Справа № 510/2144/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.12.19 року Ренійський районний суд Одеської області

У складі: головуючого судді - Сорокіна К.В.,

при секретарі - Івановій Н.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в місті Рені справу за позовом ОСОБА_1 до Ренійської міської ради Одеської області про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю.

в с т а н о в и в:

Позивач звернувся до суду із позовом до відповідача про визнання права власності на гараж літ. «В», розташований по АДРЕСА_1 за набувальною давністю. Свої вимоги обґрунтовує тим, що рішенням виконавчого комітету Ренійської міської ради народних депутатів «про реєстрацію гаражу по АДРЕСА_1 » від 17.04.1997 р., йому було дозволено експлуатувати гараж та дозволено органам БТІ зареєструвати гараж під літ. «В». Таким чином з 1997 р., тобто на протязі більш ніж 17 років, він добросовісно та безперервно володіє та відкрито користується гаражем, утримує його, у зв`язку з чим, вважає, що має право на визнання за ним право власності на вищевказане нерухоме майно за набувальною давністю.

Позивач ОСОБА_1 у судове засідання не з`явився, в матеріалах справи є заява про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримує.

Представник відповідача Самбурський О.Б. (довіреність № 02/17 від 03.01.2018 р.) у судове засідання не з`явився, направив до суду відзив на позовну заяву, просив відмовити у задоволенні позовних вимог, мотивуючи тим, що зазначені позивачем обставини не відповідають дійсності, згідно рішення виконавчого комітету Ренійської міської ради народних депутатів «про реєстрацію гаражу по АДРЕСА_1 » від 17.04.1997 р., на яке посилається позивач, БТІ було дозволено проведення реєстрації гаражу літ. «Г» 4,5х5,0 за ОСОБА_1 по АДРЕСА_1 . Крім того, позивачем не надано доказів про проведення реєстрації вищевказаного об`єкту нерухомості та проведення технічної інвентаризації, а також того, що він з 1997 р. користується вищезазначеним майном, добросовісно та безперервно володіє чужим майном та відкрито користується гаражем. Оскільки право власності на гараж літ. «В» (як і на гараж літера «Г») у встановленому законодавством порядку не зареєстроване, має факт самочинного будівництва, у зв`язку з чим має місце факт самочинного будівництва. Таким чином, з огляду на роз`яснення Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладених у постанові «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 р. № 5 та положення ст. 376 ЦК України, право власності за набувальною давністю на об`єкт самочинного будівництва не може бути визнано судом.

В ході розгляду справи судом були дослідженні наступні докази: копія технічного паспорту на гараж літ. «В» від 17.02.1997 р., в експлікації земельної ділянка та характеристиці будівель та споруд зазначено гараж - літ. «Б», власником зазначено ОСОБА_1 , підстава рішення Ренійського виконкому від 17.04.1997 р. № 107; копія рішення виконавчого комітету Ренійської міської ради народних депутатів «про реєстрацію гаражу по АДРЕСА_1 » від 17.04.1997 р., із якого вбачається, що було дозволено зареєструвати гараз літ. «Г» - 4,0 х 5,0 за ОСОБА_1 по АДРЕСА_1 ; копія відповіді КП «Ренійське БТІ» від 14.08.2018 р., згідно якої в архіві КП «Ренійське БТІ» відсутні копії технічних паспортів та правовстановлюючих документів на гаражі літ. «В», «Г» по АДРЕСА_2 ; копії інформаційних довідок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, № 133892334 та № 133900356 від 10.08.2018 р., згідно яких право власності на гараж літ. «В», «Г» не зареєстровано.

Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, повно і всебічно зясувавши обставини справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

У статті 41 Конституції України зазначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Відповідно до приписів ст. 328 Цивільного Кодексу України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.

Згідно зі ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Відповідно до постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» відповідно до частини першоїстатті 344 ЦКособа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майномпротягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановленоЦК.

При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке:

- володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності;

- володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна;

- володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина другастатті 344 ЦК).

Добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів про набувальну давність суд має врахувати добросовісність саме на момент передачі позивачу майна (речі), тобто на початковий момент, який буде включатися в повний строк давності володіння, визначений законом. Позивач, як незаконний володілець, протягом всього часу володіння майном повинен бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього (лист Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28.01.2013 року № 24-150/0/4-13 «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав»).

В обґрунтування добросовісності володіння гаражем літ. «В» позивач посилається на рішення виконавчого комітету Ренійської міської ради народних депутатів «Про реєстрацію гаражу по АДРЕСА_1 » від 17.04.1997 р. № 107, на підставі якого нібито було виготовлено технічну документацію та проведена реєстрація органами БТІ даного об`єкту нерухомості. Дійсно в матеріалах справи міститься технічний паспорт на гараж літ. «В», власником якого вказаний ОСОБА_1 , виготовлений 17.02.1997 р. на підставі рішення Ренійського виконкому від 17.04.1997 р. № 107, тобто технічний паспорт на об`єкт нерухомості виготовлено раніше прийнятого рішення. Крім того, даним рішенням було дозволено Ренійському БТІ за ОСОБА_1 зареєструвати гараж літ. «Г» по АДРЕСА_1 та покладено обов`язок експлуатувати гараж згідно із правилами. Також в ході дослідження даного технічного паспорту, в експлікації земельної ділянки взагалі вказаний гараж літ. «Б». Таким чином, дослідивши вказані докази, судом встановлена неузгодженість документів між собою, які були наданні в обґрунтування позовних вимог, невідповідність викладеним обставинам у позові, та не можуть слугувати доказами, які підтверджують добросовісність саме на момент передачі позивачу гаражу літ. «В» по АДРЕСА_1 , тобто на початковий момент, який буде включатися в повний строк давності володіння, визначений законом.

Крім того, згідно доказів, які було надано представником відповідача, технічні паспорти та правовстановлюючі документи на гаражі літ. «В» та «Г» по АДРЕСА_1 в архіві КП «Ренійське БТІ» відсутні, також згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відсутні відомості про реєстрацію права власності на гаражі літ. «В» та «Г» по АДРЕСА_1 .

Згідно ст. 376 ЦК України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

В матеріалах справи не міститься жодного доказу, що гараж літ. «В» побудований на земельній ділянці, яка відведена для цієї мети на підставі затвердженого проекту з дотриманням будівельних норм і правил, відсутня реєстрація даного об`єкту нерухомості, що свідчить про самочинне будівництво.

Відповідно до роз`яснень постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», з огляду на положення статті 376 ЦК право власності за набувальною давністю на об`єкт самочинного будівництва не може бути визнано судом, оскільки цією нормою передбачено особливий порядок набуття права власності на нерухоме майно, що збудоване або будується на земельній ділянці, не відведеній для даної мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотним порушенням будівельних норм і правил.

Враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 214 ЦПК).

Позивач у позовній заяві вказав, що на протязі усього часу володіння ним даним об`єктом нерухомості, власник майна жодного разу завив вимоги щодо повернення майна. Однак у своїй позовній заяві позивач не зазначив власника майна, хоча це є однією із обставин, що має юридичне значення і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду.

Ч. 1 ст. 397 ЦК України передбачено, що володільцем чужого майна є особа, яка фактично тримає його у себе. Згідно з ч. 3 цієї статті, фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (наприклад, рішення від 21 січня 1999 року в справі « Гарсія Руїз проти Іспанії », від 22 лютого 2007 року в справі « Красуля проти Росії », від 05 травня 2011 року в справі « Ільяді проти Росії », від 28 жовтня 2010 року в справі « Трофимчук проти України », від 09 грудня 1994 року в справі « Хіро Балані проти Іспанії », від 01 липня 2003 року в справі « Суомінен проти Фінляндії », від 07 червня 2008 року в справі « Мелтекс ЛТД ( MELTEX LTD ) та Месроп Мовсесян ( MESROP MOVSESYAN ) проти Вірменії » ) свідчить, що право на мотивоване ( обґрунтоване ) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес.

Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи. Відповідно до ст.141 ЦПК України судові витрати, при відмові у задоволенні позовних вимог, покладаються на позивача

Виходячи з вищевикладеного,

Керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 89, 133, 141, 200, 206, 223, 259, 263-265, 268 ЦПК України, ст.ст. 328, 344, 397 ЦК України (2003 р.), Постанова Пленуму Вищего спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 р. № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», суд -

В И Р І Ш И В :

1. У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Ренійської міської ради Одеської області про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Одеської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя К.В. Сорокін