Постанова

Іменем України

22 січня 2019 року

м. Київ

справа № 713/1310/17-ц

провадження № 61-22088св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Кузнєцова В. О.,

учасники справи:

позивачі (відповідачі за зустрічним позовом) - ОСОБА_4, ОСОБА_5

відповідач (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_6,

відповідач за первісним та зустрічним позовом - Вижницька міська рада Вижницького району Чернівецької області,

третя особа - ОСОБА_7,

провівши у порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 13 грудня 2017 року у складі судді Пилип'юка І. В. та постанову Апеляційного суду Чернівецької області від 22 лютого 2018 року у складі колегії суддів: Литвинюк І. М., Перепелюк І. Б., Яремка В. В.,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2017 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 звернулися до суду з позовом до Вижницької міської ради Вижницького району Чернівецької області, ОСОБА_6 про встановлення факту родинних відносин, визнання права власності на майно колишнього колгоспного двору та визнання права власності на спадкове майно.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 посилалися на те, що ІНФОРМАЦІЯ_7 помер ОСОБА_8, який був батьком ОСОБА_4 та дідом ОСОБА_5 Після його смерті відкрилася спадщина на житловий будинок з надвірними будівлями та господарськими спорудами 1978 року побудови, який знаходиться по АДРЕСА_1. Згідно з погосподарськими книгами Виженської сільської ради Вижницького району за 1977-2010 роки спірне господарство відносилося до суспільної групи колгоспних дворів, оскільки голова двору ОСОБА_8 був членом колгоспу та працював у колгоспі «Радянська Україна» села Черешенька Вижницького району, звідки вийшов на пенсію. Станом на 15 квітня 1991 року членами колгоспного двору були: ОСОБА_8 - голова двору, його дружина - ОСОБА_9, їх син - ОСОБА_4 та малолітня онука (дочка сина) - ОСОБА_5, які ніколи не втрачали зв'язків із колишнім колгоспним двором, своєю працею та коштами підтримували його у належному стані. Інших членів колгоспного двору не було. ОСОБА_6 не проживала і не була зареєстрована у спірному будинку. Майно двору повністю збереглося і до цього часу не зменшувалося і не збільшувалося. Після смерті ОСОБА_8 відкрилася спадщина не на цілий житловий будинок, а на 1/4 його частину, оскільки будинок з надвірними будівлями та господарськими спорудами є майном колишнього колгоспного двору, що збереглося після його припинення. Так як членів колгоспного двору всього четверо, то кожен з них мав право на 1/4 його частину. Спадщину після ОСОБА_8, яка складалася із 1/4 частини житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, прийняли ОСОБА_9 та ОСОБА_4, по 1/2 його частині, що загалом складає 1/8 частину житлового будинку. ОСОБА_4 фактично прийняв спадщину, вступивши у володіння та управління спадковим майном, на день смерті батька постійно проживав і був зареєстрованим у будинку. ІНФОРМАЦІЯ_8 померла ОСОБА_9, яка була матір'ю ОСОБА_4 та бабою ОСОБА_5 Після її смерті відкрилася спадщина на 1/4 частину житлового будинку з надвірними будівлями та господарськими спорудами, яка належала їй у майні колгоспного двору, і на 1/8 частину цього будинку, яка належала їй після смерті ОСОБА_8 ОСОБА_4 фактично прийняв спадщину, вступивши у володіння та управління спадковим майном, був зареєстрованим у спадковому будинку на час смерті матері та розпорядився майном померлої. Однак йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв'язку з ненаданням належним чином оформлених документів, які посвідчують право власності спадкодавців на спадкове майно, та документів, що підтверджують родинні стосунки ОСОБА_4 і ОСОБА_9 як матері та сина. Враховуючи викладене, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 просили: встановити факт родинних відносин, а саме те, що ОСОБА_4 є сином ОСОБА_9, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_8; визнати за ОСОБА_4 та ОСОБА_5, за кожним окремо, право власності на 1/4 частину вказаного житлового будинку як майна колишнього колгоспного двору; визнати за ОСОБА_4 право власності на 2/4 частини спадкового майна ОСОБА_8 та ОСОБА_9, яке складається із житлового будинку з належними до нього надвірними будівлями та господарськими спорудами по АДРЕСА_1.

У вересні 2017 року ОСОБА_6 звернулася до суду із зустрічним позовом до Вижницької міської ради Вижницького району Чернівецької області, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визначення додаткового строку для прийняття спадщини, встановлення факту родинних відносин, визнання осіб такими, що втратили право на частку у колгоспному дворі та визнання права власності на спадкове майно.

Обґрунтовуючи зустрічні позовні вимоги, ОСОБА_6 посилалася на те, що ІНФОРМАЦІЯ_7 помер ОСОБА_8, який був її батьком. Після його смерті відкрилася спадщина, яка складається з житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1. На час смерті батька у будинку були зареєстровані ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1, (дружина ОСОБА_8 та її мати), ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, (син ОСОБА_8 і ОСОБА_9 та її рідний брат), ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3 (онука ОСОБА_8 і ОСОБА_9 та її племінниця). Спадкоємцями першої черги за законом після смерті батька та матері є вона (дочка ОСОБА_8 і ОСОБА_9.) та її рідний брат ОСОБА_4 (син ОСОБА_8 і ОСОБА_9.). Вона та її брат звернулися до нотаріуса із заявами про прийняття спадщини, однак їм було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом у зв'язку з відсутністю документів, які підтверджують факт родинних стосунків, та відсутністю правовстановлюючих документів на спадкове майно, а також у зв'язку з тим, що вона пропустила строк звернення із заявою про прийняття спадщини. Вона має право у будь-який час звернутися до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті своїх батьків. У свідоцтві про її народження було допущено помилку у графі «батько» та зазначено, що її батько «ОСОБА_8», а із свідоцтва про смерть вбачається, що помер «ОСОБА_8». Також у свідоцтві про укладення шлюбу з її матір'ю батько записаний «ОСОБА_8», а її мати «ОСОБА_9». Дані помилки перешкоджають прийняти спадщину. Тому необхідно в судовому порядку встановити, що ОСОБА_8 та її мати ОСОБА_9 були чоловіком і дружиною, а також те, що ОСОБА_8 був її батьком. ОСОБА_4 та ОСОБА_5 були зареєстровані у спірному житловому будинку у 2000 році, однак жодного дня у вищевказаному спадковому майні не проживали, а відтак не брали та не могли брати участі своєю працею чи коштами у веденні спільного господарства. Після смерті батька спадкоємцями за законом першої черги були його дружина (мати ОСОБА_4 та ОСОБА_6.) ОСОБА_9 та відповідачі. В матеріалах справи відсутні докази того, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 брали участь своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору за три роки до 15 квітня 1991 року, а сам факт реєстрації відповідачів за вищевказаною адресою не дає їм права на отримання частки у майні колгоспного двору. ОСОБА_4 та ОСОБА_5 втратили право на частку в майні колгоспного двору. Спадкоємцями після смерті їх батька ОСОБА_8 за законом є вона та її брат ОСОБА_4 Враховуючи викладене, ОСОБА_6 просила: визначити їй додатковий строк шість місяців на подання заяви про прийняття спадщини після смерті її матері ОСОБА_9, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_8, та після смерті її батька ОСОБА_8, який помер ІНФОРМАЦІЯ_7; встановити, що ОСОБА_8 та її мати ОСОБА_9 були чоловіком та дружиною, а також те, що ОСОБА_8 є її батьком; визнати ОСОБА_4 та ОСОБА_5 такими, що втратили право на частку в майні колишнього колгоспного двору, що знаходиться по АДРЕСА_1; визнати за нею право власності на 1/2 частину вищевказаного будинку в порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_9 та батька ОСОБА_8

Ухвалою Вижницького районного суду Чернівецької області від 05 грудня 2017 року до участі у справі як третю особу залучено ОСОБА_7, оскільки вона з 2001 року зареєстрована і проживає у спірному житловому будинку, тому рішення у справі може вплинути на її права та обов'язки щодо однієї із сторін.

Рішенням Вижницького районного суду Чернівецької області від 13 грудня 2017 року позов ОСОБА_4 та ОСОБА_5 задоволено.

Встановлено факт родинних відносин, а саме те, що ОСОБА_4 є сином померлої ІНФОРМАЦІЯ_8 ОСОБА_9

Визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/4 частку житлового будинку з надвірними будівлями та господарськими спорудами, що розташований по АДРЕСА_1, як майна колишнього колгоспного двору.

Визнано за ОСОБА_5 право власності на 1/4 частку житлового будинку з надвірними будівлями та господарськими спорудами, що розташований по АДРЕСА_1, як майна колишнього колгоспного двору.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на спадкове майно померлого ІНФОРМАЦІЯ_7 ОСОБА_8, яке складається з 1/8 частки житлового будинку з надвірними будівлями та господарськими спорудами, що розташований по АДРЕСА_1.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на спадкове майно померлої ІНФОРМАЦІЯ_8 ОСОБА_9, яке складається з 3/8 часток житлового будинку з надвірними будівлями та господарськими спорудами, що розташований по АДРЕСА_1.

Всього визнано за ОСОБА_4 І право власності на 3/4 частки вищевказаного житлового будинку.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 витрати по сплаті судового збору в сумі 1 950 грн 24 коп.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_5 витрати по сплаті судового збору в сумі 640 грн.

Зустрічний позов ОСОБА_6 задоволено частково.

Встановлено факт родинних відносин, а саме те, що ОСОБА_6 є дочкою померлих ІНФОРМАЦІЯ_7 ОСОБА_8 та ІНФОРМАЦІЯ_8 ОСОБА_9

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_6 витрати по сплаті судового збору в сумі 320 грн.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_6 витрати по сплаті судового збору в сумі 320 грн.

Ухвалюючи рішення про визнання за ОСОБА_4 та ОСОБА_5 права власності на майно колишнього колгоспного двору, суд першої інстанції виходив з того, що станом на 15 квітня 1991 року спірне господарство відносилося до суспільної групи колгоспних дворів, оскільки голова двору ОСОБА_8 працював у колгоспі «Радянська Україна» і був його членом. Членами двору були також ОСОБА_9 - дружина ОСОБА_8, ОСОБА_4 - син ОСОБА_8, ОСОБА_5 - онука ОСОБА_8, яка була неповнолітньою, вони брали участь своєю працею та коштами у господарстві двору, станом на 15 квітня 1991 року були зареєстровані і проживали в ньому. 18 квітня 1988 року ОСОБА_4 був зарахований у члени колгоспу «Радянська Україна», а 14 березня 1998 року - виключений з його членів. 15 квітня 1991 року з набранням чинності Закону України «Про власність» припинила існування така форма власності, як власність колгоспного двору. Тому, виходячи з рівності часток кожного члена колгоспного двору, який складався з чотирьох чоловік - ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_4 та ОСОБА_5, їм на праві власності належало по 1/4 частині спірного житлового будинку. У зв'язку із задоволенням первісних позовних вимог в означеній вище частині, зустрічні позовні вимоги ОСОБА_6 про визнання ОСОБА_4 та ОСОБА_5 такими, що втратили право на частку в майні колишнього колгоспного двору, задоволенню не підлягають. Задовольняючи позов ОСОБА_4 про визнання права власності на спадкове майно після смерті його батька ОСОБА_8 та матері ОСОБА_9, місцевий суд виходив з того, що 1/4 частина спірного житлового будинку належала померлому ІНФОРМАЦІЯ_7 ОСОБА_8, а інша 1/4 частина цього будинку - ОСОБА_9, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_8, як частки у майні колишнього колгоспного двору. ОСОБА_4 як спадкоємець за законом першої черги вчасно прийняв спадщину після смерті батька та матері, тому йому на праві власності належить 3/4 частки спірного житлового будинку. Задовольняючи позови ОСОБА_4 та ОСОБА_6 про встановлення факту родинних відносин, місцевий суд, оцінивши надані сторонами докази та показання свідків, встановив, що сторони є дітьми померлих ІНФОРМАЦІЯ_7 ОСОБА_8 та ІНФОРМАЦІЯ_8 ОСОБА_9 Відмовляючи у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_6 про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_6 не довела наявність у неї об'єктивних, непереборних, істотних перешкод для своєчасного подання такої заяви. Відмова в задоволенні зустрічних позовних вимог про визначення додаткового строку для прийняття спадщини повністю виключає задоволення зустрічної позовної вимоги про визнання права власності на спадкове майно після смерті ОСОБА_8 та ОСОБА_9

Постановою Апеляційного суду Чернівецької області від 22 лютого 2018 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_6 - ОСОБА_12 залишено без задоволення, рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 13 грудня 2017 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки місцевого суду по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення норм матеріального та процесуального права.

У квітні 2018 року ОСОБА_6 подала касаційну скаргу на рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 13 грудня 2017 року та постанову Апеляційного суду Чернівецької області від 22 лютого 2018 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати оскаржувані судові рішення і ухвалити нове рішення, яким первісний позов задовольнити лише в частині встановлення факту, що має юридичне значення та в частині визнання права на частку у спадковому майні за ОСОБА_4 В іншій частині первісного позову відмовити за безпідставністю. Зустрічний позов задовольнити. Визнати ОСОБА_4 та ОСОБА_5 такими, що втратили право на частку в майні колишнього колгоспного двору. Визнати за нею право власності на 1/2 частину спірного житлового будинку в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_8, який помер ІНФОРМАЦІЯ_7.

Касаційна скарга ОСОБА_6 мотивована тим, що після смерті батька в межах передбаченого законом строку на прийняття спадщини ніхто із спадкоємців її не прийняв. На час смерті батька в будинку була зареєстрована лише мати. В ході розгляду справи було встановлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у вказаному господарстві не проживали, були зняті з реєстрації у 1992 році, а зареєстровані лише у 2000 році, тобто після смерті батька спадщину не прийняли. Спадкоємцями першої черги за законом після смерті матері є вона та її рідний брат ОСОБА_4 Відповідачі за зустрічним позовом не брали і не могли брати участі у веденні спільного господарства своє працею чи коштами, оскільки не проживали у спірному житловому будинку. Зазначені обставини були підтверджені показаннями свідків. Сам факт реєстрації ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у житловому будинку не дає права на отримання частки у майні колгоспного двору. Вона прийняла спадщину після смерті батька на підставі статті 549 Цивільного кодексу Української РСР (далі - ЦК УРСР), що підтверджується наявними у неї оригіналами ощадної книжки, іменними цінними паперами та іншими документами, виданими на ім'я померлого.

23 липня 2018 року ОСОБА_4 подав відзив на касаційну скаргу, в якому просив залишити її без задоволення, посилаючись на те, що він є єдиним спадкоємцем, який прийняв спадщину після смерті своїх батьків, що підтверджується матеріалами спадкових справ, які були досліджені судом першої інстанції. Крім того, ОСОБА_6 подала до нотаріуса заяву про те, що вона пропустила строк для прийняття спадщини, її не прийняла та на неї не претендує. Вона ніколи не проживала та не була зареєстрована у спірному будинку. Натомість він був зареєстрований і постійно проживав у цьому будинку від часу його побудови. Своєю працею і коштами він приймав участь у веденні спільного господарства колгоспного двору, був членом колгоспу до 1997 року.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судами встановлено, що житловий будинок по АДРЕСА_1 відносився до суспільної групи колгоспних дворів у зв'язку з тим, що голова двору ОСОБА_8 був членом колгоспу «Радянська Україна», що підтверджується погосподарською книгою за 1977-2010 роки.

Станом на 15 квітня 1991 року у вказаному господарстві були зареєстровані: голова двору - ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_4, члени двору: дружина - ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_5, син - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_6, та онука - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3.

ОСОБА_4 та ОСОБА_5 вибули з господарства під НОМЕР_1 26 березня 1992 року та прибули 01 листопада 2000 року до господарства під НОМЕР_2. Інших будівель за даною адресою немає.

Згідно із Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів, затвердженими наказом Центрального статистичного управління СРСР 13 квітня 1979 року № 11215, визначення в сільській місцевості громадського типу господарства в погосподарській книзі та відомостей щодо членів колгоспного двору, що має правове значення, було покладено на сільські ради.

Надалі порядок ведення погосподарського обліку в сільських радах визначався Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів», затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР від 12 травня 1985 року № 5-24/26, а згодом - Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів, затвердженими постановою Держкомстату СРСР від 25 травня 1990 року № 69.

Згідно з пунктом 9 Вказівок по веденню погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів, затверджених постановою Держкомстату СРСР від 25 травня 1990 року № 69, окремим господарством є особи, що проживають разом та ведуть спільне домашнє господарство.

ОСОБА_8, ОСОБА_4 та дочка ОСОБА_4 - ОСОБА_5 були родиною, оскільки за господарством рахується один житловий будинок, в якому всі вони проживали та вели спільне господарство, в них був спільний побут і спільний двір, вони разом обробляли город в цьому господарстві.

Вказане також підтверджується довідкою Вижницької міської ради Вижницького району Чернівецької області від 05 липня 2017 року № 02/352, згідно з якою ОСОБА_4 з 1978 року і по час видачі цієї довідки зареєстрований у спадковому нерухомому майні.

Частинами першою, другою статті 120 ЦК УРСР передбачено, що майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. Колгоспний двір може мати у власності підсобне господарство на присадибній ділянці землі, що знаходиться в його користуванні, жилий будинок, продуктивну худобу, птицю.

Відповідно до частини другої статті 123 ЦК УРСР розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних.

Як роз'яснено у пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» (далі - постанова ПВСУ від 22 грудня 1995 року № 20), спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, ще регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося.

Отже, всі члени колгоспного двору, які були такими станом на 15 квітня 1991 року, мали право спільної сумісної власності на майно колгоспного двору.

Як роз'яснено у пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 червня 1983 року № 4 «Про практику розгляду судами України справ про спадкування» в редакції, чинній на виникнення спірних правовідносин, правила статті 563 ЦК УРСР про те, що спадщина на майно колгоспного двору відкривається лише після смерті останнього його члена, поширюється на випадки припинення колгоспного двору лише з цих підстав до 01 липня 1990 року. При припиненні двору з інших підстав (перетворення колгоспу у радгосп, виходу з колгоспу членів двору тощо), а також в разі смерті члена двору після 30 червня 1990 року спадщина на відповідну частку майна колгоспного двору (майна, що збереглося), відкривається після смерті кожного з його колишніх членів.

У підпункті г) пункту 6 постанови ПВСУ від 22 грудня 1995 року № 20 роз'яснено, що загальні правила спадкування щодо частки члена колгоспного двору в майні двору застосовуються з 01 липня 1990 року. При спадкуванні після смерті

останнього члена колгоспного двору, що мала місце до цієї дати, частка в майні двору, належна особі, яка вибула з членів двору, але не втратила на неї права на час смерті останнього члена двору, не входить до спадкового майна.

Спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом (частина перша статті 524 ЦК УРСР).

Згідно з частиною першою статті 529 ЦК УРСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті.

Відповідно до частин першої, другої статті 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_4, ОСОБА_5 в частині визнання за ними права власності на частку житлового будинку і про відмову в задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_6 про визнання ОСОБА_4 та ОСОБА_5 такими, що втратили право на частку в майні колишнього колгоспного двору, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про те, що господарство по АДРЕСА_1 станом на 15 квітня 1991 року відносилося до суспільної групи колгоспних дворів, позивачі за первісним позовом були членами колгоспного двору і мали право на 1/4 частину в його майні.

ІНФОРМАЦІЯ_7 помер ОСОБА_8, після смерті якого відкрилася спадщина на 1/4 частину житлового будинку по АДРЕСА_1, спадкоємцями за законом якого були його дружина ОСОБА_9 та його син ОСОБА_4, які проживали та були зареєстровані за цією адресою.

Що стосується позовних вимог ОСОБА_4 про визнання за ним права власності на спадкове майно після смерті ОСОБА_9, то Верховний Суд виходить з такого.

ІНФОРМАЦІЯ_8 померла ОСОБА_9, після смерті якої відкрилася спадщина на 3/8 частин майна (1/4 її та 1/8 спадкового майна після смерті чоловіка ОСОБА_8), спадкоємцем якої є ОСОБА_4

Відповідно до статті 1217 чинного з 2004 року Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Статтею 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно з частиною третьою статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Ухвалюючи рішення про визнання за ОСОБА_4 права власності на спадкове майно померлої ІНФОРМАЦІЯ_8 ОСОБА_9, суд першої інстанції, з рішенням якого погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_4 є спадкоємцем за законом першої черги, оскільки вчасно прийняв спадщину після смерті матері.

Відповідно до частини першої статті 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Тобто право на спадщину виникає з моменту її відкриття, і закон зобов'язує спадкоємця, який постійно не проживав із спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Згідно з частинами першою, третьою статті 1272 ЦК України, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

У пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про практику розгляду судами України справ про спадкування» роз'яснено, що вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов'язані з об'єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Відмовляючи ОСОБА_6 у задоволенні зустрічних позовних вимог про визначення їй додаткового строку для прийняття спадщини після смерті ОСОБА_8 та ОСОБА_9, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_6 не довела належними та допустимими доказами те, що вона не мала змоги в установлений законом шестимісячний строк звернутися із заявою про прийняття спадщини у зв'язку з поважними причинами. Також суди правильно виходили з того, що проживання у сільській місцевості, де немає нотаріуса, не може свідчити про наявність у спадкоємця об'єктивних, непереборних, істотних перешкод для подання заяви про прийняття спадщини.

Дослідивши надані сторонами докази та давши їм належну правову оцінку, суди встановили, що ОСОБА_4 є сином, а ОСОБА_6 - дочкою ОСОБА_8, який помер ІНФОРМАЦІЯ_7, та ОСОБА_9, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_8.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_6 про те, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 не брали і не могли брати участі у веденні спільного господарства своїми коштами чи працею, оскільки не проживали у спірному житловому будинку, що було підтверджено показаннями свідків, не заслуговують на увагу з огляду на таке.

Відповідно до частини третьої статті 10, частини першої статті 60 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваного рішення суду першої інстанції (далі - ЦПК України 2004 року), частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 57 ЦПК України 2004 року, статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 58 ЦПК України 2004 року, частина перша статті 77 ЦПК України).

Частиною другою статті 59 ЦПК України 2004 року, частиною другою статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 надали суду належні і допустимі докази на підтвердження їх проживання у спірному житловому будинку як на час смерті ОСОБА_8, так і на час смерті ОСОБА_9

Посилання ОСОБА_6 у касаційні скарзі на те, що вона прийняла спадщину після смерті батька, оскільки у неї наявні оригінали ощадної книжки, іменні цінні папери та інші документи, видані на ім'я померлого, спростовуються встановленими апеляційним судом на підставі показань свідка ОСОБА_7 обставинами, яким суд дав належну правову оцінку.

Обставини справи встановлені судами першої та апеляційної інстанцій на підставі оцінки зібраних доказів, проведеної з дотриманням вимог процесуального закону. Тобто суди дотрималися принципу оцінки доказів, згідно з яким суди на підставі всебічного, повного й об'єктивного розгляду справи аналізують і оцінюють докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, у взаємозв'язку, в єдності і протиріччі, і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення сторін.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками судів першої та апеляційної інстанцій стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували. В силу вимог вищезгаданої статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Згідно з частиною третьою статті 401 та статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і відсутні підстави для їх скасування. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам закону й підстави для їх скасування відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 13 грудня 2017 року та постанову Апеляційного суду Чернівецької області від 22 лютого 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:В. А. Стрільчук

С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов