Справа № 466/9302/15-ц Головуючий у 1 інстанції: Білінська Г.В.
Провадження № 22-ц/811/1331/18 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,

секретаря Жукровської Х.І.

з участю представника позивача ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3, представників відповідача ОСОБА_4, ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 14 серпня 2018 року в складі судді Білінської Г.В у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_3, Львівської міської ради про визнання права власності на майно в порядку спадкування,-

встановила:

В листопаді 2015 року позивач ОСОБА_6 звернувся в суд із позовом до ОСОБА_3, Львівської міської ради про визнання права власності на майно в порядку спадкування, з врахуванням заяви про уточнення позовних вимог просив визнати за ним право власності на 3/4 частки земельної ділянки на АДРЕСА_1 в порядку спадкування після матері ОСОБА_7, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (т.1 а.с. 159, 188).

Вимоги обґрунтовував тим, що відповідно до заключення про реєстрацію документів на право користування земельною ділянкою АДРЕСА_1, за гр. ОСОБА_8 запропоновано зареєструвати земельну ділянку площею 728,70 кв.м. Рішенням Львівської міської ради від 21.03.1959 року № 283 земельна ділянка площею 728,7 кв.м. зареєстрована за гр. ОСОБА_9 В подальшому, 01.12.1964 року ОСОБА_8 відчужила (продала) належний їй будинок по АДРЕСА_1 ОСОБА_7 - матері позивача, відтак до ОСОБА_7 перейшло зареєстроване право користування на земельну ділянку площею 728,7 кв.м. Норми діючого на час відчуження Цивільного кодексу УРСР 1963 року та Земельного кодексу УРСР 1922 року передбачали виділ та поділ земельної ділянки лише при виділі (поділі) будинку - створення нового господарства. Після розлучення у 1972 році, між подружжям ОСОБА_7 було розділено будинковолодіння за яким - 1/4 частка ОСОБА_10, 3/4 частки - виділено ОСОБА_7

25.03.1982 року ј частка будинку, шляхом відчуження перейшла у власність ОСОБА_11

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 померла. Єдиним спадкоємцем після її смерті є її син ОСОБА_12, однак через те, що у Державному акті про право власності на землю власниками земельної ділянки вказані ОСОБА_7 та ОСОБА_11 без визначення часток, позивач не може оформити свої спадкові права на частину землі, яка належала на момент смерті його матері, а саме на 3/4 частки земельної ділянки, тому звернувся до суду за захистом своїх прав, просив позов задовольнити.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 08.12.2016 року роз'єднано в окремі провадження позовні вимоги ОСОБА_6 до Львівської міської ради, ОСОБА_3, відділу Держгеокадастру у м. Львові Львівської області, з участю третьої особи приватного нотаріуса ЛМНО Ковтун Л., про визнання права власності на спадкове майно та позовні вимоги ОСОБА_6 до Львівської міської ради, ОСОБА_3 про визнання юридичного факту та виділення частки земельної ділянки внатурі.

Оскаржуваним рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 14 серпня 2018 року позов задоволено.

Визнано право власності ОСОБА_6 на 3/4 частки земельної ділянки за адресою АДРЕСА_1, кадастровий НОМЕР_1 в порядку спадкування після матері ОСОБА_7, померлої ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішення суду оскаржила відповідач ОСОБА_3, вважає рішення незаконним та необґрунтованим, таким, що ухвалене з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, при неповному з»ясуванні обставин, які мають значення для справи.

В апеляційній скарзі зазначає, що вимога про визнання за позивачем права власності на 3/4 частини земельної ділянки в порядку спадкування є незаконною та такою, що порушує її права, оскільки у разі виділення частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.

Поділ земельної ділянки, яка є у спільній сумісній власності, з виділенням частки співвласника, може бути здійснено за умови попереднього визначення розміру земельних часток, які є рівними, якщо інше не передбачено законом або не встановлено судом.

Натомість позивач, всупереч закону, просив визнати за ним право власності на земельну ділянку у більшому розмірі ніж 1/2 розміру ідеальної частки у праві спільної сумісної власності.

Стверджує, що жодного порядку користування спірною земельною ділянкою між співвласниками будинку АДРЕСА_1, яке передбачає визначення конкретної площі земельної ділянки з конкретними межами, які перебуватимуть у користуванні співвласників будинку, встановлено не було, відповідні судові рішення, угоди з цього приводу відсутні.

Покликається на те, що суд першої інстанції зобов'язаний був перевірити чи був встановлений між ОСОБА_7 та ОСОБА_3 порядок користування та чи такий не порушував інтереси когось із співвласників.

При цьому, звертає увагу, що у 1982 році ОСОБА_7 та ОСОБА_3 користувалися земельною ділянкою площею 728,7 кв.м., а згідно ухвали Львівської міської ради № 731 від 10.07.2003 року у спільну сумісну власність останнім передано земельну ділянку площею 0,0725 га., після оформлення у встановленому законом порядку права спільної сумісної власності на земельну ділянку, співвласники ОСОБА_7 та ОСОБА_3 користувались такою спільно, у рівних частках.

Більше того зазначає, що вона на спірній земельній ділянці здійснювала будівництво відповідних господарських споруд, ОСОБА_7 не заперечувала проти цього та надавала дозвіл на узаконення будівництва, при цьому визначення часток з розрахунку, як цього просить позивач, обмежувало б доступ ОСОБА_3 до належних їй на праві власності господарських будівель та споруд.

Звертає увагу на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які, на думку апелянта, полягають у прийнятті уточненої позовної заяви із зміною предмету та підстави позову після початку розгляду по суті.

Просить скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 14 серпня 2018 року, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Згідно із ч. 1 ст. 351 ЦПК України (в редакції закону від 03.10.2017 року) судом апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд, у межах апеляційного округу якого (території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Відповідно до Указу Президента України №452/2017 від 29.12.2017 року «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» Апеляційний суд Львівської області ліквідовано та створено новий - Львівський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Львівську область, з місцезнаходженням у місті Львові.

04 жовтня 2018 року у газеті «Голос України» опубліковано повідомлення голови Львівського апеляційного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити виходячи із такого.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Частиною 6 цієї ж статті визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Задовольняючи позовні вимоги місцевий суд виходив з того, що на час смерті ОСОБА_7, яка була мамою позивача, володіла 3/4 частками у праві власності на будинок на АДРЕСА_1, відтак і 3/4 частками у праві власності на земельну ділянку за вказаною адресою. В свою чергу, оскільки позивач ОСОБА_6. є спадкоємцем першої черги після смерті ОСОБА_7 і фактично прийняв спадщину, суд вважав підставною вимогу про визнання за ним права власності на спадкове майно, що залишилось після смерті ОСОБА_7, а саме 3/4 частки земельної ділянки на АДРЕСА_1.

При цьому, суд зазначив, що той факт, що частки у праві власності на земельну ділянку у Державному акті не були визначені не дає підстав вважати, що вони могли бути іншими, ніж визначеними у праві власності на будинок, частки у фактичному володінні сторонами земельною ділянкою не могли бути зміненими на підставі збільшення розміру частини будинку з боку ОСОБА_11 в подальшому.

Розглядаючи даний спір та перевіряючи законність оскаржуваного рішення згідно вимог ЦПК України, судова колегія враховує таке.

Суб'єктивне право на земельну ділянку виникає і реалізується на підставах і в порядку, визначених Конституцією України, ЗК України та іншими законами України, що регулюють земельні відносини.

Частиною 4 ст. 13 Конституції України передбачено, що держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання, їх рівність перед законом. Основний Закон України гарантує кожному право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю відповідно до закону (ст. 41).

Згідно із ст. 79 ЗК України земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.

Відповідно до ст. 79-1 ЗК України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об'єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Земельна ділянка може бути об'єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї.

Частиною 1 ст. 78 Земельного кодексу України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками.

Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

З наведеного слідує, що право власності на земельну ділянку, як майнове право, яке не припиняється внаслідок смерті, спадкується відповідно до закону.

Судом встановлено наступні значимі факти та відповідні їм правовідносини.

Згідно свідоцтва про народження, позивач ОСОБА_6 є сином ОСОБА_10 та ОСОБА_7 (т.1 а.с. 5).

Згідно із свідоцтвом про право приватної власності на житловий будинок від 04 серпня 1989 року, ОСОБА_7 належало 17/25 частин житлового будинку на АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 6).

При цьому, 8/25 частин житлового будинку на АДРЕСА_1 відповідно до Свідоцтва про право приватної власності на житловий будинок від 08 грудня 1988 року, належало відповідачу ОСОБА_17 (т. 1 а.с. 7).

Відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку серія НОМЕР_2 ОСОБА_18 та ОСОБА_17 на підставі ухвали Львівської міської ради № 731 від 10.07.2003 року, є власниками земельної ділянки 0,0725 га., яка розташована на АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 8).

З копії технічного паспорта, виготовленого на ім»я ОСОБА_7 від 18.01.2013 року, характеристики будинку, допоміжних будівель та споруд слідує, що здійснення будівництва житлового будинку на АДРЕСА_1 розпочато у 1933 році, а загальна площа такого на цей час становила 82,8 кв.м.

В подальшому, проведено прибудову у 1983 році та надбудову у 1984 та 1999 роках з відповідним збільшенням площ будинку (т. 1 а.с. 30).

Розпорядженням Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради № 680 від 23.10.2012 року затверджено висновок Львівського ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» «Про визначення реальних часток між співвласниками будинку АДРЕСА_1» із затвердженням за ОСОБА_7 27/100 ідеальних часток будинку, а за ОСОБА_3 73/100 ідеальних часток (т. 1 а.с. 47).

Згідно даних про об'єкт житлової нерухомості, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_1, станом на листопад 2015 року загальна площа будинку становить 284,8 кв.м. (т.1 а.с. 40).

Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 13.05.2013 року, ОСОБА_7 є власником 27/100 частин житлового будинку на АДРЕСА_1, загальна площа 284,8 кв.м., житлова 105,4 кв.м. (т. 1 а.с. 45).

Аналогічні дані з приводу частки права власності ОСОБА_7 підтверджуються і Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (т.1 а.с. 46).

ІНФОРМАЦІЯ_2, у віці 74 роки ОСОБА_7 померла, актовий запис № 444, після її смерті відкрилась спадщина на належне їй майно.

З копій матеріалів спадкової справи встановлено, що 21.07.2015 року ОСОБА_6 звернувся із заявою про прийняття спадщини за законом (т. 1 а.с. 111).

19.09.2016 року приватний нотаріус Ковтун Л.Б. видав ОСОБА_6 свідоцтво про право на спадщину за законом на 27/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 200).

Звертаючись з позовними вимогами у 2015 році, ще до отримання свідоцтва про право на спадщину за законом, позивач ОСОБА_6 покликався на те, що з приводу частки у житловому будинку спір відсутній, частка на яку він претендує складає 27/100, натомість зазначав, що матері належало 3/4 частини земельної ділянки на якій такий розміщений, при цьому відповідач ОСОБА_3, скориставшись станом здоров»я його матері, забудувала частину земельної ділянки, яка належала їй та прагне заволодіти цією землею. Просив визнати за ним право власності в порядку спадкування на землю площею 0,532 га. на АДРЕСА_1.

Сторона відповідача заперечувала позовні вимоги, покликалась на рівність часток у праві спільної сумісної власності, відтак на рівність таких при виділі їх в натурі (на місцевості).

Відповідно до ч. 3 ст. 71 ЗК України, земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності.

Громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону (ч. 1 ст.116 ЗК України).

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ст. 321 ЦК України).

З метою об'єктивного розгляду справи та необхідності спеціальних знань, місцевий суд, відповідно до ст. 143 ЦПК України (в редакції закону від 18.03.2004 року) призначав у справі експертизи.

11.12.2015 року Шевченківський районний суд м. Львова задовольнив клопотання сторони позивача та призначив у справі судову будівельно-технічну експертизу, на вирішення якої поставив питання можливого варіанту розподілу земельної ділянки на АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 95).

30.12.2015 року судовий експерт повернув матеріали справи для уточнення питання в частині визначення часток співвласників, згідно яких необхідно провести розподіл спірної земельної ділянки. У листі звернуто увагу на те, що в матеріалах справи відсутні документи про належність ОСОБА_7 3/4 частини земельної ділянки, а ОСОБА_3 1/4 частини.

31.12.2015 року суд уточнив питання експерту та просив визначити можливі варіанти розподілу земельної ділянки на АДРЕСА_1 виходячи із частки ОСОБА_7 у праві власності на будинок (т. 1 а.с. 99).

10.02.2016 року місцевий суд звернувся з листом до ТзОВ «Гал-світ» про повернення справи без виконання ухвали суду про призначення експертизи від 31.12.2015 року (т. 1 а.с. 105).

15.02.2016 року Шевченківський районний суд м. Львова задовольнив клопотання сторони позивача та призначив у справі судову будівельно-технічну експертизу, на вирішення якої поставив питання щодо можливих варіантів розподілу земельної ділянки на АДРЕСА_1 виходячи із частки ОСОБА_7 у праві власності на будинок. Проведення експертизи покладено на іншу експертну установу - Інституту судових експертиз та права (т. 1 а.с. 107).

21.03.2016 року матеріали справи повернуті без експертизи, призначеної ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 15 лютого 2016 року (т. 1 а.с. 142).

Призначаючи судові експертизи та ставлячи на вирішення експертів відповідні питання суд першої інстанції фактично встановив те, що на цей час згідно наявних в матеріалах справи документів покійній ОСОБА_7 належить 27/100 частин у праві власності на будинок, інші докази з цього приводу в матеріалах справи відсутні.

Поряд з цим, суд першої інстанції з матеріалів інвентаризаційної справи, наданої КП ЛОР «БТІ та ЕО» встановив, що спір щодо порядку користування земельною ділянкою на АДРЕСА_1 та виділ ідеальних часток між співвласниками будинку виник ще у 1982 році. Зокрема Суддею Народного суду Шевченківського району м. Львова була постановлена ухвала від 21.09.1982 року про призначення технічної експертизи. В ухвалі зазначено, що експертизу слід провести із врахування того, що ОСОБА_3, /позивач у справі/ належить 1/4 частка будинку, відповідачу - ОСОБА_7 - 3/4 частки будинку.

Висновком експертизи на виконання ухвали суду від 21.09.1982 року, між співвласниками був встановлений порядок користування земельною ділянкою домоволодіння у співвідношенні до зазначених часток у праві власності на будинок.

Разом з цим, частки у праві власності на земельну ділянку у Державному акті на право власності на земельну ділянку серія НОМЕР_2 від 07.12.2005 року не були визначені.

Відповідно до ч. 1 ст. 125 Земельного кодексу України (в редакції закону станом на січень 2005 року) право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації.

Право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами (ст. 126 ЗК України).

Згідно із ч. 4 ст. 89 ЗК України співвласники земельної ділянки, що перебуває у спільній сумісній власності, мають право на її поділ або на виділення з неї окремої частки.

Поділ земельної ділянки, яка є у спільній сумісній власності, з виділенням частки співвласника, може бути здійснено за умови попереднього визначення розміру земельних часток, які є рівними, якщо інше не передбачено законом або не встановлено судом.

Зважаючи на те, що згоди щодо попереднього визначення розміру земельних часток, сторони не дійшли, висновок суду про підставність позовних вимог є передчасним.

Враховуючи наведене колегія суддів не може однозначно погодитись з висновком місцевого суду про те, що частки у праві власності на земельну ділянку не могли бути іншими, ніж визначеними у праві власності на будинок, оскільки докази цього відсутні.

Крім цього, Державний акт на право власності на земельну ділянку з часу його видачі ніким не оспорювався, у встановленому порядку не визнаний недійсним.

Разом з тим, відповідно до роз»яснень, які наведені у п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», виходячи з того, що порядок користування спільною земельною ділянкою, у тому числі тією, на якій розташовані належні співвласникам жилий будинок, господарські будівлі та споруди, визначається насамперед їхньою угодою залежно від розміру їхніх часток у спільній власності на будинок, суд відповідно до статті 88 ЗК України бере до уваги цю угоду при вирішенні спорів як між ними самими, так і за участю осіб, котрі пізніше придбали відповідну частку в спільній власності на землю або на жилий будинок і для яких зазначена угода також є обов'язковою. Це правило стосується тих випадків, коли жилий будинок було поділено в натурі.

Суд може не визнати угоду про порядок користування земельною ділянкою, коли дійде висновку, що угода явно ущемляє законні права когось зі співвласників, позбавляє його можливості належно користуватися своєю частиною будинку, фактично виключає його з числа користувачів спільної земельної ділянки, суперечить архітектурно-будівельним, санітарним чи протипожежним правилам.

Якщо до вирішення судом спору між співвласниками жилого будинку розмір часток у спільній власності на земельну ділянку, на якій розташовані будинок, господарські будівлі та споруди, не визначався або вона перебувала у користуванні співвласників і ними не було досягнуто угоди про порядок користування нею, суду при визначенні частини спільної ділянки, право на користування якою має позивач (позивачі), слід виходити з розміру його (їх) частки у вартості будинку, господарських будівель та споруд на час перетворення спільної сумісної власності на спільну часткову чи на час виникнення останньої.

Наведене свідчить про те, що висновок суду про підставність позовних вимог не ґрунтується на вимогах закону та матеріалах справи, тому апеляційну скаргу необхідно задовольнити з одночасним скасуванням оскаржуваного рішення та ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог позивача ОСОБА_6

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, у зв»язку із скасуванням судового рішення, колегія суддів змінює розподіл судових витрат, понесених у зв»язку із розглядом справи в суді першої інстанції та проводить розподіл судових витрат, понесених у зв»язку із переглядом справи в суді апеляційної інстанції.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 14 серпня 2018 року- скасувати.

Ухвалити у справі нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_6 до ОСОБА_3, Львівської міської ради про визнання права власності на 3/4 частки земельної ділянки на АДРЕСА_1 в порядку спадкування після матері ОСОБА_7, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_3 судовий збір в сумі 5063 (п»ять тисяч шістдесят три) грн. 90 коп., сплачений за подання апеляційної скарги.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 06 лютого 2019 року.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

С.М. Копняк