КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 лютого 2019 року місто Київ

єдиний унікальний номер справи: 757/34452/16-ц

номер провадження: 22-ц/824/685/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач),

суддів: Мережко М.В., Савченка С.І.,

за участю секретаря - Воронової Л.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 21 вересня 2016 року у складі судді Литвинової І.В., у справі за позовом уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк» Славкіної Марини Анатоліївни до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2016 року уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк» (далі - ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк») СлавкінаМ.А. звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Позовна заява мотивована тим, що 06 червня 2006 року між відкритим акціонерним товариством «Всеукраїнський Акціонерний Банк», правонаступником якого є ПАТ «Всеукраїнський АкціонернийБанк», та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № 277, відповідно до умов якого банк надав відповідачу кредит у розмірі 250 000 доларів США (на споживчі цілі), зі сплатою 14% річних на строк до 06 грудня 2006 року. Заочним рішеннямПечерського районного суду міста Києва від 26 березня 2014 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» заборгованість за кредитним договором від 06 червня 2006 року у розмірі 151 958,36 доларів США, що за офіційним курсом Національного банку України станом на 14 листопада 2013 року складало 1 214 603 грн 17 коп., пеню за несвоєчасне погашення за кредитом у розмірі 571 989 грн 91 коп. Однак відповідач рішення суду не виконав та заборгованість за кредитним договором не погасив.

Позивач зазначав, що станом на 20 травня 2016 року заборгованістьОСОБА_1 за кредитним договором становить 4 134 214 грн, з яких: заборгованість по відсотках у розмірі 159 378,99 доларів США та пеня у розмірі 108 368 грн 99 коп. З наведених підстав позивач просив суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за кредитним договором у вказаному вище розмірі.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 21 вересня 2016 року позов Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» СлавкіноїМ.А.задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 4 134 214 грн 06 коп. та судовий збір у розмірі 6 890 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, відповідач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк», посилаючись на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не повідомив ОСОБА_1 про розгляд справи, чим позбавив його можливості подати свої заперечення проти позову, надати необхідні пояснення та заявити про застосування строку позовної давності. Вказує, що суд першої інстанції не звернув увагу на те, що кредитний договір був укладений на строк до 06 грудня 2006 року, тому після закінчення дії кредитного договору ПАТ «Всеукраїнський АкціонернийБанк» не мало право нараховувати відсотки. Також зазначає, що суд першої інстанції не звернув увагу на те, що позовна заява банку не була оплачена судовим збором.

Учасники справи не скористалась своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направили.

Згідно з ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду ухвали суду першої інстанції.

Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.376 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

У ч.3 ст.3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій і вирішення справи.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України, у редакції, чинній на момент розгляду справи, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст.214 ЦПК України, у редакції, чинній на момент розгляду справи, під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає.

Відповідно до ч.2 ст.129 Конституції України до основних засад судочинства належить змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Положення цього конституційного принципу закріплені у ст.ст. 10, 11 ЦПК України, у редакції, чинній на момент розгляду справи, якими встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Повідомлення про судове засідання відноситься до елементу змагальності сторін та є обов'язком суду.

За змістом ч.1 ст.27 ЦПК України, у редакції, чинній на момент розгляду справи, особи, які беруть участь у справі, мають право брати участь у судових засіданнях.

За змістом ч.1 ст.158, ч.1 ст.169 ЦПК України, у редакції, чинній на момент розгляду справи, належне повідомлення судом осіб, які беруть участь у справі, про її розгляд у судовому засіданні є обов'язковим. Неявка в судове засідання сторін, про яких нема відомостей, що їм вручені судові повістки, перешкоджає розгляду справи.

Порядок повідомлення учасників процесу про час і місце розгляду справи встановлений ст.ст.74-76 ЦПК України, у редакції, чинній на момент розгляду справи, про належне повідомлення особи про час і місце розгляду справи може свідчити розписка.

Неповідомлення судом учасників процесу про дату судового засідання є порушенням ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, частиною першою якої передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Згідно з ч.1 ст.224 ЦПК України, у редакції, чинній на момент розгляду справи, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

З матеріалів справи вбачається, що ухвалою судді Печерського районного суду міста Києва від 05 серпня 2016 року відкрито провадження у даній справі. Розгляд справи призначено на 21 вересня 2016 року о 14 год.00 хв.

Однак, матеріали справи не містять відомостей про те, що відповідач ОСОБА_1 був належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, натомість суд першої інстанції розглянув справу без його участі та ухвалив рішення.

При цьому, посилання суду першої інстанції у оскаржуваному рішенні на те, що відповідач в судове засідання не з'явився, про час розгляду справи судом повідомлявся, не свідчить про те, що відповідач був повідомлений про розгляд справи належним чином відповідно до вимог ст.ст.74-76 ЦПК України, у редакції, чинній на момент розгляду справи.

Відповідно до п.3 ч.3 ст.376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов'язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов'язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Таким чином недотримання судом норм процесуального права призвело до порушення права ОСОБА_1 на справедливий суд, що в силу п.3 ч.3 ст. 376 ЦПК України є обов`язковою підставою для скасування рішення суду першої інстанції.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції не може бути залишене в силі.

Вирішуючи позов уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» про стягнення заборгованості, колегія суддів вважає, що даний позов не підлягає задоволенню з таких підстав.

З матеріалів справи вбачається, що 06 червня 2006 року між відкритим акціонерним товариством «Всеукраїнський Акціонерний Банк», правонаступником якого є ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк», та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 277, відповідно до умов якого банк надав ОСОБА_1 кредит у розмірі 250 000 доларів США (на споживчі цілі), зі сплатою 14% річних на строк до 06 грудня 2006 року (а.с. 6-11).

Згідно з пунктами 3.3.3, 3.3.4 кредитного договору, позичальник зобов'язався забезпечити повернення кредиту та сплачувати кредитодавцю проценти за користування кредитом в строки та на умовах, встановлених договором.

Пунктом 3.2.3 кредитного договору передбачено, що банк має право вимагати достроково повернення кредиту, сплати процентів у випадку несвоєчасного погашення кредиту та/або процентів.

Відповідно до пункту 4.2 кредитного договору за несвоєчасне погашення кредиту, сплату процентів, позичальник сплачує банку пеню в розмірі подвійної процентної ставки, визначеної пунктом 1.1.3 договору, за кожен день прострочення виконання.

По справі встановлено, що заочним рішенням Печерського районного суду міста Києва від 26 березня 2014 року задоволено позов ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» та стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» заборгованість за кредитним договором від 06 червня 2006 року у розмірі 151 958,36 доларів США, що за офіційним курсом Національного банку України станом на 14 листопада 2013 року складало 1 214 603 грн 17 коп., пеню за несвоєчасне погашення за кредитом у розмірі 571 989 грн 91 коп. та судовий збір у розмірі 3 441 грн. Вказане рішення суду набрало законної сили (а.с.16-18).

Обгрунтовуючи вимоги позову, уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» посилалась на те, що у зв'язку з неналежним виконанням ОСОБА_1 зобов'язань за кредитним договором станом на 20 травня 2016 року утворилась заборгованість у розмірі 4 134 214 грн, з яких: заборгованість по відсотках у розмірі 159 378,99 доларів США, пеня у розмірі 108 368 грн 99 коп. На підтвердження цих обставин позивачем надано розрахунок.

Відповідно до ч.2 ст.1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 («Позика») глави 71 («Позика. Кредит. Банківський вклад»), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно з ч.2 ст.1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

Відповідно до з ч.1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

За умовами договору сторони погодили щомісячну сплату відсотків за кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом, який наданий до 06 грудня 2006 року (пункт 1.1.2 договору).

Відтак, у межах строку кредитування до 06 грудня 2006 року відповідач мав, зокрема, повертати позивачу кредит і сплачувати проценти періодичними (щомісячними) платежами до 06 числа кожного місяця (пункт 2.4.4 договору). Починаючи з 07 грудня 2006 року відповідач мав обов'язок незалежно від пред'явлення вимоги позивачем повернути всю заборгованість за договором, а не вносити її періодичними платежами, оскільки останні були розраховані у межах строку кредитування.

Отже, припис абзацу 2 ч.1 ст.1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Таким чином право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з ч.2. ст. 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч.2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

Вказана правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 14-10цс18.

Оскільки кредитний договір від 06 червня 2006 року укладений строком до 06 грудня 2006 року, то колегія суддів вважає, що, починаючи 07 грудня 2006 року право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припинилося.

За таких обставин позовні вимоги в частині стягнення з ОСОБА_1заборгованості за відсотками за період з 07 грудня 2006 року по 20 травня 2016 року не грунтуються на вимогах закону та задоволенню не підлягають.

Також колегія суддів вважає, що позовні вимоги про стягнення з ОСОБА_1 пені у розмірі 108 368 грн 99 коп., яка нарахована позивачем за один рік з 06 червня 2015 року по 20 травня 2016 року, не підлягають задоволенню, оскільки право позивача нараховувати проценти за кредитом припинилося зі спливом строку кредитування.

Зазначене положення узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові ВеликоїПалати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 14-10цс18.

Що стосується позовних вимог уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за відсотками за період з 07 червня 2006 року по 06 грудня 2006 року, тобто в межах строку кредитування, то вони не підлягають до задоволення, виходячи з такого.

Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно зі ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Статтею 267 ЦК України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

За змістом загальних норм права заява про застосування позовної давності може бути розглянута, якщо вона подана під час розгляду справи в суді першої інстанції.

При цьому законом не встановлено вимог щодо форми заяви сторони про сплив позовної давності.

Відповідно до ч.1 ст.27 ЦПК України,у редакції, чинній на момент розгляду справи, особи, які беруть участь у справі, мають, зокрема, право заявляти клопотання та відводи, давати усні та письмові пояснення судові.

Згідно зі ст.31 ЦПК України, у редакції, чинній на момент розгляду справи, сторони мають рівні процесуальні права і обов'язки.

Аналогічне положення містяться у ч.1 ст. 43 та ст.49 чинної редакції ЦПК України.

Відтак заяву про сплив позовної давності може бути викладено у відзиві на позов або у вигляді окремого клопотання - письмового чи усного, що відповідає вимогам наведених статей процесуального законодавства.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 заявив про застосування строку позовної давності, посилаючись на те, що суд першої інстанції належним чином не повідомив його про розгляд справи, чим позбавив його можливості заявити про застосування строку позовної давності.

Згідно з п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Створення рівних можливостей учасникам процесу у доступі до суду та до реалізації і захисту їх прав є частиною гарантій справедливого правосуддя, зокрема принципів рівності та змагальності сторін.

Відповідач, який не був належним чином (згідно з вимогами процесуального закону) повідомлений про час і місце розгляду справи у суді першої інстанції, не має рівних з позивачем можливостей подання доказів, їх дослідження та доведення перед цим судом їх переконливості, а також не може нарівні з позивачем довести у суді першої інстанції ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх заперечень.

Якщо суд першої інстанції, не повідомивши належно відповідача про час і місце розгляду справи, ухвалить у ній заочне рішення, відповідач вправі заявити про застосування позовної давності у заяві про перегляд такого рішення. У разі відмови суду першої інстанції у задоволенні цієї заяви, відповідач може заявити про застосування позовної давності в апеляційній скарзі на заочне рішення суду першої інстанції.

Той факт, що відповідач, який не був належно повідомлений судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не брав участі у такому розгляді, є підставою для вирішення апеляційним судом заяви цього відповідача про застосування позовної давності, навіть якщо така заява не подавалася ним у суді першої інстанції.

Зазначений висновок містить постанова Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року № 200/11343/14-ц.

Тому з урахуванням вказаної вище правової позиції Великої Палати Верховного Суду колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для вирішення апеляційним судом заяви відповідача про застосування позовної давності.

Відповідно до ст.253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання ( ч.5 ст.261 ЦК України).

Відповідно до пункту 1.1.2 кредитного договору сторони погодили, що кредит надавався до 06 грудня 2006 року.

Тому колегія суддів вважає, що строк позовної давності для звернення до суду з позовом про стягнення відсотків за користування кредитом за період з 07 червня 2006 року по 06 грудня 2006 року розпочався 07 грудня 2006 року.

Відтак позивач мав право пред'явити позов до суду у строк до 07 грудня 2009 року.

З матеріалів справи вбачається, що уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ «Всеукраїнський АкціонернийБанк» звернулась до суду з даним позовом 13 липня 2016 року (а.с.25, т.1).

При цьому, у позовній заяві уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» не ставила питання про поновлення пропущеного строку позовної давності, поважних причин пропуску строку не зазначила.

Отже, враховуючи, що позовні вимоги уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідаціїПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» про стягнення відсотків за користування кредитом за період з 07 червня 2006 року по 06 грудня 2006 рокузаявлені з пропуском трирічного строку позовної давності, про застосування якого заявив ОСОБА_1, що згідно з ч.4 ст.267 ЦК України є підставою для відмови у позові, колегія суддів вважає, що позовні вимоги уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ «Всеукраїнський АкціонернийБанк» в цій частині не підлягають задоволенню з підстав пропуску строку позовної даності.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, у порушення статей 212 - 214 ЦПК України, у редакції, чинній на час розгляду справи, у достатньому обсязі не визначився з характером спірних правовідносин та правовою нормою, що підлягає застосуванню, наведених вище обставин не враховував, у зв'язку з чим дійшов помилкового висновку про задоволення позову.

Зазначені вище порушення, які допустив суд першої інстанції, призвели до неправильного вирішення спору.

Відповідно до ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на викладене рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам ст.213 ЦПК України, у редакції, чинній на момент розгляду справи, щодо законності й обґрунтованості, оскільки при його ухваленні судом першої інстанції неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи та судом допущено порушення норм матеріального і процесуального права, що в силу ст.ст.374, 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про відмову у задоволення позову уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ «Всеукраїнський АкціонернийБанк» з наведених вище підстав.

Під час апеляційного розгляду справи встановлено, що позовна заява уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідаціїПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» не оплачена судовим збором і вказані недоліки позивачем в ході розгляду справи не усунуті.

У пункті 28 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року №10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» судам роз'яснено, що якщо факт недоплати судового збору з'ясовано судом у процесі розгляду прийнятої заяви (скарги), суд залежно від конкретних обставин справи може, зокрема, стягнути належну суму судового збору за результатами вирішення спору.

Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Так, згідно з положеннями ст.4 Закону України «Про судовий збір», в редакції на час звернення до суду з указаним позовом, належний до сплати розмір судового збору за подання позову у даній справі становив 6 890 грн.

Тому з урахуванням обставин даної справи з ПАТ «Всеукраїнський АкціонернийБанк» на користь держави слід стягнути судовий збір у розмірі 6 890 грн.

За подання апеляційної скарги ОСОБА_1 сплатив судовий збір у загальному розмірі 5 010 грн (а.с.100, 122).

Оскільки колегія суддів ухвалює нове рішення і в позові уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ «Всеукраїнський АкціонернийБанк» відмовляє, тому з ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір у розмірі 5 010 грн.

Керуючись ст.ст.367, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд Київської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 21 вересня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк» Славкіної Марини Анатоліївни до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - відмовити.

Стягнути з публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський АкціонернийБанк» на користь держави судовий збір у розмірі 6 890 грн.

Стягнути з публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський АкціонернийБанк» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 5010 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий

Судді: