ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4633/19 Справа № 185/9168/18 Суддя у 1-й інстанції - Перекопський М. М. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 червня 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Свистунової О.В.,

суддів Красвітної Т.П., Єлізаренко І.А.,

за участю секретаря Гулієва М.І.о.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 30 січня 2019 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства Павлоградське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства Павлоградської міської ради про визнання заборгованості безпідставно нарахованою та такою, що підлягає скасуванню,

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до КП Павлоградське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства Павлоградської міської ради про визнання заборгованості безпідставно нарахованою та такою, що підлягає скасуванню.

Позовна заява мотивована тим, що між нею та відповідачем укладено договір про надання населенню послуг з водопостачання та водовідведення від 08.01.2008 року.

Згідно довідки «Єдиного вікна» станом на 01.11.2018 року заборгованість за послуги водопостачання та водовідведення складає 2 131,05 грн., з якої незаконно нараховано 2 056,76 грн.

Перша частина заборгованості становить 644,60 грн., яка нарахована ще станом на 01.01.2007 року та на яку відповідач вже втратив право вимоги у зв`язку зі спливом строку позовної давності. Наступна частина заборгованості становить 277,24 грн., яка була нарахована за зрив пломби у відповідності до п.3.3., п.5.18. «Правил користування системами централізованого комунального водопостачання та водовідведення в населених пунктах України», затверджених Наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 27.06.2008 року № 190.

На думку позивачки, відповідач безпідставно кваліфікував зрив пломби за п.3.3. вищезазначених правил, оскільки даний нормативний акт стосується виключно юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців. Позивачкою не було пошкоджено цілісність пломби, а також не було втручання в роботу лічильника води. Відповідач не провів обстеження на місці цілісності пломби і стану лічильника, акт обстеження відсутній. Фактично не було ні зриву пломби, ні втручання в роботу лічильника. Це підтверджується актом державної повірки ТОВ Континент-сервіс від 23.05.2011 року.

Третя частина необґрунтованої заборгованості складає 1 134,92 грн. Ця заборгованість виникла внаслідок нарахування відповідачем платежів з 01.06.2015 року по 01.06.2016 року. Протягом 12 місяців відповідач нарахував позивачці плату за послуги водопостачання та водовідведення по нормі питного водоспоживання на 1 особу в місяць, що складає 7,7 м.куб. Нарахування проводилось за несвоєчасну повірку позивачкою лічильника води, але позивачка оплачувала послуги відповідача по показниках лічильника в строки, передбачені договором. Різниця між нарахуванням і виплатою склала дану суму заборгованості 1 134,92 грн.

Однак, у відповідності до п.4 ст. 17 Закону України Про метрологію і метрологічну діяльність відповідальність за своєчасність періодичної повірки лічильників води має нести відповідач. Відповідно до абз. 2 п.10 «Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення», затверджених постановою КМУ від 21.07.2005 року № 630, чинних на момент виникнення спірних правовідносин, справляння плати за нормативами (нормами) споживання за наявності квартирних засобів обліку без урахування їх показань не допускається. Також договором не передбачена відповідальність позивачки за інтервали періодичної повірки лічильників води.

Ураховуючи викладене, уточнивши позовні вимоги, позивачка просила суд визнати заборгованість за послуги водопостачання та водовідведення в розмірі 2 056,76 грн. безпідставною та такою, що підлягає скасуванню.

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 30.01.2019 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи та висновки суду не відповідають встановленим обставинам.

У відзиві на апеляційну скаргу, відповідач просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а скаргу позивача без задоволення.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції установлено, що між ОСОБА_1 та КП Павлоградське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства Павлоградської міської ради укладено договір про надання населенню послуг з водопостачання та водовідведення від 08.01.2008 року, за умовами якого позивачка є споживачем послуг, які надаються відповідачем.

Згідно п.6.5 договору, на момент укладення договору сума заборгованості споживача за послуги водопостачання та водовідведення складала 600,00 грн. Проте, в судовому засіданні позивачка визнала, що станом на 01.01.2008 року реальна заборгованість складала 681,69 грн., що відповідає наданій виписці з рахунку споживача та також визнано відповідачем.

Крім того, встановлено, що раніше позивачка вже зверталася до суду з аналогічним позовом про визнання дій відповідача неправомірними та зобов`язання зробити перерахунок. Факт наявності заборгованості на момент укладення договору та факт складання акту про зрив пломби вже були підставою розгляду справи № 185/10015/14-ц, по якій ухвалено рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05.01.2015 року, яке набрало законної сили та яким було відмовлено в задоволенні вимог позивачки. В межах розгляду зазначеної справи також було розглянуто і питання правомірності нарахування боргу в сумі 277,24 грн. за зрив пломби.

В силу приписів статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Також встановлено, що актом повірки від 23.05.2011 року не встановлювалась цілісність пломби. Також цим документом не підтверджено вірність роботи лічильника за період після закінчення строку його повірки.

Згідно п.п.2.3,2.4 договору, усі водолічильники, в обумовлені паспортом терміни (але не менше 1 раз на 3 роки) підлягають повірці, з встановленням пломби з повірочним тавром. Забороняється штучно впливати на роботу водолічильника. Якщо такі дії мали місце, то кількість спожитої води визначається у такому порядку: за пропускною здатністю труби вводу при швидкості руху в ній 2 м/сек. та дією її повним перерізом протягом 24 годин за добу.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з їх безпідставності та недоведеності, прийшовши до висновку, що позивачка не надала суду доказів правильності своїх розрахунків та не довела у встановленому законом порядку невірність нарахування відповідачем сум за надані послуги.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Між сторонами виникли правовідносини з надання комунальних послуг з водопостачання та водовідведення за період з 2007 по 2016 р.р., дані правовідносини регулюються ЦК України, Законом України Про житлово-комунальні послуги, Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, які затверджені постановою КМУ № 630 від 21.07.2005 року.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ч.1 ст. 525 ЦК України).

Частиною 4 статті 8 Закону України Про метрологію та метрологічну діяльність встановлено, що засоби вимірювальної техніки, на які поширюється державний метрологічний нагляд, дозволяється застосовувати, випускати з виробництва, ремонту та у продаж і видавати напрокат лише за умови, якщо вони пройшли повірку або державну метрологічну атестацію.

Статтею 28 Закону України Про метрологію та метрологічну діяльність встановлено, що засоби вимірювальної техніки, що перебувають в експлуатації, випускаються з серійного виробництва, ремонту та у продаж, видаються напрокат, на які поширюється державний метрологічний нагляд, підлягають повірці. Засоби вимірювальної техніки, що перебувають в експлуатації, підлягають періодичній повірці через міжповірочні інтервали, порядок встановлення яких визначається нормативно-правовим актом ЦОВМ.

Підприємства, організації та фізичні особи зобов`язані своєчасно (з урахуванням установлених міжповірочних інтервалів) подавати засоби вимірювальної техніки на повірку.

Пунктом 5.23 «Правил користування системами централізованого комунального водопостачання та водовідведення в населених пунктах України» встановлено, що розрахунки за використану воду згідно з показами засобів обліку здійснюються з моменту опломбування їх з`єднувальних частин до вузла обліку представником виробника.

Пунктом 21 «Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення», затверджених постановою КМУ від 21.07.2005 року № 630 встановлено, що у разі відсутності у квартирі (будинку садибного типу) та на вводах у багатоквартирний будинок засобів обліку води і теплової енергії плата за надані послуги справляється згідно з установленими нормативами (нормами) споживання: з централізованого постачання холодної та гарячої води водовідведення - з розрахунку на одну особу та на ведення особистого підсобного господарства.

Доводи апеляційної скарги не спростовують обгрунтованих висновків місцевого суду, оскільки позивачка не має права на розрахунок за спожиту воду на підставі показань лічильника, який не було повірено у встановлений законом спосіб.

Позивачкою не надано ні суду першої інстанції, ні суду апеляційної інстанції доказів правильності роботи лічильника. Отже, підстав для нарахування за показниками лічильника за цей період у відповідача не було і він вірно проводив нарахування за цей період згідно із встановленими тарифами на підставі наявних у нього відомостей.

Суд звертає увагу, що відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Також, колегія суддів вважає помилковим посилання позивачки на обов`язок відповідача скасувати заборгованість, що перебуває на її особовому рахунку, оскільки жодної норми законодавства, яка б передбачала обов`язок КП Павлоградське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства Павлоградської міської ради скасовувати заборгованість поза межами строку позовної давності не існує.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що із зазначених позивачкою предмета та підстав позову вбачається, що предметом спору стала правомірність нарахованої плати заборгованості за послуги водопостачання та водовідведення. Оскарження дій відповідача щодо нарахування плати за водопостачання та водовідведення, які є різновидом претензії, не передбачено чинним законодавством як спосіб захисту. А все, що зазначала позивачка у позовній заяві, може бути запереченням у разі пред`явлення до неї позову про стягнення суми. Однак, таких вимог до неї не заявлено.

Тобто, колегія суддів виходить з того, що фактичні обставини, пов`язані із наявністю або відсутністю заборгованості за послуги водопостачання та водовідведення підлягають доведенню при пред`явленні відповідачем позову про їх стягнення. Отже, сторона звернулася до суду за захистом права за відсутності його порушення іншою стороною, що свідчить про відсутність будь-яких правових підстав для захисту цивільного права позивача, яке в даному випадку не порушене.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що з`ясувавши в достатньо повному об`ємі права та обов`язки сторін, обставини справи, перевіривши доводи та давши їм правову оцінку, суд першої інстанції ухвалив рішення, що відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами.

Згідно з статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи викладене, колегія суддів проходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення без змін.

На підставі ст. 141 ЦПК України, з урахуванням того, що позивачка звільнена від сплати судового збору, судові витрати слід компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись ст.ст. 259,268,374,375,381,382,383,384 ЦПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 30 січня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: Т.П. Красвітна

І.А. Єлізаренко