Справа № 509/3890/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 лютого 2019 року Овідіопольський районний суд Одеської області у складі:

головуючого судді Козирського Є.С.,

за участю секретаря Сірман Г.В.,

розглянувши в підготовчому судовому засіданні, в залі суду, в смт.Овідіополь цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Новодолинської сільської ради про визнання права власності на житло за набувальною давністю,-

ВСТАНОВИВ:

27 серпня 2018 року позивач звернулася до суду з вказаним позовом та уточненнями, просила суд ухвалити рішення, яким визнати за нею право власності на нерухоме майно, яке складається з квартири №8а розташованою за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, с. Нова Долина вул. Крупської № 4, за набувальною давністю.

Свої вимоги позивачка мотивувала тим, що з 1979 року батьки користувалися двокімнатною квартирою, що розташована за адресою: АДРЕСА_1. В подальшому батьки позивача розлучилися та розподілили зазначене вище нерухоме майно на дві окремі квартири, у користуванні матері залишилася квартира під № 8, а в користуванні батька квартира під № 8а. Відповідно до довідки Новодолинської сільської ради від 30.07.2018 року № 479 батько позивача ОСОБА_2, який помер 06.11.2013 року, проживав з 1979 року по день смерті за адресою: АДРЕСА_2. З ним також проживала та вела спільне господарство позивач по справі донька ОСОБА_1. Станом на сьогоднішній день будинок у якому знаходиться квартира не перебуває на жодному балансі.

12 листопада 2018 року позивач звернулася до Новодолинської сільської ради Овідіопольского району Одеської області з приводу надання дозволу на приватизацію квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_3.

Своїм листом № 02-07/460 від 22.11.2018 року Новодолинська сільська рада Овідіопольского району Одеської області відмовила мені у дозволі на приватизацію квартири № 8/А, що по вул. Крупської № 4, с. Нова Долина, Одеської області Овідіопольського району, посилаючись на те, що будинок по вул. Крупської, № 4 на балансі у Новодолинської сільської ради не перебуває, правовстановлюючі документи на даний будинок відсутні.

23.07.2018 року позивачем був виготовлений технічний паспорт на квартиру під № 8а, що розташована в житловому будинку №4 по вулиці Крупської, в с. Нова Долина Овідіопольського району Одеської області

Згідно звіту про оцінку майна у вигляді квартири, загальною площею 17,2 м2, житловою 12,0 м2, що розташована за адресою: АДРЕСА_4, вартість майна складає 134 500

Вона вважає, що вичерпала всі доступні заходи для захисту свого права та отримати у власність нерухоме майно, в якому вона проживає близько 30 років. І тому вона звернулася до суду.

11.01.2019 року позивачем була надана уточнена позовна заява, яка була отримана відповідачем.

Відповідачем було надано до суду листа від 25.01.2019 року №02-07/32 відповідно до якого відповідач згоден з позовною заявою та просить розглянути справу без представника сільської ради.

Представник позивача в судове засідання не зявився, надав заяву про розгляд справи за його відсутністю, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить їх задовольнити.

Вивчивши матеріали справи, оцінивши надані докази, суд приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що відповідно до довідки Новодолинської сільської ради від 30.07.2018 року № 479 батько позивача ОСОБА_2, який помер 06.11.2013 року, проживав з 1979 року по день смерті за адресою: АДРЕСА_5/А. З ним також проживала та вела спільне господарство позивач по справі донька ОСОБА_1. 06 листопада 2013 року помер батько позивача, ОСОБА_2. Позивач проживала разом із померлим до дня смерті, доглядала за ним, вела спільне господарство та поховала за власні кошти.

Станом на сьогоднішній день будинок у якому знаходиться квартира не перебуває на жодному балансі.

12 листопада 2018 року позивач звернулася до Новодолинської сільської ради Овідіопольского району Одеської області з приводу надання дозволу на приватизацію квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_6/А. Своїм листом № 02-07/460 від 22.11.2018 року Новодолинська сільська рада Овідіопольского району Одеської області відмовила мені у дозволі на приватизацію квартири № 8/А, що по вул. Крупської № 4, с. Нова Долина, Одеської області Овідіопольського району, посилаючись на те, що будинок по вул. Крупської, № 4 на балансі у Новодолинської сільської ради не перебуває, правовстановлюючі документи на даний будинок відсутні.

23.07.2018 року позивачем був виготовлений технічний паспорт на квартиру під № 8а, що розташована в житловому будинку №4 по вулиці Крупської, в с. Нова Долина Овідіопольського району Одеської області.

Згідно звіту про оцінку майна у вигляді квартири, загальною площею 17,2 м2, житловою 12,0 м2, що розташована за адресою: АДРЕСА_4, вартість майна складає 134 500 (сто тридцять чотири тисячі пятсот) гривень.

Керуючись, ст. 1 Першого протоколу (1952 р.) Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), ратифікованою Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97 ВР, передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користування майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено у законодавстві України. Так, відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним

Відповідно до абз. 3 ч. 2 ст. 331ЦК, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав.

Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими якІнструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставінаказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мін'юсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами).

Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинностіЦКтаЗаконом України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

При вирішенні спорів про визнання права власності суд керується законодавством, яке регулювало виникнення права власності на момент закінчення будівництва будинків, зокрема положеннямиЦК УРСР 1963 року,Законом України "Про власність",Законом України від 7 грудня 1990 року № 533-XII"Про місцеві Ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування",Законом України від 25 грудня 1974 року "Про державний нотаріат",постановою Ради Міністрів Української РСР від 11 березня 1985 року № 105"Про порядок обліку житлового фонду в Українській РСР", Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 13 квітня 1979 року за № 112/5, Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року № 5-24-26, Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР від 31 січня 1966 року,Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженою наказом Міністра юстиції Української РСР від 31 жовтня 1975 року № 45/5, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих, затвердженою наказом Міністра юстиції УРСР від 19 січня 1976 року № 1/5, та іншими нормативними актами.

За змістом п. 62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСРпідтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, які видавалися в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах.

Додатками № 32 та № 33 до Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих було затверджено зразки довідок про право власності колгоспного (селянського) двору на жилий будинок та про право власності робітника чи службовця на жилий будинок.

За змістом зазначених нормативних актів виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права.

До компетенції виконкомів місцевих Рад відносилось також питання узаконення цих будівель та внесення записів про право власності на будинки за громадянами у погосподарські книги місцевих Рад.

Погосподарські книги є особливою формою статистичного обліку, що здійснюється в Україні (УРСР) із 1979 року. В погосподарських книгах при визначенні року побудування зазначається рік введення в експлуатацію будинку.

На виконанняпостанови Ради Міністрів УРСР від 11 березня 1985 року № 105у 1985 - 1988 роках сільськими, селищними, районними Радами народних депутатів ухвалювалось рішення щодо оформлення права власності та реєстрації будинків у бюро технічної інвентаризації за даними погосподарських книг сільських, селищних Рад із додатками списків громадян, яким ці будинки належали.

Проте, незважаючи на внесення записів у погосподарські книги, більшість громадян своє право власності в БТІ не зареєстрували (не оформили).

Інструкція пропорядок реєстраціїбудинків тадомоволодінь умістах іселищах міськоготипу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31січня 1966року,яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року №56, передбачала обов'язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п. 4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п. 20 Інструкції).

Тобто записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності.

Враховуючи вищезазначені обставини, суд приходить до висновку, що у звязку із добросовісним, безперервним володінням нерухомим майном, що не має власника, у позивача виникло право власності на вказаний обєкт нерухомого майна за набувальною давністю у порядку ст. 344 Цивільного кодексу України.

Відповідно до розяснень, що містяться в листі № 24-150/0/4-13 від 28 січня 2013 року Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, зокрема, зазначено, що для набуття права власності на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери перебігу строку набувальної давності недостатньо. Умови набувальної давності підтверджуються судовим рішенням. Давнішній володілець повинен довести факти добросовісності, відкритості, безперервності і тривалості свого володіння.

Відповідно до вимог ч. 4 ст. 344 ЦК України право власності на нерухоме майно за набувальною давністю набувається за рішенням суду.

Позивач відкрито, добросовісно й безперервно володіючи квартирою №8 по вул. Крупської, 4, в с. Нова Долина Овідіопольського району Одеської області не маючи юридично оформленого та зареєстрованого права власності на спірне майно, не взмозі у встановленому законом порядку далі укладати договори з комунальними установами для обслуговування квартир, здійснювати в повному обсязі права та обовязки власника.

Відповідно до ч. 1 ст. 344ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом пяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено законодавством України.

Постановою Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ N 5 від 07.02.2014 року "Про судову практику в справах захисту права власності та інших речових прав" зазначено, що при вирішенні спорів, повязаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344ЦК).

Крім цього, враховуючи положення статей 335 і 344ЦК України, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду.

Можливість пред'явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положеньстатей 15, 16 ЦК України, а також частини четвертої статті 344ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У звязку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності.

Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади.

Виходячи зі змісту частини першої статті 344ЦК України, відсутність державної реєстрації права власності на нерухоме майно не є перешкодою для визнання права власності на це майно у зв'язку зі спливом строку набувальної давності, оскільки така державна реєстрація може бути здійснена після визнання права власності за набувальною давністю.

Рішення суду, що набрало законної сили, про задоволення позову про визнання права власності за набувальною давністю є підставою для реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (пункт 5 частини першої статті 19Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень").

Відповідно до ч. 4 ст. 344ЦК України правовласності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Відповідно до статті 3Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"державна реєстрація прав є обов'язковою. Інформація про права на нерухоме майно та їх обтяження підлягає внесенню до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 р. N3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини "передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р. та практику Європейського Суду з прав людини як джерело прав.

За ст. 6 Європейської конвенції з прав людини визнається право людини на доступ до правосуддя, а за ст. 13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред'явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення.

Ст. 1 Протоколу N 1 до Європейської конвенції про захист прав і основних свобод людини гарантує право на вільне володіння своїм майном: "Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права".

У рішенні від 30 листопада 2004 року у справі "Case of Oneryildis v. Turkey" (справа відкрита за заявою N 48939/99 та розглянута Великою палатою) Європейський суд визнав, що поняття "майно" охоплює не лише річ, яка реально існує (матеріальна складова), але також стосується засобів праводомагання (юридична складова), включаючи право вимоги, відповідно до якого особа може стверджувати, що вона має принаймні "законне сподівання" стосовно ефективного здійснення права власності.

Пунктом 21 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Федоренко проти України" від 30 червня 2006 року визначено, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути "існуючим майном" або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні "виправданими очікуваннями" щодо отримання можливості ефективного використання права власності.

Рішенням Європейського суду з прав людини в справі "Кривіцька та Кривіцький проти України" від 2 грудня 2010 року (заява N 30856/03) пунктом 44 судом встановлено, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й "необхідним у демократичному суспільстві". Інакше кажучи, воно має відповідати "нагальній суспільній необхідності", зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (див. рішення у справі "Зехентнер проти Австрії" (Zehentner v. Austria), заява N 20082/02, п. 56, ECHR 2009-...). Концепція "житла" має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див. рішення від 27 травня 2004 р. у справі "Коннорс проти Сполученого Королівства" (Connors v. the United Kingdom), заява N 66746/01, п. 82).

Рішення повинно відповідати вимогам статтей Цивільно-процесуального кодексу України (далі -ЦПК України), бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

На підставі викладеного чинним цивільним законодавством набувальна давність визначається як засіб закріплення майна за суб'єктами, що ним володіють, у випадках, коли вони не мають можливості через певні обставини підтвердити підстави виникнення прав, а також в інших ситуаціях. Право власності за набувальною давністю може бути набутим як на безхазяйні речі, так і на майно, яке належить за правом власності іншій особі.

У відповідності до ст.ст. 76-81 ЦПК України- доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобовязати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.Суд - не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обовязків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч.4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Позивач довела факт набуття нею права власності за набувальною давністю, оскільки вона добросовісно і відкрито користуються вказаною квартирою на протязі більше 10 років, отже визнання права власності не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, таким чином суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі і є підстави для визнання права власності за набувальною давністю за позивачем.

Керуючись ч.4 ст. 41, 42, 124 Конституції України, ст.ст. 9, 10, 12, 13, 258-259, 264, 265, 268, 352, 354, 355 ЦПК України, ст.ст. 11, 13, 16, 344 ЦК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Новодолинської сільської про визнання права власності на житло за набувальною давністю - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1, ідентифікаційний код НОМЕР_1, право приватної власності на нерухоме майно у вигляді квартири, загальною площею 17,2 м2, житловою 12,0 м2, що розташована за адресою: АДРЕСА_4.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку, шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня проголошення рішення. У випадку, якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 15.02.2018 року

Суддя: ОСОБА_3