ПОСТАНОВА

Іменем України

28 грудня 2019 року м. Кропивницький

справа № 395/1374/18

провадження № 22-ц/4809/1180/19

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: Карпенка О. Л. (головуючий, суддя-доповідач), Голованя А. М., Кіселика С. А.

учасники справи:

позивач Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач ОСОБА_1 ,

розглянувши судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Новомиргородського районного суду Кіровоградської області (суддя Забуранний Р. А.) від 25 квітня 2019 року,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2018 року АТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості в сумі 22563,79 грн.

В обґрунтування своєї вимоги позивач зазначив, що 01 березня 2013 року між банком та ОСОБА_1 укладено договір про надання банківських послуг шляхом підписання відповідачем анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг. За умовами цього договору позичальник отримав кредит у розмірі 1 500 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Своїм підписом у заяві відповідачка підтвердила, що підписана заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає договір про надання банківських послуг. Проте, відповідачка не виконала свого обов`язку щодо своєчасної та повної оплати коштів за користування кредитом, в зв`язку з чим станом на 31 серпня 2018 року розмір заборгованості склав 22563,79 грн з яких:

-853,73 грн - тіло кредиту;

-17055,40 грн - заборгованість за відсотками за користування кредитом;

-3104,00 грн заборгованість за пенею та комісією;

-500,00 грн - штраф (фіксована частина);

-1050,66 грн - штраф (процентна складова).

Короткий зміст рішення суду

Рішенням Новомиргородського районного суду Кіровоградської області від 25 квітня 2019 року позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість у розмірі 20659,79 грн.

Рішення суду мотивовано тим, що позивачем доведено факт кредитної заборгованості ОСОБА_1 за договором від 01 березня 2013 року. При цьому суд, задовольнив вимоги позивача про стягнення пені лише в межах спеціальної позовної давності, за останні 12 місяцями до звернення до суду.

Короткий зміст вимог і доводів апеляційної скарги

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу в якій зазначила, що рішення є необґрунтоване та ухвалене з порушенням норм процесуального та неправильним застосуванням норм матеріального права, просила скасувати рішення суду і ухвалити нове про відмову в позові.

Вказала, що суд прийняв розрахунок позивача, за даними якого банк нарахував за три роки заборгованість по відсоткам на суму, яка більш ніж в 9 разів перевищує тіло кредиту. Суд не врахував її доводи про повне виконання нею своїх зобов`язань перед банком. Зазначила, що суд не застосував положення ст. 61 Конституції України, ч. 3 ст. 551, 549 ЦК України.

Узагальнені доводи і заперечень інших учасників справи

АТ КБ «ПриватБанк» надав суду відзив на апеляційну скаргу відповідачки. У відзиві посилається на те, що відповідачка не оспорила кредитний договір, погоджується з його умовами. Перебіг позовної давності починається зі спливом останнього дня місяця дії картки, що в цій справі відповідає 31 липня 2016 рок, а отже на день пред`явлення позову перебіг позовної давності не закінчився. ОСОБА_1 належним чином не виконала свої зобов`язання, а томурішення Новомиргородського районного суду Кіровоградської області є обґрунтоване.

Суд першої інстанції встановив такі обставини

АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 уклали кредитний договір № б/н від 01 березня 2013 року. За умовами договору ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 1500,00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку і зобов`язалася повернути його зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки (а. с. 7-8).

Мотиви ухваленого апеляційним судом рішення

Згідно з нормами ст.. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. . Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Цим вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає.

Так, суд вважав, що відповідачка належним чином свої зобов`язання перед банком не виконала у зв`язку з чим станом на 31 серпня 2018 року утворився борг за кредитним договором у сумі 20659,79 грн, який складається з заборгованості по тілу кредиту - 853,73 грн 17055,40 грн - заборгованість по процентам за користування кредитом; решта - заборгованість за пенею та штраф.

Таких висновків суд дійшов спираючись на наданий позивачем розрахунок заборгованості та на інформацію, викладену у анкеті-заяві відповідач ОСОБА_1 від 01 березня 2013 року, висловила свою згоду з тим, що ця анкета-заява разом із Тарифами обслуговування кредитних карт «Універсальна», Умовами та Правилами надання банківських послуг становить між нею та Банком договір про надання банківських послуг, при цьому вона ознайомилася і згодна з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, які були надані її для ознайомлення в письмовому вигляді.

Відповідно до частини 1статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 628 Цивільного кодексу України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

За вимогами статті 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Частинами 1 та 2статті 639 Цивільного кодексу України визначено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним(ст. 1055 ЦК України).

Згідно частини першої статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку ПАТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Відповідно до Умов та Правил надання банківських послуг, які долучені позивачем до матеріалів позовної заяви, визначено, що Анкета-заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг, Правилами надання послуг (виконання робіт) і Тарифами становить укладений Договір про надання банківських послуг.

У той же час, позивачем, ПАТ КБ «Приватбанк», не надано суду доказів оформлення та укладання між сторонами та відповідно отримання позичальником Умов та Правил надання банківських послуг, Правил надання послуг (виконання робіт) і Тарифів, щоб в сукупності із Анкетою-заявою, свідчило про укладений у належній формі договір між сторонами про надання банківських послуг з підписом відповідача ОСОБА_1 .

Частинами 1 та 2статті 207 Цивільного кодексу України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Верховний Суд України у постанові від 11 березня 2015 року у справі №6-16цс15 висловив правову позицію з приводу того, що «за частинами першою, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Виходячи з правового аналізу вказаних норм Умови надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, якщо такі Умови не містять підпису позичальника; не встановлено наявність належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови розумів позичальник, підписуючи заяву позичальника, а також те, що Умови містили збільшений строк позовної давності в момент підписання заяви позичальника, або в подальшому такі Умови, зокрема щодо збільшення строку позовної давності та процентної ставки, не змінювались.

Позивачка ОСОБА_1 визнає, що отримала від банку платіжну картку з встановленим на ній кредитним лімітом, використовувала кошти в межах цього ліміту та здійснювала його погашення. При цьому вона вважає неправомірними вимоги банку про стягнення з нею процентів. Неустойки та, зрештою, і тіла кредиту, оскільки вона вважає, що повністю сплатила його.

Відсутність позову про визнання кредитного договору недійсним як оспорюваного правочину не може бути перешкодою для неврахування інтересів позичальника при вирішенні справи за позовом банку до позичальника про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Таким чином, враховуючи, що за умовами заяви ОСОБА_1 , останній разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг, Правилами надання послуг (виконання робіт) та Тарифами складає між позичальником та банком договір про надання банківських послуг, а долучений позивачем до матеріалів позовної заяви витяг з Умов та Правил надання банківських послуг, не містить підпису позичальника, колегія суддів дійшла до висновку про те, що позивачем не доведено, що під час підписання заяви позичальника відповідачка була ознайомлена саме з цими Умовами та Правилами надання банківських послуг та мала їх на увазі.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що позивачем не доведено факту укладення кредитного договору в належній формі та узгодження його істотних умов, як то: відсотки за користування кредитом, комісія та її розмір; неустойка та її розмір, а відповідно, такий договір в силу ч. 2ст. 1055 ЦК України є нікчемним, а отже відсутні підстави для стягнення з позичальника на користь банку нарахованих ним відсотків, комісії та неустойки.

Суд першої інстанції не дав належної оцінки доводам обох сторін, не перевірив чи підтверджуються позовні вимоги наданими позивачем доказами та ухвалив рішення на припущеннях і без урахування вимог закону.

Суд не дав критичної оцінки не лише доводам позивача про укладення кредитного договору відповідно до закону, а у не звернув уваги на те, що згідно розрахунку заборгованості банк в односторонньому порядку неодноразово підвищував процентну ставку всупереч нормам ст. 1056-1 ЦК України.

Поза увагою суду також лишилися ті обставини, що позивач вимагає стягнення з відповідачки пені та штрафу фактично за одне те ж порушення прострочення кредитних платежів.

При цьому суд мав врахувати, що і пені, і штраф являються заходами цивільно-правової відповідальності одного виду неустойка, а їх одночасне застосування за одне й те ж правопорушення суперечить імперативній нормі ст. 61 Конституції України.

Враховуючи, що апеляційний суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для стягнення з відповідачки процентів за користування кредитом і неустойки а також враховуючи, що, згідно з наданим позивачем розрахунком, банк отримував від відповідачки кошти які розподіляв на власний розсуд на погашення суми позики, процентів та неустойки, суд враховує сплачені відповідачкою раніше суми, зараховані банком на погашення процентів (1230,11 грн) і неустойки, та робить висновок, що борг за тілом кредиту (853,73 грн) нею теж сплачений, а отже пред`явленні до неї позовні вимоги є безпідставними.

Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Суд першої інстанції не дотримався загальних вимог процесуального права, не перевірив належним чином доводів сторін, неправильно встановив обставини справи, невірно визначив відповідні до них правовідносини та позбавив себе можливості правильно застосувати норми матеріального права, а тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в позові.

Про судові витрати

На підставі частин 1 та 13 статті 141 ЦПК України судовій збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове рішення, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи, що апеляційний суд ухвалює нове рішення і відмовляє в задоволенні позову, то сплачений відповідачкою судовий збір за подачу до суду апеляційної скарги в сумі 2643,00 грн покладається на АТ КБ «ПриватБанк».

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382 - 384ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Вимоги апеляційної скарги ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Новомиргородського районного суду Кіровоградської області від 25 квітня 2019 року скасувати і ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити повністю.

Стягнути з Акціонерного товариство комерційний банк «ПриватБанк» (код юридичної особи у ЄДР 14360570) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) 2643,00 грн (дві тисячі шістсот сорок три гривні) судового збору.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення. Повне судове рішення складено 28 грудня 2019 року.

Головуючий О. Л. Карпенко

Судді А. М. Головань

С. А. Кіселик