ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 січня 2019 року м. Чернівці

справа № 727/7193/16

провадження №22ц/822/38/19

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Яремка В. В.

суддів: Литвинюк І.М., Перепелюк І.Б.

секретар Герман Я.І.,

розглянувши за відсутності учасників справу за позовом Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_1, третя особа - ОСОБА_2, про звернення стягнення на предмет іпотеки за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 09 грудня 2016 року у складі судді Смотрицького В.Г.,

встановив:

У вересні 2016 року публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1, третя особа - ОСОБА_2, про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Позивач зазначав, що 21 лютого 2008 року між ним та ОСОБА_2 було укладено два договори про надання споживчого кредиту, відповідно до умов яких остання отримала кредит за договором №0 в сумі 113 000 доларів США та 7 511,99 доларів США за договором №0 на строк до 20 лютого 2029 року з процентною ставкою 12,4 відсотків річних кожний. З метою забезпечення зобов'язань ОСОБА_2 за вказаними договорами кредиту між вказаними сторонами було укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого ОСОБА_2 передала в іпотеку банку квартиру АДРЕСА_1.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 26 серпня 2014 року, яке набрало законної сили 05 вересня 2014 року, з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у солідарному порядку на користь ПАТ «УкрСиббанк» стягнуто заборгованість за кредитним договором від 21 лютого 2008 року №0 у розмірі 119 602,72 долари США.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 29 жовтня 2014 року, яке набрало законної сили 10 листопада 2014 року, з ОСОБА_2 на користь ПАТ «УкрСиббанк» стягнуто заборгованість за кредитним договором №0 від 21 лютого 2008 року у розмірі 7 511,99 доларів США.

Під час проведення виконавчих дій з виконання вищевказаних рішень судів позивачу стало відомо, що третя особа без згоди іпотекодержателя провела реконструкцію квартири АДРЕСА_1, що є предметом іпотеки, у результаті чого предмет іпотеки було переобладнано в нежитлові приміщення - магазин промислових товарів та офісні приміщення 4-1 - 4-7, загальною площею 68,30 кв. м.

На підставі рішення Чернівецької міської ради від 27 грудня 2011 року ОСОБА_2 оформлено право власності на вказані нежитлові приміщення та видано свідоцтво про право власності на об'єкт.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 07 травня 2012 року визнано мирову угоду, за якою право власності на нежитлові приміщення - магазин промислових товарів та офісні приміщення АДРЕСА_2 перейшло до ОСОБА_4 У подальшому ухвалою апеляційного суду Чернівецької області від 12 березня 2015 року дана ухвала Шевченківського районного суду м. Чернівці була скасована.

Проте, у період чинності ухвали Шевченківського районного суду м. Чернівці від 07 травня 2012 року ОСОБА_4 згідно акта прийому-передачі майна від 05 листопада 2012 року передав вищевказані приміщення в статутний фонд Приватного підприємства «Ксенія плюс» (далі - ПП «Ксенія плюс»), право власності на яке було зареєстровано 22 грудня 2012 року.

Згідно з договором купівлі-продажу від 28 грудня 2012 року ПП «Ксенія плюс» продало відповідачу ОСОБА_1 спірні приміщення.

ПАТ «УкрСиббанк», звертаючись до відповідача ОСОБА_1 з даним позовом, зазначав, що особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця та має всі його права й несе всі його обов'язки за іпотечним договором у тому обсязі та на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

При цьому позивач вказував, що станом на 13 вересня 2016 року загальна заборгованість ОСОБА_2 за кредитним договором №0 становить 154805,31 доларів США, з яких: 93704,81 доларів США - заборгованість за простроченим кредитом, 61100,50 доларів США- заборгованість по прострочених процентам за користування кредитом, 787531,90 гривень - пеня.

Заборгованість ОСОБА_2 за кредитним договором №0 станом на 13 вересня 2016 року становить 8759,59 доларів США, з яких: 4945,08 доларів США - заборгованість за простроченим кредитом, 3814,51 доларів США - заборгованість за простроченими процентами за користування кредитом, 65694,27 гривень - пеня.

Позивач просив звернути стягнення на нежитлові приміщення під номерами 4-1 - 4-7, загальною площею 68,3 кв. м, які знаходяться по вул. Стасюка, 15 в місті Чернівці та належать на праві власності ОСОБА_1; встановити спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження» з дотриманням вимог Закону України «Про іпотеку» за початковою ціною 1317500 гривень; з вартості реалізації предмета іпотеки задовольнити вимоги ПАТ «УкрСиббанк» за договором про надання споживчого кредиту №0 від 21 лютого 2008 року в розмірі 154805,31 доларів США, 787531,90 гривень та на підставі договору про надання споживчого кредиту №0 від 21 лютого 2008 року в розмірі 8759,59 доларів США та 65694,27 гривень; стягнути з відповідача на користь банку судові витрати.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 09 грудня 2016 року позов задоволено.

В апеляційній скарзі представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_5 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Посилається на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Зазначає, що безпідставним є твердження позивача про те, що майно за реєстраційним номером 36089332 було обтяжене іпотекою, про що свідчить відмінність у реєстраційних номерах об'єктів нерухомого майна, яка вказує на їх нетотожність та звертає увагу суду на те, що на новостворене майно право власності, яке було зареєстроване як окремий об'єкт нерухомості, іпотека поширюватись не може.

У запереченні на апеляційну скаргу представник «УкрСиббанк» просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Вказує, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що спірні нежитлові приміщення не є новоствореним об'єктом нерухомого майна, оскільки створені з прив'язкою до вже існуючої заставленої нерухомості, з використанням її функціональних елементів, а тому в силу Закону України «Про іпотеку» та договору іпотеки є іпотечним майном.

Також представник банку зазначає, що судом обґрунтовано не застосовано норми Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяження», оскільки предметом позову в даній справі є звернення стягнення на предмет іпотеки, а позовних вимог щодо порушення в сфері державної реєстрації прав власності в межах вказаного позову не заявлялось.

Апеляційний суд, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, рішення - залишити без змін з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції посилався на те, що ПАТ «УкрСиббанк» через неналежне виконання боржником ОСОБА_2 прийнятих на себе кредитних зобов'язань, має право задовольнити свої вимоги за рахунок іпотечного майна, власником якого на час розгляду справи є відповідач ОСОБА_1

Апеляційний суд погоджується з таким висновком.

Судом встановлено, що 21 лютого 2008 року ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 уклали договір про надання споживчого кредиту №0, відповідно до умов якого остання отримала кредит в сумі 113 000 доларів США на строк до 20 лютого 2029 року з процентною ставкою 12,4 відсотків річних.

21 лютого 2008 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 було укладено договір про надання споживчого кредиту №0, за умовами якого остання отримала кредит у розмірі 7511,99 доларів США на строк до 20 лютого 2029 року з процентною ставкою 12,4 відсотків річних.

21 лютого 2008 року між банком та ОСОБА_2 був укладений нотаріально посвідчений іпотечний договір, за умовами якого остання, як іпотекодавець, у рахунок належного виконання прийнятих на себе зобов'язань за вищезазначеними договорами, передала банку - іпотекодержателю квартиру АДРЕСА_1.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 26 серпня 2014 року солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ПАТ «УкрСиббанк» стягнуто заборгованість за кредитним договором №0 від 21 лютого 2008 року в розмірі 119 602,72 долари США.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 29 жовтня 2014 року з ОСОБА_2 на користь ПАТ «УкрСиббанк» стягнуто заборгованість за кредитним договором №0 від 21 лютого 2008 року в сумі 7 511,99 доларів США.

Наведені судові рішення набрали законної сили та звернуті до примусового виконання.

Згідно листа Чернівецького комунального обласного бюро технічної інвентаризації від 28 листопада 2014 року рішенням Чернівецького міськвиконкому від 27 грудня 2011 року за ОСОБА_2 оформлено право власності на нежитлові приміщення №№ 4-1 - 4-7, загальною площею 68,3 кв. м, які знаходяться по по АДРЕСА_4) у зв'язку з прийняттям приміщень в експлуатацію. 28 грудня 2011 року Чернівецьким міськвиконкомом видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно, яке зареєстровано Чернівецьким комунального обласного бюро технічної інвентаризації в реєстрі прав.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 07 травня 2012 року визнано мирову угоду, за якою право власності на нежитлові приміщення перейшло до ОСОБА_4 Вказана ухвала суду першої інстанції була скасована ухвалою апеляційного суду Чернівецької області від 12 березня 2015 року.

Згідно акту прийому-передачі в статутний фонд приватного підприємства «Ксенія Плюс» спірні нежитлові приміщення були передані до статутного фонду вказаного підприємства.

Відповідно до договору купівлі-продажу від 28 грудня 2012 року, укладеного між приватним підприємством «Ксенія Плюс» та ОСОБА_1, останній набув право власності на вказані вище нежитлових приміщень.

Звертаючись до суду з позовом до ОСОБА_1 про звернення стягнення на нежитлові приміщення №№ 4-1 - 4-7, загальною площею 68,3 кв. м, які знаходяться по АДРЕСА_1, банк посилався на наявний у справі розрахунок, згідно якого вбачається, що внаслідок неналежного виконання позичальником ОСОБА_2 зобов'язань за кредитним договором станом на 13 вересня 2016 року за нею утворилася заборгованість за кредитним договором №0 в сумі 154 80531 доларів США, а кредитним договором №0 - 8 759,59 доларів США.

Відповідачем та третьою особою у цій справі не надавалися докази на спростування вищевказаного розміру заборгованості.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотекою визнається вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника в порядку, встановленому цим Законом.

Частиною 5 статті 3 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Згідно з частиною 1 статті 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання.

Частинами 1, 3 статті 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання, іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

За змістом статті 11 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець (майновий поручитель) несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов'язання в межах вартості предмета іпотеки.

В апеляційній скарзі відповідач посилається на те, що на момент розгляду справи квартира АДРЕСА_3 та була передана в іпотеку на забезпечення виконання боржником умов за кредитними договорами, не існувала у зв'язку з тим, що ОСОБА_2 було переобладнано вказану квартиру у нежитлові приміщення - магазин промислових товарів та офісні приміщення 4-1 - 4-7, загальною площею 68,30 кв. м, що свідчить про те, що спірний об'єкт нерухомості, у зв'язку зі здійсненням реконструкції, є іншим об'єктом нерухомості, а отже відсутні підстави для звернення стягнення на вказані спірні нежитлові приміщення.

Проте колегія суддів не може погодитися з такими доводами заявника, виходячи з наступного.

Новоствореним об'єктом нерухомості вважається виключно об'єкт, створений без прив'язок до іншого, вже існуючого нерухомого майна, без використання його складових структурних елементів. Тобто, не є новоствореним об'єктом нерухомого майна вже існуючий об'єкт нерухомості зі зміненими зовнішніми та внутрішніми параметрами (постанова Верховного Суд України від 06 липня 2016 року у справі № 6-1213цс16).

Відповідно до пункту 1.5 договору іпотеки від 01 лютого 2008 року всі зроблені іпотекодавцем в період дії цього договору поліпшення, реконструкційні роботи, зміни, доробки тощо автоматично стають предметом договору -предметом іпотеки, і не потребують внесення змін до договору.

При цьому саме по собі збільшення загальної площі об'єкту нерухомого майна, що є іпотекою банку, не є новоствореним об'єктом, оскільки добудова його була проведена з прив'язкою до вже існуючого нерухомого майна іпотечного майна банку. При цьому ні нового будівництва, ні створення в іншій спосіб окремого самостійного об'єкту нерухомості не було - об'єкт нерухомого майна просто збільшився за площею, тому його (цілий об'єкт ) слід розцінювати як предмет іпотеки банку зі зміненою загальною площею з 55,40 кв. м до 68,30 кв. м.

Виходячи з наведеного, колегія суддів приходить до висновку про те, що нежитлові приміщення під номерами 4-1 - 4-7, загальною площею 68,30 кв. м, які розташовані по АДРЕСА_5 не є новоствореним об'єктом нерухомого майна, оскільки були створені в результаті проведеної реконструкції квартири, яка є предметом іпотеки, з використанням її функціональних елементів.

Перехід права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи регулюється статтею 23 Закону України «Про іпотеку», якою передбачено, що у разі переходу права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця, має всі його права і несе всі його обов'язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

Відтак, іпотека залишається дійсною незалежно від зміни власника майна.

Отже, у разі вибуття заставного майна з власності іпотекодавця, законодавством встановлено механізм захисту прав іпотекодержателя шляхом перенесення всіх прав та обов'язків іпотекодавця на особу, до якої перейшло право власності на майно.

Чинне законодавство не встановлює залежність збереження права іпотеки від добросовісності чи недобросовісності нового власника предмету іпотеки, а також від його обізнаності про обтяження придбаного нерухомого майна чи оспорювання в судовому порядку права іпотекодержателя на це майно на момент придбання.

Будь-яких обмежень або виключень, які б дозволяли звільнити особу, що придбала іпотечне майно від переведених на нього обов'язків іпотекодавця на підставі того, що при укладенні договору купівлі-продажу вона не знала про наявність іпотечного обтяження, законом не передбачено.

Таким чином, перехід права власності на предмет іпотеки до ОСОБА_1 не припинив обтяження, яке було встановлене на користь Банку у відповідності до умов Іпотечного договору.

Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульовано статтею 39 Закону України «Про іпотеку», якою передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону.

Положеннями частини 1 статті 39 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки факт невиконання позичальником ОСОБА_2 умов кредитного договору є доведеним та відповідачем й третьою особою не спростований, а зміна власника квартири, яка перебуває в іпотеці, не позбавляє іпотекодержателя права задовольнити свої вимоги за рахунок вказаного майна навіть і в тому випадку, якщо новий власник не був попереджений про наявні обтяження придбаного нерухомого майна.

Виходячи з наведених встановлених судом першої інстанції та колегією суддів обставин, а саме те, що спірні нежитлові приміщення продовжили бути предметом іпотеки в силу п.1.5 Іпотечного договору, твердження заявника про те, що відмінність у реєстраційних номерах об'єктів нерухомого майна, а саме квартири АДРЕСА_1 та нежитлових приміщень - магазину промислових товарів та офісних приміщень 4-1 -4-7, загальною площею 68,30 кв. м. свідчить про те, що вони є різними об'єктами нерухомого майна, не заслуговують на увагу.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин між сторонами, застосував закон, що їх регулює.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Якщо поза увагою доводів апеляційної скарги залишилася очевидна незаконність або необґрунтованість рішення суду першої інстанції у справах окремого провадження, суд апеляційної інстанції переглядає справу в повному обсязі.

Вище наведено мотиви, з яких апеляційний суд не погоджується з доводами апеляційної скарги, які в основному зводяться до того, що спірне майно на час звернення банку до суду не є предметом іпотеки.

Апеляційна скарга не містить доводів щодо неправильності визначення способу реалізації предмету іпотеки, його початкової ціни, розміру вимог та всіх його складових, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, є по суті правильним, а доводи апеляційної скарги не дають підстав для його скасування чи зміни.

Підстави для виходу за межі доводів апеляційної скарги відсутні.

На підставі наведеного та керуючись пунктом 1 частини 1 статті 374, частиною 1 статті 375, статтею 382 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 09 грудня 2016 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови - 25 січня 2019 року.

Головуючий В. В. Яремко

Судді: І.М. Литвинюк

І.Б. Перепелюк