Постанова

Іменем України

13 лютого 2019 року

м. Київ

справа № 523/8405/14-ц

провадження № 61-28856св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Висоцької В. С. (суддя-доповідач), Лесько А. О., Пророка В. В.,

учасники справи:

позивач-відповідач - ОСОБА_4,

відповідач-позивач - ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 04 березня 2015 року, у складі судді Малиновського О. М., та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 29 червня 2017 року, у складі колегії суддів: Ващенко Л. Г., Вадовської Л. М., Плавич Н. Д.,

ВСТАНОВИВ :

У червні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 про поділ майна подружжя, визнання права власності і усунення перешкод у користуванні майном.

Позовна заява, з урахуванням її уточнення, мотивована тим, що

з 11 серпня 2002 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Суворовського районного суду м. Одеси

від 14 червня 2011 року.

ОСОБА_4 зазначав, що під час перебування у шлюбі ними, на підставі укладеного 26 листопада 2009 року договору купівлі-продажу, придбано трикімнатну квартиру АДРЕСА_2, яку було зареєстровано на ім'я ОСОБА_5

Вказував, що на придбання даної квартири ними було витрачено спільні кошти, частину з яких ними було отримано від продажу однокімнатної квартири АДРЕСА_1, що в свою чергу була придбана за кошти, надані порівну їх батьками.

Посилаючись на відсутність домовленості між ним та відповідачем щодо добровільного поділу майна, позивач просив суд позов задовольнити.

У жовтні 2014 року ОСОБА_5 звернулась із зустрічним позовом до ОСОБА_4 про визнання майна особистою власністю, визначення часток у спільній сумісній власності, припинення права спільної сумісної власності, визнання права особистої приватної власності.

У зустрічній позовній заяві ОСОБА_5 стверджувала, що квартира АДРЕСА_1 нею була придбана до моменту укладення шлюбу, а тому належала їй на праві приватної власності. Спірну квартиру придбано за 408 360 грн, з яких 334 950 грн були її особистими коштами. Так, 39 950 грн вона отримала в борг від ОСОБА_6 та 8 000 грн - від ОСОБА_7 Виходячи із суми особистих коштів ОСОБА_5, використаних на придбання квартири АДРЕСА_2, її частка у спільному майні подружжя складає 82,02%. Вказуючи, що на її утриманні перебуває їх спільний з відповідачем син - ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, розмір отриманих нею аліментів не є достатнім для повноцінного розвитку дитини, вона самостійно оплачує комунальні послуги, просила збільшити її частку у спільному майні та позовні вимоги задовольнити.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 04 березня

2015 року позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено частково. Визнано за ОСОБА_4 право власності на 46/100 частин трьохкімнатної квартири АДРЕСА_2. Визнано за ОСОБА_5 право власності на 54/100 частини трьохкімнатної квартири АДРЕСА_2. Припинено право сумісної власності подружжя на вказану квартиру. Усунуто перешкоди в користуванні власністю шляхом вселення ОСОБА_4 в квартиру АДРЕСА_2. У задоволенні зустрічних позовних вимог

ОСОБА_5 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що для придбання спірної квартири за ціною 68 999 грн, що вказана в договорі купівлі-продажу від 26 листопада 2009 року, було використано особисті кошти ОСОБА_5 у розмірі 5 580 грн (які отримані нею згідно ціни, вказаної у договорі-купівлі продажу квартири АДРЕСА_2 від 12 листопада 2009 року). Отже, спірна квартира була придбана подружжям за їх спільні кошти в розмірі 63 410 грн (за мінусом особистих коштів ОСОБА_5.), а тому виходячи з сплаченої вартості квартири кожним з подружжя, частка ОСОБА_5 становить 54/100 частин квартири, а частка ОСОБА_4 - 46/100 частин. З урахуванням доведеності існування перешкод з боку ОСОБА_5 у проживанні ОСОБА_4 у квартирі, позовні вимоги останнього щодо усунення перешкод у користуванні власністю шляхом його вселення є обґрунтованими. Натомість, позовні вимоги ОСОБА_5 задоволенню не підлягають у зв'язку з їх недоведеністю та безпідставністю.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 23 червня 2015 року рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 04 березня

2015 року скасовано. Позов ОСОБА_4 задоволено частково. Зустрічний позов ОСОБА_5 задоволено частково. Здійснено поділ спільного сумісного майна подружжя - квартири АДРЕСА_2. Визнано за ОСОБА_5 право власності на квартиру АДРЕСА_2. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 66 090,50 грн в рахунок грошової компенсації 8,99 % вартості вказаної квартири. В решті позову ОСОБА_4 та зустрічного позову ОСОБА_5 відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 грудня 2016 року рішення апеляційного суду Одеської області від 23 червня 2015 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

При новому розгляді справи, ухвалою апеляційного суду Одеської області від 29 червня 2017 року рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 04 березня 2015 року залишено без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована правильністю зробленого місцевим судом розрахунку часток сторін у праві власності на квартиру, з урахуванням внесеної на її придбання частини особистих коштів ОСОБА_5 Апеляційна скарга ОСОБА_5 не містить доводів, що вказують на наявність підстав для припинення права власності ОСОБА_4 на частку у спільному майні подружжя. Рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи і вимогам закону.

У касаційній скарзі, поданій у липні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_5, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати ухвалені у справі судові рішення та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги.

Зміст доводів касаційної скарги зводиться до посилань на необґрунтоване залишення судами попередніх інстанцій поза увагою наданих ОСОБА_5 доказів на підтвердження розміру її особистих коштів, використаних на придбання спірної квартири.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 вересня 2017 року відкрито касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою.

ОСОБА_4 не скористався своїм правом на подання до суду відзиву на касаційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги до касаційного суду не направив.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів».

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року дану справу передано до Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Касаційна скарга ОСОБА_5 не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Судами встановлено, що з 11 серпня 2002 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 перебували у зареєстрованому шлюбі.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 14 червня

2011 року шлюб між сторонами було розірвано. Судом встановлено, що однією сім'єю, як чоловік та жінка, сторони не проживають і сумісне господарство не ведуть з серпня 2010 року.

За час перебування у шлюбі сторонами було придбано квартиру АДРЕСА_2, шляхом укладення договору купівлі-продажу від 26 листопада 2009 року, покупцем в якому було вказано ОСОБА_5

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_4 просив визнати за ним право власності на Ѕ частину вказаної квартири, оскільки вона придбана ними за спільні кошти, а також, посилаючись на перешкоди, що чиняться ОСОБА_5, у можливості вільно користуватись своєю власністю, просив суд усунути такі перешкоди шляхом його вселення у дану квартиру.

Заперечуючи проти позову ОСОБА_4, та звертаючись до суду із зустрічним позовом, ОСОБА_5, в обґрунтування наявності підстав для задоволення її позовних вимог, посилалась на те, що частка її особистих коштів, що були використані на придбання спірної квартири, складає 82, 02 %.

Відповідно до частини першої статті 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до пунктів 1-3 частини першої та частини сьомої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.

З установлених судом обставин справи вбачається, що на підставі укладеного 16 липня 2002 року договору купівлі-продажу ОСОБА_5 придбала квартиру АДРЕСА_1. Виходячи з того, що ОСОБА_5 набула право власності на вказану квартиру до укладення шлюбу, вона є її особистою приватною власністю.

В подальшому, квартира АДРЕСА_1 була продана шляхом укладення договору купівлі-продажу від 12 листопада 2009 року, за ціною 5 580 грн.

Виходячи з ціни, що вказана в договорі купівлі-продажу від 26 листопада 2009 року, спірна квартира сторонами була придбана за 68 999 грн.

Таким чином, при визначенні часток сторін у спільному майні подружжя, судами попередніх інстанцій було враховано одномоментність наведених договорів, а також те, що під час розгляду судом справи самим ОСОБА_4 не заперечувалась та обставина, що на придбання спірної квартири було витрачено, в тому числі, кошти, отримані ОСОБА_5 від продажу квартири, що належала їй на праві приватної власності. Виходячи з наведеного, місцевий суд, з яким погодився суд апеляційної інстанції, дійшов обґрунтованого висновку що у відсотковому відношенні частка особистих коштів ОСОБА_5, витрачених на придбання спірної квартири,складає 8,08 % (5 580 грн, отриманих від продажу її квартири) та 45,95 % (половина спільних коштів подружжя), що в частковому відношенні становить 54/100 частин; при 46/100 є частка ОСОБА_4

При цьому, колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій щодо безпідставності доводів ОСОБА_5 стосовно фактичної суми грошових коштів, отриманих нею у зв'язку з продажем квартири АДРЕСА_1, а також коштів, витрачених сторонами на придбання спірної квартири. Так, за відсутності доказів зміни ціни предметів договорів купівлі-продажу від 12 листопада 2009 року та від 26 листопада 2009 року, що, згідно положень статті 655 ЦК України, є істотною умовою таких договорів, надані ОСОБА_5 розписки, а також висновок будівельно-технічної експертизи не вказують про витрачання покупцями за такими договорами грошових коштів в іншій сумі, аніж та, яка зазначена в договорі.

Разом із цим, вмотивованою є вимога ОСОБА_4 щодо його вселення у спірне житло, оскільки надані ним та досліджені судами талон-повідомлення від 27 червня 2014 року, пояснення ОСОБА_5 від 28 червня 2014 року, а також матеріали висновку дільничного інспектора міліції (т. 1, а. с. 55, 125-129,134) свідчать про те, що

ОСОБА_5 чинить перешкоди у користуванні його майном.

Враховуючи наведене, та з урахуванням того, що ОСОБА_5 не надано достатніх та допустимих доказів в обґрунтування своїх позовних вимог, місцевий суд, з яким погодився суд апеляційної інстанції, дійшов вірного висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_4 та відмовив у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5

Колегія суддів погоджується з висновки судів попередніх інстанцій, зроблених на підставі правильно застосованих до даних правовідносин норм матеріального права, із дотриманням при цьому норм процесуального права.

Аргументи касаційної скарги не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій, обґрунтовано викладених у мотивувальних частинах рішень, та зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками суду щодо їх оцінки.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 04 березня

2015 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 29 червня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. С. Висоцька

А.О. Лесько

В.В. Пророк