано заочне рішення та призначено справу до розгляду в загальному порядку (а.с.119-120 т.1). Справа призначалась до розгляду неодноразово, а у зв`язку із закінченням п`ятирічного строку повноважень судді Бирич Н.В. здійснено повторний автоматизований її розподіл.

Ухвалою судді Коломийського міськрайонного суду Беркещук Б.Б. від 29 жовтня 2018 року справу прийнято до її провадження та призначено до розгляду на 29 січня 2019 року (а.с.209 т.1). За клопотанням відповідача розгляд справи неодноразово відкладався, а саме 29 січня 2019 року на 01 квітня 2019 року, 21 травня 2019 року на 22 липня 2019 року.

20 липня 2019 року ОСОБА_1 в черговий раз подав клопотання про відкладення справи у зв`язку із залученням до виборчого процесу (а.с.4 т.2).

Відповідно до частини першої статті 240 ЦПК України суд відкладає розгляд справи у випадках, встановлених частиною другою статті 223 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 223 ЦПК України суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з таких підстав:1) неявка в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання; 2) перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними; 3) виникнення технічних проблем, що унеможливлюють участь особи у судовому засіданні в режимі відеоконференції, крім випадків, коли відповідно до цього Кодексу судове засідання може відбутися без участі такої особи; 4) необхідність витребування нових доказів, у випадку коли учасник справи обґрунтував неможливість заявлення відповідного клопотання в межах підготовчого провадження; 5) якщо суд визнає потрібним, щоб сторона, яка подала заяву про розгляд справи за її відсутності, дала особисті пояснення. Викликати позивача або відповідача для особистих пояснень можна і тоді, коли в справі беруть участь їх представники.

За таких обставин колегія суддів вважає, що місцевий суд обґрунтовано відмовив у задоволенні клопотання про відкладення розгляду справи.

Безпідставними є і доводи апелянта про незалучення до участі у справі в якості співвідповідача його колишньої дружини ОСОБА_4 , оскільки згідно заочного рішення Коломийського міськрайонного суду від 22 серпня 2014 року грошове зобов`язання по сплаті боргу перед ОСОБА_2 виникло тільки у ОСОБА_1 .

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

За змістом положень статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на вищенаведене апеляційний суд дійшов переконання, що рішення місцевого суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

В силу частини 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно частини сьомої статті 141 ЦПК України якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Оскільки ОСОБА_2 звільнений від сплати судового збору на підставі пункту дев`ятого частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», то судові витрати, понесені ОСОБА_1 по оплаті судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 4 624,65 грн необхідно компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись статтями 374, 376, 381 384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Коломийського міськрайонного суду від 22 липня 2019 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення коштів відмовити.

За рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, компенсувати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (місце реєстрації: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) 4 624,65 грн судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуючий Г.П. Мелінишин

Судді: О.В. Пнівчук

Л.В. Ясеновенко

Повний текст постанови виготовлено 28 грудня 2019 року