Постанова

Іменем України

24 грудня 2019 року

місто Київ

справа № 657/1393/17

провадження № 61-40739св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Приватне акціонерне товариство «Європейський страховий Союз», ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Апеляційного суду Херсонської області від 21 травня 2018 року у складі колегії суддів: Полікарпової О. М., Ігнатенко П. Я., Майданіка В. В.,

ВСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Стислий виклад позиції позивача

У липні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому просила стягнути з Приватного акціонерного товариства «Європейський страховий Союз» (далі - ПрАТ «ЄСС») на її користь суму страхового відшкодування у розмірі 194 656, 84 грн та додатково 6 576, 00 грн, 3 % річних та 26 548, 43 грн інфляційного збільшення боргу. Стягнути солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_2 різницю між сумою страхового відшкодування та розміром заподіяних збитків.

Позивач на обґрунтування своїх вимог посилалася на те, що 12 лютого 2016 року ОСОБА_2 , керуючи транспортним засобом RENAULT MAGNUM, р/н НОМЕР_1 , що належить на праві власності ОСОБА_3 , рухаючись лівою смугою на вул. Перекопській у м . Херсоні , не переконавшись у безпеці маневру під час здійснення повороту ліворуч, не врахував габарити керованого ним транспортного засобу, переїхав на праву смугу та здійснив наїзд на транспортний засіб BMW Х5, р/н НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_4 , чим порушив правила дорожнього руху. Внаслідок ДТП автомобіль позивача отримав механічні пошкодження. З тих підстав, що транспортний засіб RENAULT MAGNUM застраховано в ПрАТ «ЄСС» позивач повідомила страхову компанію про настання страхового випадку. Згідно з калькуляцією вартість відновлюваного ремонту BMW Х5 становить 194 656, 84 грн. На день подання позову грошові кошти за страховим відшкодуванням страховою компанією їй не виплачені.

Стислий виклад заперечень відповідача

ПрАТ «ЄСС» позов визнало частково, у межах 49 000, 00 грн. Інші відповідачі позов не визнали, вважали його необґрунтованим та таким, у задоволенні якого необхідно відмовити.

Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Каланчацького районного суду Херсонської області від 11 грудня 2017 року позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з ПрАТ «ЄСС» на користь ОСОБА_1 у рахунок страхового відшкодування 49 000, 00 грн. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 у рахунок вартості відновлювального ремонту автомобіля 145 656, 84 грн. У задоволені інших позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Суд першої інстанції у своїх висновках керувався тим, що страховою компанією не виплачене ОСОБА_1 страхове відшкодування, передбачене умовами договору в розмірі 49 000, 00 грн. Крім того, врахувавши, що страхове відшкодування, яке підлягає сплаті позивачу страховиком, є недостатнім для відшкодування завданої їй шкоди, суд, керуючись статтею 1194 ЦК України, стягнув суму, яку складає відповідна різниця, з власника автомобіля ОСОБА_3 як власника джерела підвищеної небезпеки.

Постановою Апеляційного суду Херсонської області від 21 травня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково. Рішення Каланчацького районного суду Херсонської області від 11 грудня 2017 року в частині стягнення з ОСОБА_3 відшкодування майнової шкоди та судового збору скасовано, ухвалено нове рішення. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 у рахунок погашення вартості відновлювального ремонту автомобіля 145 656, 84 грн та судовий збір у сумі 1 452, 00 грн.

Частково скасовуючи рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції керувався тим, що відносно ОСОБА_2 складено протокол про адміністративне правопорушення, який міститься в матеріалах дослідженої апеляційним судом справи про адміністративне правопорушення. Докази того, що ОСОБА_2 перебував у трудових відносинах з ОСОБА_3 на час скоєння ДТП, у матеріалах справи відсутні. Таких доказів сторони не надали й суду апеляційної інстанції. За таких обставин, ОСОБА_2 , керуючи на законних підставах автомобілем, що належить ОСОБА_3 , скоїв ДТП, відповідальність за заподіяну потерпілому майнову шкоду повинен нести саме він, а не власник автомобіля.

ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Короткий зміст вимог касаційної скарги

ОСОБА_2 , не погодившись з ухваленим у справі судовим рішенням апеляційного суду, у липні 2018 року подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції, справу направити на новий розгляд.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга ОСОБА_2 обґрунтовується неправильним застосуванням судом апеляційної інстанції норм матеріального права й порушенням норм процесуального права. Заявник зазначає, що він перебував із ОСОБА_5 у трудових відносинах, а отже саме він як роботодавець має відшкодувати шкоду, завдану позивачу.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДІ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ

Ухвалою Верховного Суду від 05 вересня 2018 року відкрито касаційне провадження та витребувано матеріали справи із суду першої інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

За змістом правила частини першої статті 401 ЦПК України попередній розгляд справи проводиться колегією у складі трьох суддів у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом застосовані правила статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Верховний Суд вислухав суддю-доповідача, перевірив доводи касаційної скарги та матеріали цивільної справи, за результатами чого зробив висновок, що оскаржуване судове рішення відповідає вимогам законності та обґрунтованості, визначеним у статті 263 ЦПК України, касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 12 лютого 2016 року ОСОБА_2 , керуючи транспортним засобом RENAULT MAGNUM, р/н НОМЕР_1 , що належить на праві власності ОСОБА_3 , рухаючись лівою смугою на вул . Перекопській у м . Херсоні , не переконавшись у безпеці маневру, не враховуючи габаритів керованого ним транспортного засобу, внаслідок виконання повороту ліворуч на вул. Дружби, здійснив наїзд на транспортний засіб BMW Х5, р/н НОМЕР_2 , який перебував під керуванням ОСОБА_4 та розташовувався у правій смузі руху на вул. Перекопській . Внаслідок ДТП транспортний засіб, власником якого є ОСОБА_1 , пошкоджено.

Зазначена обставина підтверджена протоколом про адміністративне правопорушення, який міститься в матеріалах справи про адміністративне правопорушення, та схемою ДТП, які підписані ОСОБА_2 .

У своїх поясненнях, які ОСОБА_2 надавав співробітнику Управління патрульної поліції м. Херсона безпосередньо після ДТП, він стверджував, що наїзд на автомобіль BMW Х5, яким керував ОСОБА_4 , він скоїв внаслідок того, що не помітив його через габарити свого автомобіля.

На момент настання ДТП цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу RENAULT MAGNUM, р/н НОМЕР_1 , ОСОБА_3 застрахована в ПрАТ «ЄСС», що підтверджується полісом АЕ/6839722 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Відповідно до зазначеного полісу страхова сума за шкоду майну становить 50 000, 00 грн на одного потерпілого, розмір франшизи складає 1 000, 00 грн.

На підставі звіту експертного автотоварознавчого дослідження від 29 лютого 2016 року розмір матеріального збитку, завданого власнику пошкодженого транспортного засобу BMW Х5, р/н НОМЕР_2 , складає 194 656, 84 грн. Розмір матеріального збитку сторонами у справі не оспорюється.

Встановлено, що ОСОБА_2 керував автомобілем, що належить ОСОБА_3 , на законних підставах.

Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі

Частиною першою статті 1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно з частинами першою, другою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (пункт 1 частини першої статті 1188 ЦК України).

Відповідно до частини третьої статті 988 ЦК України страхова виплата за договором майнового страхування і страхування відповідальності (страхове відшкодування) не може перевищувати розміру реальних збитків. Інші збитки вважаються застрахованими, якщо це встановлено договором.

Згідно зі статтею 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Відповідно до частин першої, другої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);

2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил статті 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування.

Частиною першою статті 1172 ЦК України передбачено, що юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

Пунктом 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» встановлено правило, згідно з яким, при настанні страхового випадку, страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Згідно з вимогами статті 12 цього Закону страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи.

Відповідно до наведених положень закону шкода, завдана внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з вини водія, який на відповідній правовій підставі керував автомобілем, що належить роботодавцю, відшкодовується власником (володільцем) цього джерела підвищеної небезпеки.

Водночас, апеляційний суд, встановивши, що ОСОБА_2 не довів, що він перебував із ОСОБА_3 у трудових правовідносинах, при цьому керував транспортним засобом на законних підставах, дійшов обґрунтованих висновків про необхідність стягнення відшкодування шкоди саме з ОСОБА_2 .

Доводи заявника у касаційній скарзі про те, що він перебував із ОСОБА_3 у трудових відносинах фактично зводяться до незгоди з висновками суду апеляційної інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував. В силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Застосовуючи принцип диспозитивності, закріплений у статті 12 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Отже, саме відповідач, як особа, яка на власний розсуд розпоряджається своїми процесуальними правами, визначає докази, якими підтверджуються його заперечення проти позову, доводиться їх достатність та переконливість.

Європейський суд з прав людини зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенції) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23).

Верховний Суд встановив, що оскаржуване судове рішення суду апеляційної інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують, на законність ухваленого судового рішення не впливають.

Рішення судів у частині стягнення відшкодування шкоди зі страхової компанії, відмови у задоволенні позову про стягнення відшкодування шкоди з урахуванням інфляційних втрат та 3 % річних не оскаржувалося, а тому відповідно до статті 400 ЦПК України не переглядалося.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Постанову Апеляційного суду Херсонської області від 21 травня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді С. О. Погрібний

А. С. Олійник

В. В. Яремко