Постанова

Іменем України

06 лютого 2019 року

м. Київ

справа № 461/6503/16-ц

провадження № 61-34063св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Хопти С. Ф., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - публічне акціонерне товариство «ВіЕс Банк»,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Галицького районного суду м. Львова, у складі судді Зубачик Н. Б., від 08 лютого 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області, у складі колегії суддів: Бойко С. М., Копняк С. М., Ніткевича А. В., від 26 вересня 2017 року.

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2016 року ОСОБА_3 звернулась до суду із позовом до публічного акціонерного товариства «ВіЕс Банк» (далі - ПАТ «ВіЕс Банк», банк), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_4, про визнання поруки припиненою.

Позовна заява ОСОБА_3 мотивована тим, що 07 березня 2008 року між ПАТ «ВіЕс Банк» та ОСОБА_4 укладено кредитний договір № KF 47637. На забезпечення виконання умов кредитного договору між банком та ОСОБА_3 укладено договір поруки № РО 32353 від 07 березня 2008 року.Надіславши 14 вересня 2009 року позичальнику ОСОБА_4 повідомлення-вимогу № 10-3/2105 про дострокове повернення кредиту та звернувшись у лютому 2010 року до Оболонського районного суду міста Києва з позовом до позичальника ОСОБА_4 про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором, яким 15 березня 2011 року ухвалено рішення суду про задоволення вказаного позову, банк змінив строк виконання основного зобов'язання за кредитним договором, який, на думку заявника, слід вважати таким, що настав з 21 вересня 2009 року (дата повернення кредитних коштів позичальником, яка вказана у вимозі-повідомленні), а тому, звернувшись 02 вересня 2011 року до суду з позовом до неї, як до поручителя, про стягнення заборгованості за кредитним договором, банк пропустив шестимісячний строк, встановлений частиною четвертою статті 559 ЦК України для звернення з вимогою до поручителя, перебіг якого слід обраховувати з 21 вересня 2009 року - з моменту виникнення права кредитодавця на дострокове стягнення заборгованості.

Посилаючись на викладені обставини, ОСОБА_3 просила судвизнати припиненою її поруку за договором поруки від 07 березня 2008 року, укладеним між відкритим акціонерним товариством «Електрон Банк» (далі - ВАТ «Електрон Банк»), правонаступниками якого є ПАТ «ВіЕс Банк», та нею, на забезпечення виконання зобов'язань позичальника ОСОБА_4 перед ВАТ «Електрон Банк» за кредитним договором № КF 47637 від 07 березня 2008 року.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 08 лютого 2017 року ОСОБА_3 відмовлено у задоволенні заявлених позовних вимог.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач звернулась до суду з цим позовом із пропуском строку позовної давності, однак вимоги позивача є безпідставними та необґрунтованими. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 лютого 2016 року у справі № 2-1305/12 за позовом публічного акціонерного товариства «Фольксбанк» до ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_4, про стягнення заборгованості за кредитним договором, встановлено, що зі змісту повідомлення-вимоги, надісланої банком 14 вересня 2009 року, вбачається, що банком не змінювався строк повернення кредиту, який встановлено договором до 06 березня 2023 року, а лише пропонувалось погасити прострочену заборгованість за кредитом у сумі 20 558, 00 доларів США та прострочену заборгованість за процентами у розмірі 58 394, 13 доларів США. Лише вимогою-повідомленням від 28 липня 2011 року банк запропонував повернути весь борг за кредитним договором, тобто змінив строк його повернення, і з дотриманням установленого частиною четвертою статті 559 ЦК України шестимісячного строку звернувся за захистом свого права.

Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 26 вересня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Апеляційний суд, залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, виходив із того, що суд правильно визначився з правовідносинами, які виникли між сторонами, та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню при вирішенні спору.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого та правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_3 Відповідно до положень частини третьої статті 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У листопаді 2017 року ОСОБА_3 подано до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій заявник просить скасувати рішення Галицького районного суду м. Львова від 08 лютого 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 26 вересня 2017 року, а справу передати на новий судовий розгляд, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Доводи касаційної скарги обґрунтовано тим, що суди попередніх інстанцій повно і всебічно не з'ясували обставини справи, при вирішенні спору по суті не врахували наявність підстав для застосування положень частини четвертої статті 559 ЦК України. Ухвала суду касаційної інстанції не може вважатись преюдиційною, оскільки суд касаційної інстанції не вправі встановлювати обставини у справі чи надавати оцінку доказам. Суд першої інстанції не надав оцінки тексту повідомлення-вимоги ОСОБА_4, надісланого банком 14 вересня 2009 року.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 листопада 2017 року відкрито касаційне провадження у справі за поданою касаційною скаргою.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів». Відповідно до пункту 4 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

24 січня 2019 року ухвалою Верховного Суду справу за позовом ОСОБА_3 до ПАТ «ВіЕс Банк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_4, про визнання поруки припиненою, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 08 лютого 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 26 вересня 2017 року призначено до судового розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Відзиву на касаційну скаргу не подано

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами встановлено, що 07 березня 2008 року між ВАТ «Електрон Банк», правонаступником якого є ПАТ «ВіЕс Банк», та ОСОБА_4 укладено кредитний договір № KF 47637, згідно якого останньому надано кредит у розмірі 1 700 000, 00 доларів США, строком користування до 06 березня 2023 року.

ОСОБА_3 виступила поручителем на підставі договору поруки № РО 92953 від 07 березня 2008 року, укладеного між нею, ВАТ «Електрон Банк», правонаступниками якого спочатку був ПАТ «Фольксбанк», а пізніше - ПАТ «ВіЕс Банк», та ОСОБА_4 з метою забезпечення виконання зобов'язань позичальника ОСОБА_4 перед кредитодавцем ВАТ «Електрон Банк» за кредитним договором № КF 47637 від 07 березня 2008 року (а.с.7-15).

14 вересня 2009 року банком на адресу ОСОБА_4 скеровано повідомлення-вимогу, яким кредитодавець вимагав у ОСОБА_4 негайно, але не пізніше 21 вересня 2009 року включно погасити прострочену заборгованість за кредитом та прострочену заборгованість за процентами. У разі невиконання хоча б однієї з вимог у наданий строк, банк відповідно до пункту 5.2.10 кредитного договору та відповідно до положень Закону України «Про іпотеку» вимагав повністю повернути кредит та сплатити нараховані проценти (а.с. 16).

У лютому 2010 року ПАТ «Фольксбанк» звернулось до Оболонського районного суду міста Києва з позовною заявою до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості (справа № 2-93/2011). За результатами розгляду справи Оболонським районним судом міста Києва 15 березня 2011 року ухвалено заочне рішення, яким позов задоволено, стягнуто з ОСОБА_4 на користь банку 14 652 855, 37 грн кредитної заборгованості (а.с. 24-25).

02 вересня 2011 року ПАТ «Фольксбанк» звернулось до Оболонського районного суду міста Києва з позовною заявою до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором (справа № 2-1305/12).

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 07 лютого 2012 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 15 вересня 2015 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 лютого 2016 року (а.с. 95), у справі № 2-1305/12 позов ПАТ «Фольксбанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором № КF 47637 від 07 березня 2008 року задоволено, стягнуто з ОСОБА_3, як з поручителя, на користь ПАТ «Фольксбанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 1 852 470, 37 доларів США, що у еквіваленті становить 14 766 041, 31 грн, яка складається із заборгованості по кредиту у розмірі 1 614 504, 00 доларів США та нарахованих і несплачених процентів у розмірі 237 966, 37 доларів США.

Позиція Верховного Суду

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 3 ЦПК України, 2004 року, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно положень статті 57 ЦПК України, 2004 року, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до статті 60 ЦПК України, 2004 року, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Аналогічні положення містить стаття 81 чинного ЦПК України.

Згідно частини третьої статті 61 ЦПК України, 2004 року, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Аналогічну норму містить частина четверта статті 82 ЦПК України, в якій зокрема вказано, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Частиною п'ятою статті 82 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України).

За статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

У відповідності до положень статті 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

У силу статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України).

У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України).

Частина четверта статті 559 ЦК України передбачає три випадки визначення строку дії поруки: протягом строку, установленого договором поруки (перше речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання, якщо кредитор не пред'явить вимоги до поручителя (друге речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобов'язання не встановлено або встановлено моментом пред'явлення вимоги), якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя (третє речення частини четвертої статті 559 ЦК України). Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб'єктивного права кредитора й суб'єктивного обов'язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, зокрема й застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред'явлення позову), кредитор вчиняти не може.

Судами встановлено, що 14 вересня 2009 року банком на адресу позичальника ОСОБА_4 направлено повідомлення-вимогу, в якому кредитодавець вимагав у ОСОБА_4 негайно, але не пізніше 21 вересня 2009 року включно погасити прострочену заборгованість за кредитом та прострочену заборгованість за процентами. У разі невиконання хоча б однієї з вимог у наданий строк, банк відповідно до пункту 5.2.10 кредитного договору та положень Закону України «Про іпотеку» вимагав повністю повернути кредит та сплатити нараховані проценти.

Пред'явивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, кредитор відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов'язання й був зобов'язаний пред'явити позов до поручителя протягом шести місяців від дати порушення позичальником встановленого банком строку для дострокового повернення кредиту.

Якщо кредитор змінює на підставі частини другої статті 1050 ЦК України строк виконання основного зобов'язання, то передбачений частиною четвертою статті 559 цього Кодексу шестимісячний строк обчислюється від цієї дати.

02 вересня 2011 року ПАТ «Фольксбанк» звернувся до Оболонського районного суду міста Києва з позовною заявою до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, тобто майже через два роки після направлення боржнику досудової вимоги про дострокове виконання зобов'язань за кредитним договором.

Ухвалюючи рішення у справі, яка є предметом перегляду, місцевий суд вважав встановленою презумпцію чинності поруки та неможливість її припинення на підставі частини четвертої статті 559 ЦК України з огляду на наявність судових рішень про стягнення кредитної заборгованості з позичальника та поручителя.

ВеликаПалата Верховного Суду у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18), враховуючи встановлену законодавцем правову природу поручительства, як додаткового (акцесорного) зобов'язання до основного договору та пряму залежність від його умов, відступила від правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду України від 26 листопада 2014 року (справа № 6-75цс14), від 03 лютого 2016 року (справа № 6-2017цс15) та від 06 липня 2016 року (справа № 6-1199цс16) про презумпцію чинності поруки та неможливість її припинення на підставі частини четвертої статті 559 ЦК України з огляду на наявність рішення суду про стягнення кредитної заборгованості, оскільки таке рішення саме по собі свідчить про закінчення строку дії договору. А тому на правовідносини, які виникають після ухвалення рішення про стягнення заборгованості, порука не поширюється, якщо інше не встановлене договором поруки.

Вищезазначеного місцевий суд не врахував та дійшов передчасного висновку про повну відмову у задоволенні позовних вимог у зв'язку із їх необґрунтованістю, залишивши поза увагою, що позичальник, який своєчасно не повернув суму позики, несе зобов'язання сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Суд апеляційної інстанції не перевірив правильність висновків суду першої інстанції, не надав належної оцінки доводам апеляційної скарги та формально погодився із висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для припинення поруки.

Частиною першою статті 400 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції під час розгляду справи в касаційному порядку не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

За таких обставин постановлена у справі ухвала суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню на підставі статті 411 ЦПК України з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

При новому розгляді справи суду необхідно об'єктивно дослідити вказані у цій постанові докази, у сукупності з іншими доказами у справі, надати оцінку основним доводам та поданим сторонами доказам в обґрунтування своїх вимог та заперечень, як в цілому, так і кожному доказу окремо.

Керуючись статтями 402, 409, 411, 415, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 26 вересня 2017 року скасувати.

Справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийД. Д. Луспеник

СуддіО. В. Білоконь

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта

Ю. В. Черняк