Справа № 346/3682/18
Провадження № 2/346/199/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 грудня 2019 р.м. Коломия Коломийський міськрайонний суд Івано - Франківської області

в складі: судді П"ятковського В.І.,

за участю секретарів Іванишин Х.І., Жмендак І.Д.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

представника відповідачів ОСОБА_5 ,

представника третьої особи Луцишин І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Коломиї справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Релігійної громади церкви "Успіння Пресвятої Богородиці" Української Православної Церкви Київського патріархату села Старий Гвіздець Коломийського району Івано-Франківської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідачів: Івано-Франківська обласна державна адміністрація, про визнання протиправними та скасування рішень загальних зборів,

В С Т А Н О В И В :

Звернувшись в суд із даним позовом, позивач посилається на те, що Релігійна громада Івано-Франківської Єпархії Української Православної Церкви с. Старий Гвіздець Коломийського району була зареєстрована відповідно до рішення виконавчого комітету Івано-Франківської обласної ради народних депутатів від 15 жовтня 1991 року № 186. Державну реєстрацію юридичної особи № 1 110 021 здійснено 31 січня 2013 року.

Утворена Релігійна громада з 15 жовтня 1991 року по 23 січня 2018 року діяла на підставі Статуту, ухваленого парафіяльними зборами та зареєстрованого відповідно до вищевказаного рішення. Керівником громади та підписантом з моменту її створення є він, позивач, про що відповідну інформацію внесено до ЄДРПОУ.

Зазначає, що відповідачі ОСОБА_6 та Григорів 15 жовтня 2017 року ініціювали збори жителів села Старий Гвіздець в будинку культури села, про які його, як настоятеля, та інших членів релігійної громади не повідомили. За результатами зборів було складено протокол №1 сходу парафіян с. Старий Гвіздець, Коломийського району.

Вказує, що при проведенні даних зборів та прийнятті відповідних рішень було порушено ряд положень Статуту, положення ряду статей Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації», збори не були скликані ні настоятелем, ні парафіяльною радою, участь у зборах та рішення на них приймали особи, які не є членами релігійної громади УПЦ села Старий Гвіздець, на цих зборах головував не настоятель, а відповідач у справі ОСОБА_6 , якому повноваження головувати не надавалися, а також не надавалися повноваження відповідачці ОСОБА_7 бути секретарем зборів та підписувати відповідний протокол.

Вважає такі дії відповідачів неправомірними, такими що порушують вимоги чинного законодавства та статуту релігійної громади УПЦ с. Старий Гвіздець та Статуту про управління УПЦ, а також права дійсних членів релігійної громади УПЦ с. ОСОБА_8 , які на парафіяльних зборах релігійної громади питань про вихід релігійної громади зі складу Української Православної Церкви та входження до складу Української Православної Церкви Київського патріархату не розглядали і рішень не приймали, як і не приймали рішень про зміну підлеглості у канонічних та організаційних питаннях будь-яким діючим в Україні та за її межами релігійним центрам (управлінням), такі рішення приймались членами релігійної громади УПЦ КП, а вирішення питання, що стосуються діяльності релігійної громади Української Православної Церкви с. Старий Гвіздець представниками інших конфесій є втручанням у внутрішню діяльність іншої релігійної організації. Разом з тим, зазначає, що діючими членами релігійної громади УПЦ с. ОСОБА_8 було проведено 16 жовтня 2017 року Парафіяльні збори, скликані настоятелем після богослужіння, у яких взяло участь 88 осіб, де Протоколом № 01/2017 члени релігійної громади засвідчили бажання залишитись у канонічному підпорядкуванні Української Православної Церкви.

Позивач та його предстанвик заявлені вимоги підтримали з мотивів, викладених у позовній заяві, просили позов задовольнити.

Відповідачі та їх представник проти задоволення позову заперечили, підтримали відзив на позовну заяву, просять в задоволенні позову відмовити.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Івано-Франківської обласної державної адміністрації в судовому засіданні вказала, що релігійна громада є самостійною у прийнятті рішень і чинний на момент проведення загальних парафіяльних зборів Статут релігійної громади УПЦ с. ОСОБА_8 не передбачав проведення загальних зборів саме у храмі, а також необхідність скликання їх лише настоятелем, а рішення оформлені оскаржуваним протоколом, прийняті вищим органом управління релігійною організацією загальними парафіяльними зборами.

Заслухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, дослідивши докази, якими вони підтверджуються, дійшов наступних висновків.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Стаття 15 ЦК України (норма матеріального права) передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Про це вказується у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 16.05.2018 року.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч.1 ст.12 ЦПК України).

Відповідно до ч. 3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Судом встановлено, що релігійна громада Івано-Франківської Єпархії Української Православної Церкви с. Старий Гвіздець Коломийського району була зареєстрована відповідно до рішення виконавчого комітету Івано-Франківської обласної ради народних депутатів від 15 жовтня 1991 року № 186. Державну реєстрацію юридичної особи № 1 110 021 здійснено 31 січня 2013 року.

З 15 жовтня 1991 року по 23 січня 2018 року громада діяла на підставі Статуту релігійної громади Української Православної Церкви с. Старий Гвіздець Коломийського району, ухваленого парафіяльними зборами та зареєстрованого відповідно до вищевказаного рішення виконавчого комітету Івано-Франківської обласної ради народних депутатів. Керівником Релігійної громади та підписантом з моменту її створення є ОСОБА_1 , про що відповідну інформацію внесено до ЄДРПОУ. Наведене підтверджується довідкою Івано-Франківської Єпархії Української Православної Церкви № 16/18 від 12 лютого 2018 року.

Відповідно до п.1 Статуту громади, парафія є релігійне об`єднання, первинний структурний підрозділ Української Православної Церкви, який безпосередньо входить до складу Івано-Франківської єпархії. Парафія об`єднує громадян православного віросповідання для сумісного здійснення права на свободу, сповідання та поширення православної віри, а також для піклування про релігійно-моральне виховання (п.3 Статуту). Вищевказаним статутом визначені структура і управління парафією, парафіяльні заклади, джерела створення коштів та майнові відносини на парафії. Адресою парафії вказане село АДРЕСА_1 Коломийського району Івано- АДРЕСА_2 області.

Із дослідженого вбачається, що 15 жовтня 2017 року ініціативна група релігійної громади Української Православної Церкви села Старий Гвіздець скликала парафіяльні збори, які відбулись того ж дня в приміщенні будинку культури села.

З протоколу № 1 сходу парафіян с. Старий Гвіздець від 15 жовтня 2017 року, витягу з протоколу загальних парафіяльних зборів релігійної громади УПЦ «Успіння Пресвятої Богородиці» с. Старий Гвіздець Коломийського району Івано-Франківської області видно, що на зборах були присутні 136 осіб та згідно порядку денного, в нього були включені такі питання:

1) про обрання голови та секретаря зборів та лічильної комісії;

2) перехід релігійної громади з під юрисдикції єпископа Івано-Франківського і Коломийського Тихона, керуючого Івано-Франківської єпархії УПЦ під юрисдикцію єпископа Коломийського і Косівського Юліана, керуючого Коломийської єпархії УПЦ КП;

3) про внесення змін та доповнень до Статуту громади;

4) про прийняття нової редакції Статуту громади та подання його на реєстрацію до органів виконавчої влади.

Згідно даного протоколу, на зборах було заслухано виступаючих по кожному з питань порядку денного та проводилося голосування по всіх питаннях порядку денного.

Наведене підтверджується Списком громадян, які брали участь в опитуванні, що проводилося 12-14 жовтня 2017 року щодо зміни підлеглості у канонічних та організаційних питаннях, в якому відображені прізвища, імена та по батькові громадян та їх місце проживання, а також містяться дві колонки «Київський патріархат» та «Московський патріархат» з особистими підписами учасників.

24 жовтня 2017 року до Івано-Франківської облдержадміністрації надійшла заява, протокол № 1 сходу парафіян с. Старий Гвіздець, витяг з протоколу загальних парафіяльних зборів релігійної громади УПЦ «Успіння Пресвятої Богородиці» с. Старий Гвіздець Коломийського району Івано-Франківської області та Статут релігійної громади у новій редакції.

Розпорядженням Івано-Франківської обласної державної адміністрації від 27 грудня 2017 року № 832 зареєстровано у новій редакції Статут релігійної громади «Успіння Пресвятої Богородиці» Української Православної Церкви села Старий Гвіздець Коломийського району щодо зміни ієрархічного підпорядкування з УПЦ в УПЦ КП та деяких положень Статуту, виклавши назву Статуту в такій редакції : «Статут релігійної громади церкви «Успіння Пресвятої Богородиці» Української Православної Церкви Київського патріархату села Старий Гвіздець Коломийського району».

Допитані в судовому засіданні в якості свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 суду пояснили, що проведення загальних зборів віруючих релігійної громади 15 жовтня 2017 року відбулося у зв`язку з бажанням членів релігійної громади змінити підлеглість у канонічних і організаційних питаннях, релігійна громада прийняла рішення про зміну підлеглості та перехід до УПЦ Київського Патріархату. Проведенню вищевказаних зборів передував збір підписів серед жителів села, який був здійснений ініціативною групою шляхом подвірного обходу, де односельцям роз"яснювалося за що збирають підписи, тобто за українську православну церкву Київського патріархату чи православну церкву Московського патріархату. За збереження останньої у селі виступило п"ять родин. Запланувавши збори розмістили оголошення про це у кількох місцях в селі. Також звернулися до виконавчого комітету Старогвіздецької сільської ради з метою забезпечення законності та правопорядку під час проведення цих зборів. Вказали, що не мали будь-яких перешкод для проведення зборів. Про час і місце проведення даних парафіяльних зборів і для прийняття участі у них, одразу по закінченні богослужіння 15 жовтня 2017 року, яке проводилося біля церкви, так як вона на той час була закритою, їхній ОСОБА_13 , повідомляв і настоятеля ОСОБА_14 , проте той не прибув, вказавши, що "у це болото не перейде".

У відповідності до вимог ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи (

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч.2 ст.77 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмету доказування (ч.1 ст.80 ЦПК України).

Частиною 1 ст.81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 5, 6 ст. 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ч. 1, 2 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до статті 35 Конституції України, кожен має право на свободу світогляду і віросповідання. Це право включає свободу сповідувати будь-яку релігію або не сповідувати ніякої, безперешкодно відправляти одноособово чи колективно релігійні культи і ритуальні обряди, вести релігійну діяльність. Здійснення цього права може бути обмежене законом лише в інтересах охорони громадського порядку, здоров`я і моральності населення або захисту прав і свобод інших людей.

Згідно ч.1 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» (в редакції, що діяла на момент проведення загальних зборів віруючих) в Україні усі правовідносини, пов`язані із свободою совісті і діяльністю релігійних організацій, регулюються законодавством України. Законодавство України про свободу совісті та релігійні організації складається з цього Закону та інших законодавчих актів України, виданих відповідно до нього.

Як визначено у статті 3 цього Закону, кожному громадянину в Україні гарантується право на свободу совісті. Це право включає свободу мати, приймати і змінювати релігію або переконання за своїм вибором і свободу одноособово чи разом з іншими сповідувати будь-яку релігію або не сповідувати ніякої, відправляти релігійні культи, відкрито виражати і вільно поширювати свої релігійні або атеїстичні переконання. Ніхто не може встановлювати обов`язкових переконань і світогляду. Не допускається будь-яке примушування при визначенні громадянином свого ставлення до релігії, до сповідання або відмови від сповідання релігії, до участі або неучасті в богослужіннях, релігійних обрядах і церемоніях, навчання релігії.

Громадяни України є рівними перед законом і мають рівні права в усіх галузях економічного, політичного, соціального і культурного життя незалежно від їх ставлення до релігії. В офіційних документах ставлення громадянина до релігії не вказується.(абзац перший статті 4 цього Закону). Держава не втручається у здійснювану в межах закону діяльність релігійних організацій, не фінансує діяльність будь-яких організацій, створених за ознакою ставлення до релігії. Усі релігії, віросповідання та релігійні організації є рівними перед законом. Встановлення будь-яких переваг або обмежень однієї релігії, віросповідання чи релігійної організації щодо інших не допускається (абзаци 4 та 5 статті 5 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» (із змінами).

Положеннями ст. 7 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації», релігійні організації в Україні утворюються з метою задоволення релігійних потреб громадян сповідувати і поширювати віру і діють відповідно до своєї ієрархічної та інституційної структури, обирають, призначають і замінюють персонал згідно із своїми статутами (положеннями).

Релігійними організаціями в Україні є релігійні громади, управління і центри, монастирі, релігійні братства, місіонерські товариства (місії), духовні навчальні заклади, а також об`єднання, що складаються з вищезазначених релігійних організацій. Релігійні об`єднання представляються своїми центрами (управліннями).

Згідно ст. 8 даного Закону Релігійна громада є місцевою релігійною організацією віруючих громадян одного й того ж культу, віросповідання, напряму, течії або толку, які добровільно об`єдналися з метою спільного задоволення релігійних потреб.Держава визнає право релігійної громади на її підлеглість у канонічних і організаційних питаннях будь-яким діючим в Україні та за її межами релігійним центрам (управлінням) і вільну зміну цієї підлеглості.Повідомлення державних органів про утворення релігійної громади не є обов`язковим.

Системний аналіз положень статті 8 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» (яка викладена в редакції , що діяла на час проведення зборів), враховуючи також норми ст.35 Конституції України, вказує на те, що законодавцем надано право будь-якій релігійній громаді змінити її підлеглість у канонічних та організаційних питаннях .

Положення статті 14 даного Закону визначають порядок та процедуру реєстрації статутів (положень) релігійних організацій.

Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», при розгляді справ українські суди повинні застосовувати Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Також, у п.12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» зазначено, що «в мотивувальній частині кожного рішення у разі необхідності мають бути посилання на Конвенцію та рішення Європейського суду, які згідно з Законом України №3477 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права і підлягають застосуванню в такій справі».

Рішення Європейського суду є офіційною формою роз`яснення основних (невідчужуваних) прав кожної людини, закріплених і гарантованих Конвенцією, яка є частиною національного законодавства, та у зв`язку з цим - джерелом законодавчого правового регулювання і правозастосування в Україні.

Положеннями статті 9 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен має право на свободу думки, совісті та релігії; це право включає свободу змінювати свою релігію або переконання, а також свободу сповідувати свою релігію або переконання під час богослужіння, навчання, виконання та дотримання релігійної практики і ритуальних обрядів як одноособово, так і спільно з іншими, як прилюдно, так і приватно. Свобода сповідувати свою релігію або переконання підлягає лише таким обмеженням, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах громадської безпеки, для охорони публічного порядку, здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Також, положення статті 11 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплюють право кожного на свободу об`єднань з іншими особами, включаючи право створювати профспілки та вступати до них для захисту своїх інтересів. Здійснення цих прав не підлягає жодним обмеженням, за винятком тих, що встановлені законом і є необхідним в демократичному суспільстві в інтересах національної або громадської безпеки, для запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Із пункту 117 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Свято-Михайлівська Парафія проти України» від 14 червня 2007 року (заява №77703/01), стаття 9 Конвенції має розглядатися не тільки у світлі статті 11, а також у світлі статті 6 цієї Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У пункті 112 цього рішення зазначено, що свобода віросповідання - це, перш за все, особиста справа кожного, вона також означає, серед іншого, свободу "сповідувати релігію" самому або в об`єднанні з іншими, публічно та в колі тих, хто поділяє цю віру.

Оскільки релігійні громади традиційно існують у вигляді організованих структур, стаття 9 має тлумачитися в світлі статті 11 Конвенції, яка захищає об`єднання від невиправданого втручання з боку держави.

Також, в цьому контексті необхідно зазначити, що Європейський суд з прав людини у Рішенні по справі «Корецький та інші проти України» зазначає, що ст.11 Конвенції також містить вимогу щодо якості закону, який в національному законодавстві регулює право на об`єднання. Визнаючи виключне право держави самостійно регулювати діяльність неурядових організацій на її території, суд зазначив, що таке втручання у право на свободу об`єднання повинно переслідувати легітимну мету та бути "необхідним у демократичному суспільстві", а спеціальний закон повинен бути доступним для конкретної особи та достатньо чітко визначати межі втручання держави у право на свободу об`єднань. Також, у справі «Корецький та інші проти України» Європейський Суд з прав людини визначив, що право на об`єднання - це невід`ємна частина права, гарантованого статтею 11 Конвенції; можливість заснувати юридичну особу з метою діяти колективно в сфері спільних інтересів є одним з найважливіших аспектів права на свободу об`єднання, за відсутності якого вказане право було б позбавлене будь-якого сенсу; спосіб, в який національним законодавством закріплено цю свободу та її практичне застосування органами державної влади є проявом стану демократії в певній країні.

Разом з цим, суд також враховує і те, що у Фундаментальних принципах щодо статусу неурядових організацій в Європі від 5 липня 2002 року (пункти 2, 15) та у Рекомендаціях Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно правового статусу неурядових організацій у Європі СМ/REC (2007) 14 від 10 жовтня 2007 року (пункти 2, 16) передбачено право будь-якої особи бути, зокрема, членом неурядової організації (громадської організації).

Також, у п.113 вищевказаного рішення ЄСПЛ зазначено, що право віруючих на свободу віросповідання, яке включає право кожного сповідувати релігію разом з іншими, передбачає очікування, що віруючі матимуть змогу вільно об`єднуватися без жодного свавільного втручання з боку держави. Будь-які повноваження держави оцінювати легітимність релігійних поглядів є несумісними з її обов`язком, визначеним у практиці Суду, бути нейтральною та безсторонньою. В пункті 146 цього рішення зазначається, що стаття 8 Закону жодним чином не обмежила чи перешкодила релігійній організації на власний розсуд визначати, в який спосіб вона вирішуватиме, чи приймати нових членів, визначатиме критерії членства та процедуру обрання органів управління. З точки зору статті 9 Конвенції, взятої разом зі статтею 11 Конвенції, це були рішення, які лежать в площині приватного права та які не мають бути об`єктом втручання з боку органів державної влади, якщо вони не порушують прав інших осіб,чи підпадають під обмеження, встановлені пунктами 2 статей 9 та 11 Конвенції. Іншими словами, держава не може зобов`язати легально існуюче приватно-правове об`єднання прийняти нових та виключити обраних членів. Втручання такого роду суперечитиме свободі релігійних об`єднань вільно регулювати свою поведінку та вільно вести свої справи.

Крім того, в пункті 150 рішення, ЄСПЛ нагадав, що релігійні об`єднання вправі визначати на власний розсуд спосіб, в який вони прийматимуть нових та виключатимуть існуючих членів. Внутрішня структура релігійної організації та норми, що регулюють членство в ній, мають розглядатися як спосіб, в який такі організації виражають їх погляди та дотримуються своїх релігійних традицій. Суд вказує, що право на свободу віросповідання виключає будь-які повноваження держави оцінювати легітимність способу вираження релігійних поглядів.

Рішенням Конституційного Суду України від 13 грудня 2001 року № 18-рп/2001 визначено, що обов`язковим правової держави є, зокрема, невтручання як у реалізацію громадянами права на свободу об`єднання, так і в діяльність самого об`єднання, за винятком обмежень, встановлених законом і в інтересах національної безпеки та громадського порядку, охорони здоров`я населення або захисту прав і свобод інших людей відповідно до ч.1 ст. 36 Конституції України.

Аналізуючи зміст Статуту релігійної громади з огляду на положення ст. 8 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» у тісному взаємозв`язку з нормами ст. 35 Конституції України та положеннями ст.ст. 9, 11 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод вбачається, що в цьому статуті визначається поняття парафії (п.3), що об`єднує громадян православного віросповідання для сумісного здійснення права на свободу, сповідання та поширення православної віри, а також для піклування про релігійно-моральне виховання, проте не визначається поняття членства у відповідній релігійній громаді, яке в силу закону повинно грунтуються на принципах вільного волевиявлення та вимогах статуту (положення) релігійної громади.

Згідно постанови Верховного Суду від 16 травня 2018 року, відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього. Тобто, право визначення кола відповідачів у конкретній справі належить виключно позивачу, який звертається з відповідними позовними вимогами до суду.

Щодо посилання позивача на необхідність застосування положень Статуту про управління Української Православної Церкви суд зазначає наступне.

Так, пунктом 11 Розділу VІІІ.Г Статуту визначено, що рішення парафіяльних зборів ухвалюються простою більшістю голосів.

Доказів про загальну кількість парафіян релігійної громади станом на день проведення зборів позивачем суду не надано.

Із оскаржуваного протоколу вбачається, що на зборах 15 жовтня 2017 року були присутніми 136 парафіян. Водночас, з наданих позивачем суду протоколів зборів видно, що на зборах 16 жовтня 2017 року були присутні 88 парафіян, що є менше від загальної кількості колишньої релігійної громади УПЦ с. Старий Гвіздець, Коломийського району.

Однак, у даному випадку, ні в статуті церкви, ні в статуті громади не зазначено умови (підстави) правомочності парафіяльних зборів, не визначено необхідну кількість присутніх на зборах від загальної кількості членів парафії.

Також суд суд, з врахуванням позиції ЄСПЛ в справі "Свято-Михайлівська Парафія проти України", вважає необгрунтованим посилання позивача на те, що оскаржуваний протокол не містить обов"язкового підпису позивача, як настоятеля, тобто особи яка наділена повноваженнями представляти релігійну громаду перед органами державної влади та підписувати офіційні документи парафії (див. п.15,16 Статуту релігійної громади), в зв"язку з чим протокол парафіяльних зборів від 15.10.2017 року є недійсним.

Щодо застосування обраного позивачем способу захисту. Пунктом 150 Рішення ЕСПЛ від 14.06.2007 року в справі "Свято-Михайлівська Парафія проти України", суд нагадує, що релігійні об`єднання вправі визначати на власний розсуд спосіб, в який вони прийматимуть нових та виключатимуть існуючих членів. Внутрішня структура релігійної організації та норми, що регулюють членство в ній, мають розглядатися як спосіб, в який такі організації виражають їх погляди та дотримуються своїх релігійних традицій. Суд вказує, що право на свободу віросповідання виключає будь-які повноваження держави оцінювати легітимність способу вираження релігійних поглядів (див. Hasan and Chaush, cited above, § 78; and Manoussakis and Others v. Greece, judgment of 26 September 1996, Reports 1996-IV, § 47).р.

Парафіяльні збори 15.10.2017 року скликані та проведені членами релігійної громади відповідно до п. 12 Статуту громади; проголосовані відповідно до пункту 11 РозділуVІІІ Г Статуту УПЦ одностайно, більшістю -136 парафіян.

Саме в межах церковних правил, які викладені в статуті релігійної громади, в Статуті УПЦ, нормах закону Про свободу совісті та релігійні об`єднання діяли парафіяни, які вправі згідно п. 12 свого Статуту зібрати парафіяльні збори.

Європейський суд з прав людини зазначає, що вирішення проблеми тлумачення національного законодавства, частиною якого є міжнародні договори, які ратифіковані державою, є функцією національних органів, а саме апеляційного суду і суду першої інстанції. Так само національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v.UKRAINE, №15123, &aух;45,ЄСПЛ,06/12/2007).

Згідно до частини 3 статті 35 Конституції України церква і релігійні організації в Україні відокремлені від держави, а школа - від церкви. Жодна релігія не може бути визнана державою як обов`язкова.

Діяльність релігійних організацій визначається церковними правилами (канонами), які для християн православного обряду викладені в Статуті, який приймається Собором тієї чи іншої конфесії, для християн західного обряду- Кодексом канонічного права.

Релігійна громада (парафія) це добровільне об`єднання громадян одного ж і того ж віросповідування для спільного задоволення релігійних потреб на умовах дотримання канонів церкви відповідної конфесії.

Термін канон згідно Нового тлумачного словника української мови, вид.Аконіт Київ,2000 (т.2 а.с.215), означає-правило чи догмат із питань віри або виконання релігійних обрядів і т. ін. установлені найвищою церковною владою як закон.

Релігійна громада може мати статус юридичної особи, після відповідної реєстрації свого статуту в органах державної влади.

Щодо порушення прав на сповідування своєї релігії Суд зазначає наступне.

Доводом своїх вимог позивач зазначає, що Відповідачі порушили право мирян, які на сьогодні становлять меншість, право на сповідування своєї релігії, оскільки позбавили доступу до храму для відправлення культових обрядів та ритуалів.

Суд не знаходить достатньо аргументованими та доведеними належними і допустимими доказами порушення прав настоятеля ОСОБА_1 та релігійної громади УПЦ щодо порушення їхнього права на сповідування своєї релігії в результаті реорганізації релігійної громади як юридичної особи в результаті зміни конфесійності.

З 1991 року по 2017 рік в селі Старий Гвіздець була лише одна релігійна громада УПЦ, також не доведеним є твердження позивача про наявність ще однієї діючої релігійної громади на території села Старий Гвіздець. З пояснень представників сторін в суді вбачається, що, ні миряни релігійної громади УПЦ, ні позивач, як настоятель цієї громади, не звертались до релігійної громади УПЦ КП про можливість почергового відправлення церковних ритуалів та обрядів в приміщенні церкви. З долучених до справи протоколів вбачається, що за зміну конфесійності релігійної громади, внесення змін до Статуту, проголосувало одностайно 136 парафіяни; за підтвердження приналежності до УПЦ, згідно долученого протоколу зборів, а отже в задоволенні позову слід відмовити.

На підставі наведеного та ст. 35 Конституції України, ст.ст. 2, 3, 5, 7, 8, 12, 14 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» (із змінами, останні з яких були внесені Законом України № 2673-VIII від 17 січня 2019 року), ст.ст. 6, 9, 11 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», керуючись ст.ст. 4, 11, 12, 13, 76-80, 81, 83, 89, 141, 247, 259, 263-265, 268, 273, 274-279 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Релігійної громади церкви "Успіння Пресвятої Богородиці" Української Православної Церкви Київського патріархату села Старий Гвіздець Коломийського району Івано-Франківської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідачів: Івано-Франківська обласна державна адміністрація, про визнання протиправними та скасування рішень загальних зборів - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Івано-Франківського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 28 грудня 2019 року.

Суддя П`ятковський В. І.