ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 607/5170/18Головуючий у 1-й інстанції Зушман Г.І.
Провадження № 22-ц/817/228/19 Доповідач - Міщій О.Я.
Категорія - 351000000
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 квітня 2019 року м. Тернопіль

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Тернопільського апеляційного суду в складі:

головуючого - Міщій О.Я.

суддів - Ткач З. Є., Шевчук Г. М.,

секретар с/з - Романюк Х.Ю.

з участю ОСОБА_2, його представника -

адвоката Поморянського В.С, представника

ОСОБА_4 - ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу № 607/5170/18 за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Борщівського районного суду Тернопільської області від 23.11.2018 р., ухвалене в м. Борщові суддею Борщівського районного суду Зушман Г.І., за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про стягнення коштів,-

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2018 р. ОСОБА_2 звернувся до суду із вказаним позовом, посилаючись на те, що за час перебування в шлюбі з відповідачкою ОСОБА_4 ними придбано квартиру АДРЕСА_1. Позивач зазначив, що 11.11.2004 р. він уклав кредитний договір з АКБ "УкрСиббанк", за яким отримав кредитні кошти у розмірі 13000 доларів США для придбання вказаної квартири. ОСОБА_4 є поручителем за кредитним договором та дала згоду на отримання кредиту. 01.03.2006 р. шлюб між сторонами розірвано. Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 13.07.2016 р. визнано право власності ОСОБА_4 на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1.

ОСОБА_2 зазначив, що 14.05.2012 р. він повністю погасив борг за кредитом для придбання квартири у розмірі 25481,66 дол. США, тому просив стягнути з ОСОБА_4 1/2 частину повернутих банку коштів за кредитом у розмірі 12840,83 дол. США.

Представник відповідачки ОСОБА_5 подав відзив, у якому просив відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що ОСОБА_2 пропустив строк позовної давності за вимогою про стягнення коштів.

Позивач ОСОБА_2 подав відповідь на відзив, у якому вказав, що строк позовної давності не пропущено, оскільки початок перебігу цього строку розпочинається з моменту набрання законної сили судовим рішенням, яким за ОСОБА_4 визнано право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1.

Рішенням Борщівського районного суду від 23.11.2018 р. в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про стягнення коштів відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення скасувати, постановивши нове судове рішення про задоволення його позову, посилаючись на те, що висновки суду не відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Позивач вказав, що після визнання за ОСОБА_4 права власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 у неї виник обов'язок повернути йому 1/2 частини боргових зобов'язань за кредитним договором у розмірі 12840,83 дол. США, оскільки заборгованість за кредитом погашена ним за особисті кошти після розірвання шлюбу.

Крім того, позивач указує, що судом в порушення вимог процесуального закону не зазначено мотивів відхилення поданих ним доказів, які підтверджують правомірність позовних вимог та просив апеляційний суд витребувати та долучити нові докази, залучити до участі у справі третіх осіб, допитати свідків.

ОСОБА_4 відзив на апеляційну скаргу не подала.

Розглянувши матеріали справи, вислухавши представників сторін, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Вирішуючи спір, суд виходив з того, що у справі відсутні докази щодо купівлі позивачем квартири за кредитні кошти, тому відмовив у задоволенні позову.

З таким висновком суду слід погодитись, оскільки він відповідає обставинам справи та вимогам закону.

Судом установлено, що з 24.10.1991 року по 01 березня 2006 року сторони перебували у шлюбі.

10.11.2004 року між позивачем ОСОБА_2 з однієї сторони (покупцем) та ОСОБА_6, від імені якої діяв на підставі довіреності ОСОБА_7, з іншої сторони (продавцем), було укладено договір купівлі- продажу квартири АДРЕСА_1. Продаж квартири вчинено за 118800,00 грн., які покупець передав представнику продавця повністю до підписання цього договору, що стверджується п. 3 договору купівлі - продажу.

11.11.2004 року між ОСОБА_2 та АКІБ «УкрСиббанк» укладено кредитний договір № 127, за умовами якого позивач отримав кредит (грошові кошти) в іноземній валюті в сумі 13000,00 доларів США на термін 180 місяців, зі встановленою процентною ставкою в розмірі 12,5 % річних, які зобов'язався повернути згідно графіку погашення кредиту. Згідно пункту 1.4 кредитного договору цільове призначення (мета) кредиту є купівля квартири (а.с.14-20). Згідно умов кредитного договору загальна сума на погашення кредиту становить 25481,66 доларів США.

Також судом установлено, що 11.11.2004 р. між ОСОБА_4 та АКІБ «УкрСиббанк» було укладено договір поруки, згідно умов якого відповідачка зобов'язалась нести солідарну відповідача за виконання ОСОБА_2 умов кредитного договору.

23.02.2015 р. ОСОБА_2 передав в іпотеку АКІБ «УкрСиббанк» квартиру АДРЕСА_1 на забезпечення виконання умов кредитного договору № 127 від 11.11.2004 р., на що відповідачка дала згоду.

Позивачем ОСОБА_2 на підтвердження сплати ним кредиту долучено до матеріалів справи копії квитанцій за період з 11 листопада 2004 року по 10 травня 2012 року на загальну суму 147227,71 грн.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 13 липня 2016 року, залишеним без зміни апеляційним судом, за ОСОБА_4 визнано право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1.

Відповідно до частини третьої статті 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частина четверта статті 65 СК України встановлює, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

До складу майна, що підлягає поділу, входить усе майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, і те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції представник відповідачки ОСОБА_5 пояснив, що договір кредиту між банком та ОСОБА_2 було укладено після купівлі квартири по АДРЕСА_1 та після проведення розрахунку із продавцем за вказане нерухоме майно, а кошти отримані позивачем за кредитом були ним використані для зайняття підприємницькою діяльністю, а не в інтересах сім'ї.

Указані доводи представника відповідачки підтверджуються наявними у справі доказами, із змісту яких вбачається, що квартира АДРЕСА_1 була придбана ОСОБА_2 10.11.2004 року, тобто до укладення кредитного договору від 11.11.2004 року та отримання кредитних коштів.

Із змісту договору купівлі-продажу квартири по АДРЕСА_1 вбачається, що кошти за договором розмірі 118800 грн. ОСОБА_2 у повному обсязі передав представнику продавця до підписання договору.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч.ч.1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч.1 ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

В матеріалах справи відсутні докази про те, що кредитні кошти використані саме для придбання квартири по АДРЕСА_1.

Посилання ОСОБА_2 в апеляційній скарзі щодо необхідності дослідження нових доказів колегія суддів вважає безпідставними. Зокрема колегія суддів відхилила клопотання про допит свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_9, клопотання про допит яких у суді першої інстанції не заявлено. Як зазначив представник позивача, вказані свідки могли б пояснити обставини щодо надання ОСОБА_2 іншої позики грошей, що не входить до предмета доказування у даній справі. Вказане підтверджується змістом рішень Тернопільського міськрайонного суду від 11.10 2016 року та від 26.10 2016 року, які долучені до справи. Також відхилено клопотання про залучення до участі у справі третіх осіб, оскільки в даному випадку суд не вправі вирішувати питання щодо залучення третіх осіб на стадії апеляційного розгляду справи. При цьому слід врахувати, що справа вже є розглянутою судом першої інстанції відносно тих осіб, склад яких визначено у першій інстанції. Лише в цих межах апеляційний суд може перевірити законність оскаржуваного рішення ( ст.367 ЦПК України).

Також відхилено клопотання ОСОБА_2 щодо витребування кредитної справи з банку, оскільки позивач не навів доводи щодо неможливості подання вказаного доказу та не зазначив, яке значення для розгляду справи має вказана кредитна справа.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

При таких обставинах, колегія суддів вважає, що відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Борщівського районного суду Тернопільської області від 23.11.2018 р.- залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови суду апеляційної інстанції складено 08.04.2019 року.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи