Провадження № 2/161/1004/19
ЛУЦЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 лютого 2019 року Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі головуючого судді Кирилюк В.Ф., за участю секретаря судового засідання Самолюк І.М., представника позивача ОСОБА_1, представника відповідача ОСОБА_2, розглянувши в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, Приватного акціонерного товариства «Українська страхова компанія «КНЯЖА ВІЄННА ОСОБА_5» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,

В С Т А Н О В И В:

18 грудня 2017 року на адресу суду надійшов позов ОСОБА_3 (далі позивач, ОСОБА_3Ю.) до ОСОБА_4 (далі відповідач-1, ОСОБА_4В.) про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 16 жовтня 2017 року в с. Рованці Луцького району Волинської області сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобілів позивача та відповідача.

Оскільки внаслідок ДТП його учасники отримали тілесні ушкодження, СВ Луцького РВП ЛВП ГУНП у Волинській області проводилося досудове розслідування у кримінальному провадженні за даним фактом.

За результатом проведення досудового розслідування, слідчим була винесена постанова про закриття кримінального провадження у зв'язку з тим, що тілесні ушкодження отримані учасниками ДТП відносяться за ступенем важкості до легких, а тому відсутній склад кримінального правопорушення, яке передбачене ч.1 ст.286 КК України.

При цьому у вказаній постанові вказано, що винним у ДТП є саме відповідач.

За результатом ДТП позивачу була завдана майнова шкода, яку позивач визначає з врахуванням вартості відновлювального ремонту автомобіля, а також моральна шкода, яку він повязує із перенесеними душевними переживанням у зв'язку із ДТП.

Посилаючись на вищевикладене, а також приписи ст.ст.22, 23, 1166, 1187 ЦК України позивач просить суд:

1) стягнути з відповідача на свою користь матеріальні збитки у розмірі 77 772,13 грн.;

2) стягнути з відповідача на свою користь моральну шкоду у розмірі 60 000,00 грн. (а.с.66).

Ухвалою суду від 15 листопада 2018 року за клопотанням позивача залучено до участі в справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, як співвідповідача Приватне акціонерне товариство «Українська страхова компанія «КНЯЖА ВІЄННА ОСОБА_5» (далі відповідач-2).

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити.

Відповідач-1 письмового відзиву на позов не подавав. Натомість його представник у судовому засіданні заперечував щодо задоволення позову з тих підстав, що його цивільно-правова відповідальність застрахована у відповідача-2, а тому позовні вимоги слід предявляти саме до нього.

Відповідач-2 подав письмовий відзив на позов в якому заперечує позовні вимоги та вказує, що позивач, як потерпіла особа, протягом одного року з дня ДТП не звернувся до страхової компанії, що є підставою для відмови у виплаті страхового відшкодування.

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги слід задовольнити частково, з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_4, 16.10.2017 року, о 17 год. 33 хв., в с. Рованці, Луцького району, Волинської області, керуючи транспортним засобом, марки «Мерседес Бенц», номерний знак НОМЕР_1, здійснюючи маневр повороту ліворуч, проявив неуважність, не надав переваги у русі автомобілю, марки «Хундай», номерний знак НОМЕР_2, під керуванням ОСОБА_6, з яким допустив зіткнення, внаслідок чого, транспортні засоби отримали механічні пошкодження, чим порушив вимоги, передбачені п.2.3Б; п.16.13 ПДР України.

Постановою судді Луцького міськрайонного суду Волинської області від 06 грудня 2017 року № 161/17859/17 відповідач був визнаний винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП.

Частиною шостою статті 82 ЦПК України визначено, що вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обовязковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Оскільки обставини спірної ДТП та вина у її скоєнні відповідача встановлені постановою судді у справі про адміністративне правопорушення, яка набрала законної сили, суд дійшов висновку, що вказані обставини є встановленими та додатковому доказуванню не підлягають.

Як слідує з матеріалів справи, автомобіль марки «Hyundai H200», номерний знак НОМЕР_2, на праві власності належить позивачу (т.1 а.с.11).

Із виконаного на замовлення позивача звіту про оцінку слідує, що вартість матеріального збитку завданого автомобіль позивача становить 77 772,13 грн. (т.1 а.с.15).

Крім того, під час судового розгляду, за клопотанням позивача була призначена судова автотоварознавча експертиза, згідно висновку якої, розмір матеріального збитку завданого автомобілю позивача становить 145 950,12 грн. (т.1 а.с.160-166).

Однак, позивач та його представник до закінчення підготовчого провадження клопотань та заяв про збільшення позовних вимог не подавали, а тому суд розглядає позовні вимоги лише в межах суми заявленої до стягнення матеріальної шкоди - 77 772,13 грн.

Відповідач доказів, які б підтверджували інший розмір матеріального збитку автомобілю позивача суду не надав.

Крім того, як слідує з матеріалів справи, станом на час ДТП, цивільно-правова відповідальність відповідача стосовно автомобіля марки «Мерседес Бенц», номерний знак НОМЕР_1, була застрахована у відповідача-2 (т.1 а.с.215).

Надаючи правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами, суд зазначає наступне.

В першу чергу суд вважає за необхідне надати оцінку доводам представника відповідача-1 про те, що позовні вимоги слід предявляти до відповідача-2, який є страховиком у спірній ситуації.

У пунктах 68-74 постанови ОСОБА_7 Верховного Суду від 04 липня 2018 року №755/18006/15-ц зроблений наступний правовий висновок.

Стаття 1191 ЦК України та стаття 38 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», з одного боку, і стаття 993 ЦК України та стаття 27 Закону України «Про страхування», з іншого боку, регулюють різні за змістом правовідносини.

У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов'язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов'язаним суб'єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку. Після такої виплати деліктне зобов'язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. За умов, передбачених у статті 38 вказаного Закону, цей страховик набуває право зворотної вимоги (регрес) до завдавача шкоди на суму виплаченого потерпілому страхового відшкодування.

Згідно зі статтями 993 ЦК України та 27 Закону України «Про страхування» до страховика потерпілого переходить право вимоги до завдавача шкоди у деліктному зобов'язанні у межах виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Після такої виплати деліктне зобов'язання не припиняється. У ньому відбувається заміна кредитора: до страховика потерпілого переходить право вимоги, що належало цьому потерпілому у деліктному зобов'язанні, у межах виплаченого йому страхового відшкодування. Такий перехід права вимоги є суброгацією.

Відповідно до статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Відтак, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов'язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Покладання обов'язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Уклавши договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов'язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов'язку страхувальника, який завдав шкоди. А тому страховик, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, згідно зі статтями 3 і 5 вказаного Закону реалізує право вимоги, передбачене статтями 993 ЦК України та 27 Закону України «Про страхування», шляхом звернення з позовом до страховика, в якого завдавач шкоди застрахував свою цивільно-правову відповідальність.

Однак у розглядуваній ситуації суд не вважає за можливим використати у даній справі вищенаведений правовий висновок, з наступних підстав.

Так, як слідує з матеріалів справи, пояснень представника позивача та відзиву відповідача-2, позивач протягом року з дня настання ДТП не звертався до відповідача-2 як страховика із заявою про виплату страхового відшкодування.

Пунктом 37.1.4 статті 37 Закону визначено, що підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є: неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров'ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди.

Зі змісту позову слідує, що предявлену до відповідача шкоду (як матеріальну, так і моральну) позивач повязує не зі шкодою для свого життя та здоровя, а із шкодою, яка заподіяна його майну, а тому для таких вимог встановлений річний строк звернення до страховика.

Тобто, у даному випадку позивач на час розгляду справи судом, вже пропустив встановлений строк для предявлення вимог до страховика відповідача-1, що є підставою для відмови у здійсненні відповідної страхової виплати.

Однак вказане, на думку суду, не позбавляє позивача права предявити свої вимоги безпосередньо до винної особи, або власника автомобіля, який є обєктом підвищеної небезпеки, оскільки пропуск встановленого строку звернення до страховика не позбавляє судового захисту його порушених цивільних прав.

Саме з наведених мотивів вирішуючи дану справу суд враховує правовий висновок у пунктах 68-74 постанови ОСОБА_7 Верховного Суду від 04 липня 2018 року №755/18006/15-ц, однак не застосовує його до даної ситуації, оскільки позивач вже пропустив строк звернення до страховика відповідача-1.

Стосовно обґрунтованості позовних вимог до відповідача-1, суд зазначає наступне.

Частиною другою статті 1187 ЦК України визначено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Оскільки матеріалами справи підтверджена вина відповідача-1, як володільця джерела підвищенної небезпеки, у завданні шкоди автомобілю позивача, суд дійшов висновку, що вказана шкоди, при цьому як матеріальна, так і моральна, має бути відшкодована позивачу.

Визначаючи розмір належної до стягнення матеріальної шкоди, суд враховує наданий позивачем звіт про оцінку матеріального збитку автомобілю у розмірі 77 772,13 грн. (т.1 а.с.13-52).

Як вже зазначав суд, клопотань про збільшення позовних вимог до закриття підготовчого провадження позивач та його представник не заявляли, а тому висновок судового експерта про розмір матеріального збитку у розмірі 145 950,12 грн. до уваги не береться (т.1 а.с.160-194).

Отже, суд повністю задовольняє позовні вимоги про стягнення матеріальної шкоди у розмірі 77 772,13 грн.

Що стосується стягнення моральної шкоди, суд зазначає наступне.

Частинами першою та другою статті 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Крім того, суд зауважує, що у цивільному судочинстві, на відміну від адміністративного, тягар доказування факту наявності моральної шкоди та її розміру лежить саме на позивачеві, а не на відповідачеві.

Однак позивач належними та допустимими доказами не довів суду факт наявності моральної шкоди саме у розмірі 60 000,00 грн., як одного із обовязкових елементів цивільного правопорушення.

Виходячи із засад розумності, справедливості та виваженості, суд вважає, що достатньою для відшкодування моральної шкоди буде сума коштів у 10 000,00 грн., оскільки спірна ДТП спричинила зміни у звичній діяльності позивача, який постійно пересувався автомобілем, а також у житті його сім'ї. Однак такі зміни, на думку суду не є докорінними, а тому заявлена сума морального відшкодування у 60 000,00 грн. є явно завищеною.

У задоволенні позовних вимог до відповідача-2 суд відмовляє, оскільки позивач хоча залучив його як співвідповідача у справі, однак жодних позовних вимог до нього не предявив.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд зараховує до судових витрат наступні витрати позивача, відомості про які є в матеріалах справи:

1) 1 377,72 грн. судового збору, який мав би сплачуватися при зверненні до суду (т.1 а.с.1-2). фактично сплачена позивачем сума судового збору у розмірі 1 417,73 грн. є більшою ніж ставка, яка була встановлена законом на час звернення до суду, а тому надмірно сплачений судовий збір у розмірі 40,01 грн. може бути повернутий йому на підставі ст.7 Закону України «Про судовий збір» за його клопотанням;

2) 352,40 грн. судового збору за заяву про забезпечення позову (т.1 а.с.102);

3) 352,40 грн. судового збору за заяву про забезпечення доказів (т.1 а.с.104);

4) 3 861,00 грн. витрат по оплаті судової експертизи (т.1 а.с.159).

Загальний розмір підтверджених судових витрат становить 5 943,52 грн.

При цьому суд враховує, що вимоги про стягнення моральної шкоди є майновими в розумінні Закону України «Про судовий збір», що підтверджується правовою позицією, яка викладена у постанові Верховного Суду від 28 листопада 2018р. у справі № 761/11472/15-ц.

Визначаючи конкретний розмір належних до стягнення судових витрат суд враховує положення ст.141 ЦПК України та стягує судові витрати пропорційно задоволеним позовним вимогам, тобто 3 786,51 грн. (5 943,52 * (87772,13 / 137772,13)).

Вказані судові витрати стягуються виключно із відповідача-1, оскільки позовні вимоги заявлялися лише до нього.

Керуючись ст. ст.141, 265 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 77 772,13 грн. (сімдесят сім тисяч сімсот сімдесят дві гривні тринадцять копійок) в рахунок відшкодування матеріальної шкоди.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 10 000,00 грн. (десять тисяч гривень) в рахунок відшкодування моральної шкоди.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судові витрати у розмірі 3 786,51 грн. (три тисячі сімсот вісімдесят шість гривень пятдесят одна копійка).

Згідно зі статтями 273, 354, 355 ЦПК України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Волинського апеляційного суду через Луцький міськрайонний суд Волинської області.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивачем у справі є ОСОБА_3, який проживає за адресою ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП НОМЕР_3.

Відповідачем-1 у справі є ОСОБА_4, який зареєстрований за адресою ІНФОРМАЦІЯ_2, РНОКПП НОМЕР_4.

Відповідачем-2 у справі є Приватне акціонерне товариство «Українська страхова компанія «КНЯЖА ВІЄННА ОСОБА_5», адреса місцезнаходження м. Київ, вул. Глибочицька, 44, .

Повний текст рішення складений, підписаний та проголошений 14 лютого 2019 року.

Суддя Луцького міськрайонного суду

Волинської області ОСОБА_8