Справа № 128/2090/18
РІШЕННЯ

Іменем України

29 серпня 2019 року місто Вінниця

Вінницький районний суд Вінницької області

в складі:

головуючого судді Ганкіної І.А.

секретаря судового засідання Іоновій К.В.

за участі відповідачки ОСОБА_1

адвоката Педини О.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Вінниця справу за позовом Публічного акціонерного товариства «УКРСОЦБАНК» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

ВСТАНОВИВ:

ПАТ «УКРСОЦБАНК» звернулися до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, мотивуючи свої вимоги тим, що 25.05.2007 року Акціонерно-комерційний банк соціального розвитку «УКРСОЦБАНК» та ОСОБА_2 , уклали договір кредиту № 050/35-510. Акціонерний - комерційний банк соціального розвитку «УКРСОЦБАНК», 14.06.2010 року було приведено у відповідність до Закону України «Про акціонерні товариства» назву організаційну правової форми, шляхом перейменування Акціонерного - комерційного банку соціального розвитку «УКРСОЦБАНК» в Публічне акціонерне товариство «УКРСОЦБАНК».

Відповідно до умов договору, відповідач зобов`язується в порядку та на умовах, що визначені договором повертати кредит, виплачувати проценти за користування кредитом, сплачувати неустойки та інші передбачені платежі в сумі, строки та на умовах, що передбачені договором графіком погашення кредиту.

Відповідно до ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується| повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій саме кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

В забезпечення виконання зобов`язань позичальника, яким є ОСОБА_2 , що випливають з основного договору, відповідно до ст. 553 ЦК України, 25.05.2007 року, позивач та фізична особа - ОСОБА_1 , уклали договір поруки № 050/1-484. Відповідно до умов договору поруки ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , як поручитель поручається за виконання позичальником обов`язків, що виникли на підставі Основного договору або можуть виникнути на підставі нього у майбутньому.

У порушення умов Договору, позичальник ОСОБА_2 , своє зобов`язання належним чином не виконав, в результаті чого на 23.01.2018 має заборгованість на загальну суму: 49 186,52 грн., що складається з наступного: 25 988,83 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 12 533,27 грн. - заборгованість за відсотками; 6 976,69 грн. - пеня за несвоєчасне повернення кредиту; 3 432,76 грн. - пеня за несвоєчасне повернення відсотків; 254,98 грн. - комісія за ведення кредитної справи.

За наведених обставин позивач просить стягнути з відповідачів заборгованість за кредитним договором 49 186,52 грн., а також понесені ним судові витрати.

В судове засідання представник позивача адвокат Гречківський Є.Л. не з`явився, однак до позовної заяви додав письмове клопотання про розгляд справи без його участі, в якому також зазначив, що у випадку неявки відповідача, не заперечує проти винесення заочного рішення.

Після листа суду щодо необхідності явки представника позивача для надання роз`яснення щодо поданих стороною позивача доказів, повторно надав заяву, за якою просив розгляд справи проводити у його відсутність, на підставі наявних у справі доказів.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, будучи належним чином і в установленому законом порядку повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, згідно положень п.2 ч.7 ст. 128 ЦПК України, за адресою місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку.

Відповідачка ОСОБА_1 та її адвокат Педин О.А. в судовому засіданні позов не визнали. Адвокатом подано заяву про застосування нормативних положень щодо пропуску позовної давності за вимогами до поручителя ОСОБА_1 та просив визнати такий строк пропущеним без поважних причин, також просив звернути увагу на те, що розрахунок заборгованості наданий за кредитним договором №050/35-199 від 27.03.2006 року, хоча за позовом позивач просить стягнути заборгованість за договором №050/35-510. В зв`язку з вказаними сторона відповідачки ОСОБА_1 просила в задоволені позову відмовити. В подальшому відповідачка подала заяву про закінчення розгляду справи у її відсутність.

Відповідно до ст. 247 ч.2 ЦПК України суд вважає, що справу можливо розглянути без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, проаналізувавши норми закону, дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що 25.05.2007 року Акціонерно-комерційний банк соціального розвитку «УКРСОЦБАНК» та ОСОБА_2 , уклали договір кредиту № 050/35-510 (а.с.8-10).

Відповідно до умов договору, відповідач зобов`язується в порядку та на умовах, що визначені договором повертати кредит, виплачувати проценти за користування кредитом, сплачувати неустойки та інші передбачені платежі в сумі, строки та на умовах, що передбачені договором графіком погашення кредиту.

Акціонерний - комерційний банк соціального розвитку «УКРСОЦБАНК», 14.06.2010 року було приведено у відповідність до Закону України «Про акціонерні товариства» назву організаційну правової форми, шляхом перейменування Акціонерного - комерційного банку соціального розвитку «УКРСОЦБАНК» в Публічне акціонерне товариство «УКРСОЦБАНК».

В забезпечення виконання зобов`язань позичальника, яким є ОСОБА_2 , що випливають з основного договору, відповідно до ст. 553 ЦК України, 25.05.2007 року, позивач та фізична особа - ОСОБА_1 , уклали договір поруки № 050/1-484. Відповідно до умов договору поруки ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , як поручитель поручається за виконання позичальником обов`язків, що виникли на підставі Основного договору або можуть виникнути на підставі нього у майбутньому (а.с.16-17).

Як вказується позивачем в позовній заяві, у порушення умов Договору, позичальник ОСОБА_2 , своє зобов`язання належним чином не виконав, в результаті чого на 23.01.2018 має заборгованість на загальну суму: 49 186,52 грн., що складається з наступного: 25 988,83 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 12 533,27 грн. - заборгованість за відсотками; 6 976,69 грн. - пеня за несвоєчасне повернення кредиту; 3 432,76 грн. - пеня за несвоєчасне повернення відсотків; 254,98 грн. - комісія за ведення кредитної справи.

Вказану заборгованість позивач підтверджує наданим до справи розрахунком (а.с.7). Однак як вбачається з даного розрахунку розрахунок заборгованості зроблений за кредитним договором № 050/35-199 від 27.03.2006 року, замість вказаного у позові кредитного договору 050/35-510 від 25.05.2007 року (а.с.1 зворіт).

На звернення суду щодо надання роз`яснень з даного приводу та явки представника в судове засідання від 20.06.2019 року за №128/2090/18/12529/2019 судом було отримано лист представника позивача щодо розгляду справи за наявними у справі матеріалами.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй, що прямо передбачено у статті 8 Конституції України.

Відповідно до частини четвертої статті 42 Конституції України держава захищає права споживачів.

Згідно з частиною першою статті 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вольного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників.

Основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України.

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України.

Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України.

Тобто, дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

Згідно ст. 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, перерахованих в ст.11 ЦК України.

Відповідно до ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст.530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно вимог ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлено обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 ЦК України.

У частині другій ст.1054 ЦК України передбачено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Відповідно до частини першої ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно зі ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

За правилом ст.530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Судом встановлено, що Банк виконав свої зобов`язання та надав відповідачу ОСОБА_2 вищевказаний кредит, що підтверджено матеріалами справи.

Однак, як вбачається з розрахунку на підставі якого нараховано заборгованість за позовною заявою, вказаний розрахунок зроблено за кредитним договором №050/35-199 від 27.03.2006 року, але за змістом позову позивач просить стягнути заборгованість за кредитним договором №050/35-510 від 25.05.2007 року.

В зв`язку з даною невідповідністю, судом було направлено лист від 20.06.2019 року за №128/2090/18/12529/2019, на який було отримано лист представника позивача щодо розгляду справи за наявними у справі матеріалами.

У відповідності до ст.71 ЦПК України суд діє в межах заявлених вимог та поданих сторонами доказів.

Враховуючи вказане, суд вважає, що наявність саме вказаного обсягу кредитної заборгованості належними та допустимими доказами стороною позивача не підтверджено.

Крім того, суд враховує, що у відповідності з ст.530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За правилами ст.ст.256-258 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до ст.253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Відповідно до положень ст.264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Для обчислення позовної давності застосовують загальні положення про обчислення строків, що містяться в ст.ст.252-255 ЦК України.

Відповідно до ст.253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п`ята ст.261 ЦК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) зроблено висновок, що позовна давність може бути застосована лише щодо вимог про захист прав або інтересів.

Згідно з частиною першою ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Однак, виходячи з нормативних положень абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України, за яким проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики, вказане право не підлягає застосуванню, оскільки між сторонами немає домовленості про порядок повернення позики поза межами строку дії договору и доказ зворотнього суду не наданий.

Щодо нарахування пені необхідно зважати на вимоги статей 549, 550, 551 ЦК України, згідно з якими пенею є грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення зобов`язання і яка обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Проценти на неустойку не нараховуються та, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Тобто неустойка нараховується в разі порушення боржником зобов`язання (стаття 610, пункт 3 частини першої статті 611 ЦК України) з першого дня прострочення та до тих пір, поки зобов`язання не буде виконане.

При цьому, період, за який нараховується пеня за порушення зобов`язання, не обмежується. Її розмір збільшується залежно від тривалості порушення зобов`язання. Тобто пеня може нараховуватись на суму невиконаного або неналежно виконаного грошового зобов`язання (зокрема, щодо повернення кредиту чи сплати процентів за кредитом) протягом усього періоду прострочення, якщо інше не вказано в законі чи договорі.

Разом з тим відповідно до пункту 1 частини другої статті 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (як штрафу, так і пені) застосовується позовна давність в один рік. Таким чином, стягнути неустойку (зокрема, пеню незалежно від періоду її нарахування) можна лише в межах спеціальної позовної давності, яка згідно із частиною першою статті 260 ЦК України обчислюється за загальними правилами визначення строків, установленими статтями 253-255 цього Кодексу, від дня порушення грошового зобов`язання.

В оцінці застосування наведених норм права Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, викладений у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), згідно з яким право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою ст.1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою ст.625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Відповідно до п. 1.1 договору кредиту № 050/35-510 від 25.05.2007 року, п. 2.1.1 договору поруки № 050/1-484 зазначено кінцевий термін повернення кредиту - 04.05.2009, що у свою чергу означає, що при відсутності платежу в зазначений строк з наступного дня позивачу стає відомо про порушення його права, у зв`язку з чим, починається дія строку права звернення до суду з вимогою як до поручителя та і до боржника.

Строк позовної давності сплинув 04.05.2012 року, проте позивач звернувся до суду 01.08.2018 року. Разом з тим, позивачем в позовній заяві жодним чином не викладено обставин, за яких можна було б вважати, що строк позовної давності було зупинено чи перервано. Не надано суду і доказ того, що строк дії договору було продовжено чи змінено.

Значення позовної давності полягає в тому, що цей інститут забезпечує визначеність та стабільність цивільних правовідносин. Він дисциплінує учасників цивільного обігу, стимулює їх до активності у здійсненні належних їм прав, зміцнює договірну дисципліну, сталість правовідносин.

Клопотання щодо продовження строку звернення до суду з визначенням поважності причин пропуску позовної давності суду стороною позивача не надано.

Таким чином судом є встановленою наявність факту порушення суб`єктивного цивільного права особи, яка звернулась за його захистом, проте таке право не підлягає до захисту у зв`язку із припиненням права на позов у матеріально-правовому розумінні.

Щодо вимог заявлених позивачем до поручителя ОСОБА_1 суд враховує наступне:

За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України).

У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України).

У разі неналежного виконання боржником зобов`язань за кредитним договором передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України строк пред`явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Частиною четвертою статті 559 ЦК України передбачені три випадки визначення строку дії поруки: протягом строку, встановленого договором поруки; протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання, якщо кредитор не пред`явить вимоги до поручителя; протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобов`язання не встановлено або встановлено моментом пред`явлення вимоги), якщо кредитор не пред`явить позов до поручителя.

Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб`єктивного права кредитора й суб`єктивного обов`язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред`явлення позову), кредитор вчиняти не вправі.

З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію цього виду забезпечення виконання зобов`язань застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення «пред`явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання як умови чинності поруки необхідно розуміти як пред`явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Зазначене положення при цьому не виключає можливість пред`явлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання.

Керуючись положеннями частини четвертої статті 559 ЦК України, необхідно зробити висновок про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов`язання за договором повинно бути пред`явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов`язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами) або з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов`язання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем).

Таким чином, закінчення строку, встановленого договором поруки, так само, як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов`язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя.

Зазначена правова позиція висловлена в постановах Верховного Суду України від 17 вересня 2014 року у справі № 6-53цс14, від 14 вересня 2016 року у справі № 6-1451цс16.

За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.

Отже, порука - це строкове зобов`язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб`єктивне право кредитора.

Як встановлено по справі, позивачем було порушено строк пред`явлення вимоги до позичальника, в зв`язку з чим, позов в частині стягнення заборгованості з поручителя до задоволення не підлягає.

Враховуючи вищевикладене, суд оцінивши докази в їх сукупності та наявні докази в матеріалах справи, вважає за необхідне в задоволені позову відмовити.

У відповідності до ч. 2 ст. 141 ЦПК України у разі відмови в позові - на позивача покладаються понесені ним судові витрати понесені при подачі позовної заяви.

Керуючись ст. ст. 16, 526, 527, 530, 1050, 1054 ЦК України, ст. ст. 4, 10, 76, 128, 141, 224, 264, 265, 268, 273 - 274, ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

Відмовити в задоволені позову Публічного акціонерного товариства «УКРСОЦБАНК» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Судові витрати залишити за позивачем.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржене до Вінницького апеляційного суду шляхом направлення апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції в 30-ти денний строк з дня проголошення рішення.

Суддя І.А. Ганкіна