ГОРОДИЩЕНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
справа № 691/1475/18
провадження № 2/691/157/19
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
08 квітня 2019 рокум. Городище
Городищенський районний суд Черкаської області у складі: головуючого судді Подороги Л.В., при секретарі Качан К.Ю., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Городищенського районного суду цивільну справу за позовом акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,
У судове засідання представник позивача не з'явився, надавши клопотання про слухання справи без його участі, просив задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечував.
Зі згоди представника позивача, висловленої у письмовому клопотанні, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.
У зв'язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, за нормами ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.
Вивчивши матеріали справи суд приходить до наступного.
Згідно ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання обов'язку, які виникають з підстав, встановлених ст. 11 ЦК України, в тому числі з договорів. Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором, банк або інша фінансова установа, зобов'язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити відсотки. Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог Цивільного Кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту. Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Згідно вимог ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.
Судом установлено, що 13.02.2017 ОСОБА_1, ознайомившись із Умовами та правилами надання банківських послуг у ПАТ КБ «ПриватБанк» та склавши анкету - заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, став клієнтом ПАТ КБ «ПриватБанк».
Свої підписом, відповідач надала згоду, що анкета-заява з «Умовами та Правилами надання банківських послуг» в «ПриватБанк» та «Тарифами Банку», розміщеними на сайті банку, складають договір, укладений між нею та ПАТ КБ «ПриватБанк», відповідно до умов якого, ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 2500 грн. 00 коп., у вигляді встановлення кредитного ліміту на картковий рахунок, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі визначеному у тарифах обслуговування кредитних карт.
Відповідно до п.п. 2.1.1.2.3 та 2.1.1.2.4 Умов та правил надання банківських послуг (далі-Умов), позичальник дав згоду банку самостійно змінювати кредитний ліміт.
Крім того, п. 1.1.3.2.4 Умов, передбачено можливість односторонньої зміни тарифів та інших невід'ємних частин договору за умови інформування позичальника шляхом надання виписки по картковому рахунку.
Згідно п. 2.1.1.5.5 Умов, відповідач зобов'язалася погашати заборгованість за кредитом, відсотки за його використання, за перевитрати платіжного ліміту та сплачувати комісії за умовами, передбаченими договором.
Крім того, відповідно до п. 2.1.1.5.7 Умов, ОСОБА_1 зобов'язалася слідкувати за витратами коштів в межах платіжного ліміту з метою запобігання виникнення Овердрафту, а у разі невиконання зобов'язання за кредитним договором, відповідач, відповідно до п. 2.1.1.5.6 Умов, за вимогою банку, має виконати зобов'язання з повернення кредиту та оплатити винагороди банку.
Відповідно до п. 2.1.1.7.6 Умов, при порушенні строків платежів за будь-яким із грошових зобов'язань, передбачених договором, більш ніж на 30 днів, позичальник зобов'язаний сплатити банку штраф у розмірі 500 грн. + 5 % від суми позову.
Позивач виконав свої зобов'язання за договором, надавши ОСОБА_1. кредитні кошти.
Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.
Таким чином, відповідно до умов договору, з відповідача на користь позивача слід стягнути заборгованість за кредитом 2163 грн. 86 коп. та заборгованість по нарахованих відсотках за користування кредитом 1111 грн. 25 коп.
Разом з цим, суд не погоджується з вимогою позивача, що стосується стягнення суми штрафів з огляду на наступне.
Так, відповідно до ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.
Частина 1 ст. 550 ЦК України передбачає, що право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання.
За змістом ст. 611 ЦК України, в разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов'язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди.
Виходячи з аналізу зазначених правових норм сплата неустойки є єдиним видом відповідальності за порушення зобов'язання незалежно від виду неустойки (штраф або пеня).
Стаття 61 Конституції України передбачає, що ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.
Отже, головним критерієм в оцінці правомірності застосування штрафу та пені в межах одного договору є перевірка обставин щодо їх одночасного застосування саме щодо одного і того самого виду порушення.
Відповідно до п. 2.1.1.12.6.1 Умов та Правил надання банківських послуг передбачено нарахування пені у разі виникнення прострочених зобов'язань на суму від 100 гривень, Клієнт сплачує Банку пеню відповідно до встановлених тарифів, що діють на дату нарахування та викладені на банківському сайті. Пеня нараховується в день нарахування відсотків за кредитом.
Тобто, умовами кредитного договору передбачено застосування пені як виду цивільно-правової відповідальності за прострочення (порушення строків виконання, несвоєчасне виконання) грошових зобов'язань по даному договору, внаслідок чого нарахування пені відбувається за кожний день прострочення але не менше встановленого договором (наказів банку) розміру пені за місяць з можливістю збільшення такого мінімального розміру у разі виникнення прострочення за другий місяць поспіль.
Умовами договору, а саме пунктом 2.1.1.5.6. передбачено, що в разі невиконання зобов'язань за договором на вимогу Банку виконати зобов'язання з повернення кредиту (у тому числі простроченого кредиту та овердрафту), оплати винагороди Банку.
У той самий час, згідно з п. 2.1.1.7.6. Договору, при порушенні позичальником строків платежів по якомусь з грошових зобов'язань, передбачених цим договором більш ніж на 30 днів, позичальник зобов'язаний сплатити банку штраф.
Тобто застосування і штрафу і пені пов'язано з порушенням позичальником строків виконання грошових зобов'язань за договором.
Суд не погоджується з доводами банку про необхідність стягнення з ОСОБА_1 штрафу (фіксована частина) в сумі 500 грн. та штрафу (процентна складова) в сумі 533 грн. 43 коп., та виходить з наступного.
Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов'язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового.
Покладення на боржника нових додаткових обов'язків, як заходу цивільно-правової відповідальності, має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).
Cуд відмовляє у вимогах про стягнення штрафів, як різновиду неустойки у зв'язку з їх необґрунтованістю та невідповідністю вимогам ст. 61 Конституції України (подвійна відповідальність за одне й те саме порушення).
Враховуючи вищевикладене та відповідно до ст. 549 ЦК України, штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання банком положень, закріплених ст. 61 Конституції України, щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення, а відтак про безпідставність вимог банку в цій частині
Саме до такого правового висновку дійшов Верховний Суд України у постанові по справі № 6-2003цс 15 від 21.10.2015 року. Підстав для відступлення від даної правової позиції, в даному випадку, суд не вбачає.
З наданого позивачем суду розрахунку заборгованості вбачається, що відповідачу за порушення зобов'язання нараховані як пеня, так і штраф, які є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором не відповідає нормам діючого законодавства та є безпідставним.
У зв'язку з зазначеним, суд вважає, що вимоги про стягнення штрафу (фіксована частина) в сумі 500 грн. та штрафу (процентна складова) в сумі 533 грн. 43 коп. до задоволення не підлягають.
Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача пені, суд вважає наступне.
За правилами ч. 1, ч. 3 ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.
Відповідно до ч. 1 ст. 550 ЦК України, право на неустойку (штраф, пеню) виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання.
Таким чином, пеня це санкція, яка нараховується від першого дня прострочення виконання зобов'язання й до того дня, доки зобов'язання не буде виконане.
Відповідно до ч. 1 ст. 624 ЦК України, якщо за порушення зобов'язання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків.
Виходячи з матеріалів справи, реальний збиток позивачу у наслідок невиконання відповідачем кредитного договору становить 2163 грн. 86 коп. (заборгованість по тілу кредиту), при цьому нарахована пеня є неспівмірною до розміру цього збитку та значно перевищує його.
Відповідно до положень ч. 3 ст. 509 ЦК України зобов'язання між сторонами за загальним правилом мають ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності і справедливості.
Разом з тим, із положень ч. 3 ст. 551 ЦК України вбачається, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.
У судовому засіданні встановлено, що позичальник не виконував взяті на себе зобов'язання за кредитним договором, внаслідок чого утворилася кредитна заборгованість, у зв'язку з чим заборгованість за тілом кредиту, відсотками підлягає стягненню з боржника на користь банку.
Згідно наданого банком розрахунку, позивачем нарахована пеня у розмірі 7393 грн. 40 коп.
З огляду на ті обставини, що розмір неустойки (пені) за кредитним договором значно більший від розміру боргового зобов'язання: заборгованість за тілом кредиту 2163 грн. 86 коп., за відсотками - 1111 грн. 25 коп., а пеня складає 7393 грн. 40 коп., суд приходить висновку про можливість застосування в даному випадку положення ч. 3 ст. 551 ЦК України.
Визначаючи розмір пені, суд, з врахуванням відсутності доказів негативних наслідків для позивача через прострочення виконання зобов'язання, дійшов висновку про її зменшення з 7393 грн. 40 коп. до розміру основного боргу в сумі 2163 грн. 86 коп. і вважає, що таке зменшення заборгованості відповідає засадам добросовісності, розумності та справедливості.
До такого висновку суд прийшов на підставі правового висновку зробленого Верховним Судом України у справі №6-100цс14, згідно якого ч. 3 ст. 551 ЦК України, зокрема передбачено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків. Отже, ч. 3 ст. 551 ЦК України з урахуванням положень ст. 3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що він значно перевищує розмір збитків.
Істотними обставинами в розумінні ч. 3 ст. 551 ЦК України можна вважати, зокрема, ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу (наприклад, відсутність негативних наслідків для позивача через прострочення виконання зобов'язання).
Таким чином, враховуючи роз'яснення Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України із розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» № 5 від 30.03.2012 року, суд приходить до висновку, що у даному випадку слід застосувати положення ст. 551 ЦК України стосовно зменшення неустойки через неспівмірність із розміром основного боргу.
Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.
Враховуючи, що обов'язок доказування покладається на сторони і позивач надав розрахунок заборгованості, який не спростований відповідачем, суд приймає його у якості доказу.
З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» підлягають до часткового задоволення, так як частково обґрунтовані та доведені.
Враховуючи викладене, суд вважає, що з відповідача на користь позивача слід стягнути заборгованість за кредитним договором у сумі 5438 грн. 97 коп., з яких: 2163 грн. 86 коп. - заборгованість за кредитом, 1111 грн. 25 коп. - заборгованість по відсоткам за користування кредитом, 2163 грн. 86 коп. - заборгованість за пенею.
У решті позовних вимог слід відмовити.
На підставі ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути із ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк», судові витрати пропорційно до задоволених позовних вимог, у сумі 818 грн. 96 коп.
Керуючись ст. ст. 11, 509, 526, 530, 549, 550, 610, 611, 629, 1054 ЦК України, ст. ст. 5, 6, 12, 13, 14, 81, 141, 258, 259, 263, 265, 273, 280 - 282 ЦПК України, суд, -
Позов задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», заборгованість за кредитним договором б/н від 13.02.2017 у розмірі 5438 (п'ять тисяч чотириста тридцять вісім) грн. 97 коп. та судові витрати в сумі 818 (вісімсот вісімнадцять) грн. 96 коп.
В іншій частині позову - відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення, воно може бути оскаржене в загальному порядку шляхом подачі апеляційної скарги до апеляційного суду Черкаської області в 30-ти денний строк, з дня проголошення рішення. У даному разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватись з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Позивач може оскаржити заочне рішення шляхом подачі апеляційної скарги до апеляційного суду Черкаської області в 30-ти денний строк, з дня проголошення рішення.
Суддя Л. В. Подорога