Справа №463/2482/17
Провадження №2/463/340/19
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2019 року Личаківський районний суд м. Львова

в складі головуючого судді - Мармаша В.Я.

при секретарі с/з - ОСОБА_1

за участю представника позивача - ОСОБА_2

представника відповідача - ОСОБА_3

розглянувши в режимі відеоконференції у судовому засіданні в залі суду в м. Львові справу за цивільним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 акціонерного товариства "Український професійний банк" в особі Уповноваженої особи ОСОБА_6 гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію банку ПАТ "УПБ", ОСОБА_6 гарантування вкладів фізичних осіб про зобовязання до вчинення дій, стягнення коштів, -

встановив:

Позивач звернулася до суду з позовом, який в подальшому уточнила та остаточно просила зобовязати уповноважену особу ОСОБА_6 гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ОСОБА_5 акціонерного товариства «Український професійний банк» перерахувати кошти у розмірі 18750 гривень з поточного рахунку ФОП ОСОБА_7 № НОМЕР_1 на рахунок ОСОБА_4 № 4001; подати до ОСОБА_6 гарантування вкладів фізичних осіб додаткову інформацію стосовно збільшення кількості вкладників за рахунок ОСОБА_4, якій необхідно здійснити виплати відшкодування коштів за вкладом в ОСОБА_5 акціонерному товаристві «Український професійний банк» за рахунок ОСОБА_6 гарантування вкладів фізичних осіб; зобовязати ОСОБА_6 гарантування вкладів фізичних осіб включити ОСОБА_4 до Загального реєстру вкладників публічного акціонерного товариства «Український професійний банк», які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок ОСОБА_6 гарантування вкладів фізичних осіб, стягнувши із ОСОБА_6 гарантування вкладів фізичних осіб на користь ОСОБА_4 кошти в розмірі 18750 грн.

У судовому засіданні судом поставлено на обговорення питання про закриття провадження у справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК, оскільки спір, де позовні вимоги заявлені до Уповноваженої особи ОСОБА_6 гарантування, ОСОБА_6 гарантування вкладів фізичних осіб має ознаки публічно-правого спору, й такі позовні вимоги належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Представник позивача та представник відповідача ОСОБА_5 акціонерного товариства "Український професійний банк" в особі Уповноваженої особи ОСОБА_6 гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію банку ПАТ "УПБ" у судовому засіданні при вирішенні зазначеного питання поклались на розсуд суду. Представник відповідача ОСОБА_6 гарантування вкладів фізичних осіб у судове засідання не зявився, що не перешкоджає вирішенні зазначеного питання.

Заслухавши думку представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що провадження у справі слід закрити, цей висновок підтверджується наступним.

Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Поняття «суд, встановлений законом» стосується не лише правової основи існування суду, але й дотримання ним норм, які регулюють його діяльність (пункт 24 рішення ЄСПЛ від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України», заяви № 29458/04 та № 29465/04).

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних та суспільних інтересів. Визначити, яким саме судом та за якими правилами має бути розглянутий спір і має судова юрисдикція.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб'єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

У частині першій статті 15 ЦПК України (у редакції, чинній на час звернення до суду з позовом та розгляду справи у суді першої інстанції) передбачалося, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають, зокрема, з цивільних та інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Аналогічне положення міститься й у частині першій статті 19 ЦПК України у редакції від 03 жовтня 2017 року.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, спеціальний суб'єктний склад цього спору, в якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа.

Згідно з пунктами 1, 5 частини другої статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України; у редакції, чинній на час розгляду справи в суді першої інстанції) компетенція адміністративних судів поширюється, зокрема, на спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності, а також спори за зверненням суб'єкта владних повноважень у випадках, установлених законом.

Юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема: 1) спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності; 2) спори з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби; 3) спори між суб'єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління, у тому числі делегованих повноважень; 4) спори, що виникають з приводу укладання, виконання, припинення, скасування чи визнання нечинними адміністративних договорів; 5) спори за зверненням суб'єкта владних повноважень у випадках, встановлених Конституцією та законами України; 6) спори щодо правовідносин, пов'язаних з виборчим процесом чи процесом референдуму; 7) спори фізичних чи юридичних осіб із розпорядником публічної інформації щодо оскарження його рішень, дій чи бездіяльності у частині доступу до публічної інформації.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 КАС України справа адміністративної юрисдикції - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Суб'єкт владних повноважень - це орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 7 частини першої статті 3 КАС України).

Публічно-правовий характер спору визначається тим, що вказані суб'єкти наділені владно-управлінськими повноваженнями у сфері реалізації публічного інтересу.

Характерною ознакою публічно-правових спорів є сфера їх виникнення - публічно-правові відносини, тобто передбачені нормами публічного права суспільні відносини, що виражаються у взаємних правах та обов'язках їх учасників у різних сферах діяльності суспільства, зокрема пов'язаних з реалізацією публічної влади.

Публічно-правовим вважається також спір, який виник з позовних вимог, що ґрунтуються на нормах публічного права, де держава в особі відповідних органів виступає щодо громадянина не як рівноправна сторона у правовідносинах, а як носій суверенної влади, який може вказувати або забороняти особі певну поведінку, надавати дозвіл на передбачену законом діяльність тощо.

В останній уточненій позовній заяві позивач заявила низку позовних вимог щодо зобовязання до вчинення дій, в тому числі зобов'язання уповноважену особу ОСОБА_6 подати до ОСОБА_6 додаткову інформацію щодо включення її до переліку вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок ОСОБА_6, а також про стягнення з ОСОБА_6 коштів в розмірі 18750 грн.

Отже, вимоги останньої уточненої позовної заяви фактично заявлені тільки до одного відповідача - ОСОБА_6. Хоч відповідачем також значиться ПАТ "Український професійний банк", проте позовних вимог до нього не заявлено.

Спір стосується права позивача на отримання грошових коштів на підставі укладеного з Банком договору та пред'явлений фактично до ОСОБА_6 у зв'язку з віднесенням ПАТ "Український професійний банк" до категорії неплатоспроможних та запровадженням тимчасової адміністрації.

Правовідносини у цій справі врегульовані Законом № 4452-VI. Згідно з пунктом 16 статті 2 Закону № 4452-VI тимчасова адміністрація - це процедура виведення банку з ринку, що запроваджується ОСОБА_6 стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до пункту 6 статті 2 цього Закону ліквідація банку - це процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства. Отже, у спорах, пов'язаних з виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація та/або запроваджена процедура ліквідації, своїх зобов'язань перед його кредиторами, норми Закону № 4452-VI є спеціальними, і цей Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у таких правовідносинах.

Статтею 36 вказаного Закону врегульовано наслідки запровадження тимчасової адміністрації.

Зокрема, згідно з підпунктами 1, 2 частини п'ятої статті 36 Закону № 4452-VI під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку, примусове стягнення коштів та майна банку, звернення стягнення на майно банку, накладення арешту на кошти та майно банку.

Відповідно до частини другої статті 46 цього Закону з дня призначення уповноваженої особи ОСОБА_6 банківська діяльність завершується закінченням технологічного циклу конкретних операцій у разі, якщо це сприятиме збереженню чи збільшений ліквідаційної маси.

Законом № 4452-VI встановлюються правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження ОСОБА_6, порядок виплати ОСОБА_6 відшкодування за вкладами, а також регулюються відносини між ОСОБА_6, банками, НБУ, визначаються повноваження та функції ОСОБА_6 щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків. Відносини, що виникають у зв'язку зі створенням і функціонуванням системи гарантування вкладів фізичних осіб, виведенням неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків, регулюються цим Законом, іншими законами України, нормативно-правовими актами ОСОБА_6 та НБУ (стаття 1).

За змістом статті 3 Закону № 4452-VI ОСОБА_6 є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку. ОСОБА_6 є юридичною особою публічного права, має відокремлене майно, яке є об'єктом права державної власності і перебуває у його господарському віданні.

Згідно із частиною першою статті 4 Закону № 4452-VI основним завданням ОСОБА_6 є забезпечення функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку.

Для цього ОСОБА_6 наділено відповідними функціями, передбаченими частиною другою статті 4 Закону № 4452-VI, серед яких, зокрема: ведення реєстру учасників ОСОБА_6; здійснення заходів щодо організації виплат відшкодувань за вкладами в разі прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку; здійснення заходів щодо інформування громадськості про функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, захисту прав та охоронюваних законом інтересів вкладників, підвищення рівня фінансової грамотності населення відповідно до цього Закону.

Таким чином, нормативно-правове регулювання статусу ОСОБА_6 та його місце в системі гарантування вкладів фізичних осіб дозволяє зробити висновки про те, що ОСОБА_6 є суб'єктом публічного права, створений з метою реалізації публічних інтересів держави у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку, здійснює нормативне регулювання, тобто наділений владними управлінськими функціями та є суб'єктом владних повноважень у розумінні КАС України.

Правовідносини між ОСОБА_6 і вкладниками, які претендують на відшкодування за рахунок коштів ОСОБА_6, щодо формування реєстрів вкладників, які мають право на таке відшкодування, складаються без участі банку-боржника.

Учасниками цих правовідносин є виключно вкладники та ОСОБА_6, і саме в цих учасників виникають відповідні права та обов'язки.

Банк, який ліквідується, жодним чином не впливає на той факт, чи буде особу включено до переліку тих осіб, які мають право на відшкодування за рахунок коштів ОСОБА_6. Це питання відповідно до норм Закону № 4452-VI вирішує виключно ОСОБА_6.

Так, згідно із частинами першою та другою статті 26 Закону № 4452-VI ОСОБА_6 гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за його вкладом. ОСОБА_6 відшкодовує кошти в розмірі вкладу, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами. Сума граничного розміру відшкодування коштів за вкладами не може бути меншою 200000 грн.

Вкладник набуває право на одержання гарантованої суми відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів ОСОБА_6 в межах граничного розміру такого відшкодування після прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку.

Нормами статті 27 Закону № 4452-VI встановлено порядок визначення вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами, а саме:

- уповноважена особа ОСОБА_6 складає перелік вкладників та визначає розрахункові суми відшкодування коштів за вкладами за рахунок ОСОБА_6 відповідно до вимог цього Закону станом на день отримання рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідації банку;

- уповноважена особа ОСОБА_6 формує перелік вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок ОСОБА_6, з визначенням сум, що підлягають відшкодуванню;

- виконавча дирекція ОСОБА_6 затверджує реєстр вкладників для здійснення виплат гарантованої суми відшкодування відповідно до наданого уповноваженою особою ОСОБА_6 переліку вкладників. ОСОБА_6 публікує оголошення про відшкодування коштів вкладникам у газетах «Урядовий кур'єр» або «Голос України» та на своїй офіційній сторінці в мережі Інтернет не пізніше ніж через сім днів з дня прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку;

- уповноважена особа ОСОБА_6 формує переліки вкладників, кошти яких не підлягають відшкодуванню ОСОБА_6.

Наведене свідчить про те, що з початком процедури ліквідації банку його зобов'язання перед вкладниками припинено, а вимога позивачки стосується виплати, здійснення якої належить до компетенції ОСОБА_6, тому Банк не є належним відповідачем у справі.

У справі, що розглядається, Банк хоч і значиться відповідачем, але фактично вимог до нього не заявлено, про що свідчить зміст уточненої позовної заяви.

Спір стосовно права на відшкодування вкладів фізичних осіб за рахунок коштів ОСОБА_6 в межах гарантованого державою відшкодування за вкладами є публічно-правовим, має особливий характер і стосується виконання окремої владної функції ОСОБА_6, а саме організації виплат відшкодувань за вкладами (пункт 4 частини другої статті 4 Закону № 4452-VI). До вказаного правового висновку дійшла ОСОБА_8 Верховного Суду у Постанові від 23.01.2019 у справі № 186/658/17. При цьому було зроблено висновок, що ОСОБА_6 є державною спеціалізованою установою, що виконує функції державного управління у сфері гарантування вкладів фізичних осіб, уповноважена особа ОСОБА_6 в цьому випадку виконує від імені ОСОБА_6 делеговані ним повноваження щодо гарантування вкладів фізичних осіб, а тому спір стосовно формування переліку вкладників, які мають право на гарантоване державою відшкодування коштів за вкладами за рахунок ОСОБА_6, та затвердження реєстру вкладників для здійснення гарантованих виплат є публічно-правовим та належить до юрисдикції адміністративних судів. Тобто, такий спір не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Аналогічна правова позиція висловлена, зокрема, в постановах ОСОБА_8 Верховного Суду від 18 квітня 2018 року у справі № 813/921/16 та від 23 травня 2018 року у справі № 820/3770/16 та численних постановах за 2018-2019 р.р., зокрема, у Постанові від 30.01.2019 у справі № 803/2718/15, у Постанові від 30.01.2019 у справі № 820/5442/15 та численних інших за друге півріччя 2018 2019 рік. Правові позиції в аналогічних справах за відповідний період були сформульовані однозначно та є чинними на момент розгляду справи судом.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 205 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи у суді першої інстанції) суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. Таке ж положення міститься у пункті першому частини першої статті 255 ЦПК України у редакції від 03 жовтня 2017 року.

У частинах першій і другій статті 377 ЦПК України у редакції від 03 жовтня 2017 року передбачено, що судове рішення, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково із закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 і 257 цього Кодексу. Порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19?22 цього Кодексу, є обов'язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів апеляційної скарги.

З огляду на вказане суд вважає за необхідне закрити провадження у справі, оскільки цей спір не підлягає розгляду в судах у порядку цивільного судочинства. При цьому позивачу слід роз'яснити її право на судовий захист у порядку адміністративного судочинства. З врахуванням неодноразової зміни правової позиції вищих судових інстанції у відповідній категорії справ, поданий у встановленому процесуальним законом порядку адміністративний позов повинен бути розглянутий судом в порядку адміністративного судочинства, а обставина, що зумовила неодноразову зміну підвідомчості відповідної категорії справ судам, повинна бути врахована судом під час оцінки дотримання (поважності пропуску) строків звернення до суду із відповідним позовом.

Керуючись ст.ст. 205, 255, 257, 260, 261, 354, 377 ЦПК України, суд, -

постановив:

Провадження по справі за цивільним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 акціонерного товариства "Український професійний банк" в особі Уповноваженої особи ОСОБА_6 гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію банку ПАТ "УПБ", ОСОБА_6 гарантування вкладів фізичних осіб про зобовязання до вчинення дій, стягнення коштів - закрити.

Повний текст ухвали суду складено і підписано 19.02.2019.

Ухвала суду у відповідності до ст. 261 ЦПК України набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом пятнадцяти днів з дня її проголошення через місцевий суд до Львівського апеляційного суду. Учасник справи якому ухвала суду не була вручена в день її проголошення або складення має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом 15 днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду згідно ст.354 ЦПК України.

Суддя Мармаш В. Я.