Постанова

Іменем України

14 січня 2019 року

м. Київ

справа № 161/4388/17

провадження № 61-35768 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Луспеника Д. Д., Черняк Ю.В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4;

представник позивача - ОСОБА_5;

відповідач - ОСОБА_6;

представники відповідача: ОСОБА_7, ОСОБА_8;

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 05 вересня 2017 року у складі судді Івасюти Л. В. та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 09 жовтня 2017 року у складі колегії суддів: Матвійчук Л. В., Осіпука В. В., Русинчука М. М.,

В С Т А Н О В И В :

У березні 2017 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_6 про визнання свідоцтва про право власності та свідоцтва про право на спадщину за законом недійсними.

Позовна заява мотивована тим, що він є братом ОСОБА_9,який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 року. ОСОБА_6 та його брат - ОСОБА_9 перебували у зареєстрованому шлюбі. Після смерті ОСОБА_9 його дружина - ОСОБА_6 звернулася до нотаріуса для оформлення спадщини. Державним нотаріусом Луцької районної державної нотаріальної контори Волинської області було видано ОСОБА_6 свідоцтво про право власності від 27 грудня 1989 року НОМЕР_2 на 1/2 частку житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, у тому числі колодязь, по АДРЕСА_1 як майно подружжя та свідоцтво про право на спадщину за законом від 27 грудня 1989 року № 215/89 на 1/2 частку вказаного житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами як спадкове майно.

Вважав, що зазначені свідоцтва видані з порушенням діючих на той час норм права, які регламентують нотаріальну діяльність, при відсутності правовстановлюючих документів та з порушенням прав інших спадкоємців ОСОБА_9: його дітей та батьків.

Він є власником суміжного будинковолодіння АДРЕСА_1 на підставі рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 11 жовтня 2005 року, яким за ним визнано право власності на вказане будинковолодіння з надвірними будівлями та спорудами, до складу яких входить і колодязь, який є предметом спору. Вважав, що відповідач незаконно при приватизації оформила на своє ім?я право власності на колодязь в цілому, оскільки він перебував у спільному користуванні двох суміжних домоволодінь, проте належав до будинковолодіння НОМЕР_1, проти чого відповідач заперечує.

04 вересня 2014 року він подарував ОСОБА_10 житловий будинок НОМЕР_1 по АДРЕСА_1 з надвірними спорудами, до складу яких входить 1/2 частина колодязю.

Ураховуючи викладене, позивач просив суд визнати недійсними свідоцтво про право власності від 27 грудня 1989 року НОМЕР_2 та свідоцтво про право на спадщину за законом від 27 грудня 1989 року № 215/89, видані державним нотаріусом Луцької районної державної нотаріальної контори Волинської області на ім'я ОСОБА_6, та визнати за ним право власності на колодязь, що знаходиться по АДРЕСА_1

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 05 вересня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що оспорювані свідоцтво про право власності та свідоцтво про право на спадщину за законом видані відповідно до діючих на той час норм законодавства, а саме ЦК УРСР та КпШС України. Спадкоємці першої черги ці свідоцтва не оспорювали, а тому вимоги позивача про визнання їх недійсними та визнання права власності на колодязь є необґрунтованими.

Ухвалою апеляційного суду Волинської області від 09 жовтня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, рішення суд першої інстанції залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 01 грудня 2016 року, що набрало законної сили, у справі № 161/349/16-ц за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_4, ОСОБА_10 про визнання договору дарування частково недійсним, визнано частково недійсним договір дарування від 04 вересня 2014 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_10 у частині дарування 1/2 частину колодязя, оскільки при укладенні зазначеного договору дарування не було враховано право власності ОСОБА_6 на спірний колодязь у цілому. Права інших спадкоємців померлого ОСОБА_9 не порушені, так як спадкоємці першої черги свідоцтво про право на спадщину, видане ОСОБА_6, не оспорювали, для оформлення спадкових право до нотаріуса чи до суду не звертались.

У листопаді 2017 року ОСОБА_4 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просив скасувати оскаржувані судові рішення, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, й ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позов.

Касаційна скарга мотивована тим, що у зв'язку з необхідністю покращити житлові умови для сім'ї його брата - ОСОБА_9, їх батьки у 1963 році із своєї прибудинкової земельної ділянки виділили йому 0,04 га землі під будівництво нового житлового будинку із спільним подвір'ям з правом користування надвірними будівлями батьків (хлівом, погребом та колодязем). На протязі 1963-1964 років для сім'ї брата було побудовано новий цегляний будинок і хлів, а у 1966 році: гараж, хлів для коней і свиней. Нове будинковолодіння було зареєстроване на ім?я ОСОБА_9 по АДРЕСА_1. Нового колодязя не будували, оскільки колодязь, що знаходився у власності батьків, забезпечував і забезпечує водою повністю потреби двох будинковолодінь.

У 1966-1969 роках їх батьки на місці старого будинку побудували новий цегляний будинок, в якому проживали, АДРЕСА_1. Право власності на зазначене будинковолодіння він набув на підставі рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 11 жовтня 2005 року у справі № 2-4888/2005, що набрало законної сили, яким за ним визнано право власності на житловий будинок НОМЕР_1 з надвірними будівлями і спорудами, до складу яких входять колодязь і погріб.

ІНФОРМАЦІЯ_2 року помер його брат - ОСОБА_9 Згідно з частиною першою статті 529 ЦК УРСР, чинного на той час, спадкоємцями майна померлого ОСОБА_9 за законом були в рівних частках: діти, дружина і батьки померлого.

Проте державним нотаріусом Луцької районної державної нотаріальної контори Волинської області було видано ОСОБА_6 свідоцтво про право власності від 27 грудня 1989 року НОМЕР_2 на 1/2 частку житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, у тому числі колодязь, по АДРЕСА_1 як майно подружжя та свідоцтво про право на спадщину за законом від 27 грудня 1989 року № 215/89 на 1/2 частку вказаного житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами як спадкове майно.

Вважав, що зазначені свідоцтва видані з порушенням діючих на той час норм права, які регламентують нотаріальну діяльність, при відсутності правовстановлюючих документів, оскільки колодязь належав до будинковолодіння його батьків, та з порушенням прав інших спадкоємців: дітей та батьків ОСОБА_9

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У грудні 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Оскільки спадщина після смерті ОСОБА_9 відкрилася ІНФОРМАЦІЯ_3 року, тобто під час дії ЦК УРСР, то положення саме цього Кодексу підлягають застосуванню при вирішенні питання про спадкування майна померлого.

Відповідно до статті 524 ЦК УРСР спадкування здійснюється за законом і за заповітом. Спадкування за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом.

Згідно зі статями 525, 526 ЦК УРСР часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця. Місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця, а якщо воно невідоме - місцезнаходження майна або його основної частини.

При спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті (частина перша статті 529 ЦК УРСР).

Відповідно до статті 530 ЦК УРСР при відсутності спадкоємців першої черги або при неприйнятті ними спадщини, а також в разі, коли всі спадкоємці першої черги не закликаються до спадкування, успадковують у рівних частках: брати і сестри померлого, а також дід та бабка померлого як з боку батька, так і з боку матері (друга черга).

Згідно з положеннями статті 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Судом встановлено, що рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 01 грудня 2016 року, що набрало законної сили, у справі № 161/349/16-ц за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_4, ОСОБА_10 про визнання договору дарування частково недійсним, визнано частково недійсним договір дарування від 04 вересня 2014 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_10 в частині дарування 1/2 частини колодязя, оскільки при укладені зазначеного договору дарування не було враховано право власності ОСОБА_6 на спірний колодязь в цілому.

Згідно з частиною першою статті 61 ЦПК України 2004 року обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Вирішуючи спір, суди на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, врахувавши наведені вище норми матеріального права, дійшли правильного висновку про те, що права інших спадкоємців померлого ОСОБА_9 не порушені, так як спадкоємці першої черги свідоцтво про право на спадщину, видане ОСОБА_6, не оспорювали, для оформлення спадкових прав до нотаріуса чи до суду не звертались. Підстав для визнання свідоцтва про права власності від 27 грудня 1989 року НОМЕР_2 на 1/2 частку житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами № АДРЕСА_1, видане ОСОБА_6, судом не встановлено, а позивач їх не довів. Рішенням суду, яким визнано право власності ОСОБА_4 на будинковолодіння НОМЕР_1 по АДРЕСА_1, перелік надвірних споруд не конкретизовано.

Таким чином, суди дійшли правильного висновку про відмову у позові, а доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність ухвалених судових рішень не впливають, а направлені виключно на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 05 вересня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Волинськоїобласті від 09 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Б. І. Гулько

Д. Д. Луспеник

Ю. В. Черняк