Постанова

Іменем України

18 грудня 2019 року

м. Київ

справа № 674/1344/18-ц

провадження № 61-6682св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Сімоненко В. М.,

суддів: Калараша А. А., Мартєва С. Ю., Петрова Є. В., Штелик С. П. (суддя-доповідач)

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дунаєвецького районного суду Хмельницької області від 14 грудня 2018 року у складі судді Шклярука В. М. та постанову Хмельницького апеляційного суду від 12 березня 2019 року у складі суддів: Янчук Т. О., Купельського А. В., Ярмолюка О. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2 ,

відповідач - ОСОБА_1 ,

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2018 року ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом визнання особи такою, що втратила право користування жилим будинком, виселення.

Позов мотивовано тим, що вона є власником житлового будинку з належними до нього господарськими будівлями в АДРЕСА_1 , який належить їй на підставі договору купівлі-продажу. Після придбання вказаного будинку їй стало відомо, що у ньому зареєстрований та проживає колишній член сім`ї продавця - відповідач ОСОБА_1 . Її доводи про втрату ним права користування житловим будинком та вимоги виселитись ігнорує, а тому вона просить усунути їй перешкоди в користуванні житлом шляхом визнання ОСОБА_1 таким, що втратив право на користування належним їй житловим будинком та виселення останнього із нього.

ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі-продажу, посилаючись на те, що договір купівлі-продажу житлового будинку в АДРЕСА_1 , де він проживає, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , є фіктивним, а тому його слід визнати недійсним з моменту вчинення. Він більше 33 років проживає у будинку батьків своєї дружини в АДРЕСА_1 , у якому зареєстрований як член сім`ї. За цей час своєю працею та своїми коштами добудував значну частину будинку, побудував ряд господарських споруд, в результаті чого вартість домоволодіння значно зросла в ціні. Натомість, його дружина ОСОБА_3 стала власником домоволодіння лише у 2009 році. Рішенням Дунаєвецького районного суду Хмельницької області від 19 жовтня 2017 року шлюб між ними розірвано, і тому, не маючи законної підстави для його виселення зі спірного будинку, ОСОБА_3 скористалася надуманою та штучно створеною підставою - укладення договору купівлі-продажу будинку з іншою особою, та в подальшому ініціювала подання первісного позову до суду. Укладений договір є фіктивним та вчинений сторонами без наміру створення правових наслідків, крім того при укладенні договору було занижено дійсну вартість об`єкта відчуження.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Дунаєвецького районного суду Хмельницької області від 14 грудня 2018 року позов ОСОБА_2 задоволено. Усунено перешкоди ОСОБА_2 в користуванні житлом шляхом визнання ОСОБА_1 таким, що втратив право користування будинком в АДРЕСА_1 , та виселення із будинку. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї, що є підставою для їх виселення з такого жилого приміщення. ОСОБА_1 не є ні власником житлового будинку з належними до нього господарськими будівлями в АДРЕСА_1 , ні членом сім`ї ОСОБА_2 - власника цього будинку, а тому він втратив право користування вказаним житлом і підлягає виселенню з будинку без надання іншого житла. Доводи ОСОБА_2 про те, що наявність зареєстрованого місця проживання відповідача в її житловому будинку порушує її права та інтереси як власника, є обґрунтованими, оскільки в такому випадку позивачка позбавлена в повній мірі реалізувати свої права щодо можливості використання належного їй майна. ОСОБА_1 не надано доказів того, що він витрачав особисті кошти на здійснення добудов до будинку, який раніше належав на праві власності його колишній дружині ОСОБА_3 , оскільки сам факт перебування у шлюбі не свідчить про створення спільного майна подружжя. В обґрунтування вимог за зустрічним позовом щодо недійсності укладеного договору купівлі-продажу ОСОБА_1 посилається на те, що оспорюваний правочин не відповідає вимогам чинного законодавства щодо визначення дійсної ринкової вартості об`єкта нерухомості, який підлягає відчуженню, та є фіктивним, оскільки вчинений сторонами без наміру створення правових наслідків. Разом з тим, як вбачається з наявної в матеріалах справи копії договору купівлі-продажу житлового будинку від 24 липня 2018 року, висновок про вартість відчужуваного майна проведеного оцінювачем ПП Брокерський торговий дім «Поділля» ОСОБА_4 , вартість будинку станом на 03 квітня 2018 року визначена у розмірі 150 378 грн. Вказаний висновок у судовому порядку недійсним не визнано, з ним сторони договору купівлі-продажу погодилися, про що свідчить підписаний сторонами текст самого договору, а тому підстав для його врахування при вирішенні спору суд не вбачає. Посилання у зустрічному позові на те, що укладення договору купівлі-продажу було здійснено сторонами без наміру створення правових наслідків, не заслуговують на увагу, оскільки суперечать тексту договору купівлі-продажу, підписаного самими сторонами ОСОБА_3 та ОСОБА_2 ОСОБА_1 не є стороною оспорюваного договору, ніяким чином не довів, що він претендує на спірний будинок, а тому його твердження щодо здійснення правочину без наміру створення правових наслідків є необґрунтованими. Також будь-яких доказів того, що оспорюваним договором купівлі-продажу незаконно відчужено домоволодіння в АДРЕСА_1 , унаслідок чого були порушені права позивача за зустрічним позовом ОСОБА_1 , останній суду не надав.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Хмельницького апеляційного суду від 12 березня 2019 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що, встановивши, що право користування будинком по АДРЕСА_1 ОСОБА_1 було похідним від прав колишнього власника будинку, членом сім`ї якого він був, суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок про задоволення первісного позову. Судом першої інстанції обґрунтовано не взято до уваги доводи ОСОБА_1 про те, що ОСОБА_2 не проживає та не зареєстрована у спірному будинку, а проживає за іншою адресою, оскільки закон не обмежує особу у кількості об`єктів нерухомості, що можуть належати їй на праві власності, та не зобов`язує особу при купівлі житлового будинку реєструвати у ньому власне місце проживання. Суд першої інстанції правильно вважав, що ОСОБА_1 не надано суду належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів того, що договір купівлі-продажу житлового будинку був вчинений сторонами без наміру створення правових наслідків. Зокрема, факт наявності між сторонами оспорюваного договору купівлі-продажу родинних відносин та домовленості про виселення ОСОБА_1 , факт попереднього звернення ОСОБА_3 до суду з позовом про його виселення не підтверджені жодними доказами, наявними у справі. Інші наведені ОСОБА_1 в обґрунтування зустрічного позову обставини не можуть бути підставою для задоволення його вимог. Так, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. У даній справі покупець сплатила продавцю кошти за придбане майно, на виконання нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу здійснено державну реєстрацію переходу права власності на спірний житловий будинок з господарськими будівлями від продавця до покупця, тобто майно передано від ОСОБА_3 новому власнику - ОСОБА_2 . Та обставина, що на даний час вона здійснює не всі належні їй як власнику спірного домоволодіння правомочності, не впливає на чинність укладеного нею договору, оскільки правомочності володіти, користуватися та розпоряджатися набутим майном є правами, а не обов`язками власника. Проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_5 у належному ОСОБА_2 домоволодінні не може вважатися ознакою фіктивності правочину. ОСОБА_1 не доведено наявності розумного сумніву в тому, що наміри сторін оспорюваного правочину не були спрямовані на укладення між ними договору купівлі-продажу. За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав до задоволення первісного позову та відсутність підстав для задоволення вимог зустрічного позову за їх необґрунтованістю та недоведеністю.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Доводи касаційної скарги

У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати судові рішення, відмовити у задоволенні первісного позову відмовити та задовольнити його зустрічний позов, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Підстави касаційного оскарження обґрунтовано тим, що ОСОБА_2 не проживає у спірному будинку та не оплачує комунальні послуги. Його колишня дружина є двоюрідною сестрою ОСОБА_2 , а укладений договір - зловмисна домовленість між ними щодо його виселення. Його колишня дружина уже зверталася з позовом про виселення, у задоволенні якого їй відмовлено.

Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

За частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

(1) Оцінка аргументів учасників справи і висновків судів першої й апеляційної

інстанцій

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Суди установили, що 04 травня 1985 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було зареєстровано шлюб.

06 листопада 2007 року постійне місце проживання ОСОБА_1 було зареєстровано по АДРЕСА_1 , що підтверджується копією паспорта ОСОБА_1 .

На підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Дунаєвецькою державною нотаріальною конторою Хмельницької області 08грудня 2009 року, ОСОБА_3 набула у власність вищевказаний житловий будинок з господарськими будівлями.

Рішенням Дунаєвецького районного суду Хмельницької області від 19 жовтня 2017 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 розірвано.

24 липня 2018 року між ОСОБА_3 як продавцем та ОСОБА_2 як покупцем укладений договір купівлі-продажу житлового будинку, посвідчений приватним нотаріусом Дунаєвецького районного нотаріального округу Люзняком О.М. та зареєстрований в реєстрі за № 660.

За вищевказаним договором купівлі-продажу, продавець продала покупцю майно - житловий будинок з належними до нього господарськими будівлями в АДРЕСА_1 , а покупець купила та приймає у власність вказане майно.

Згідновитягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 131966498 від 24 липня 2018 року, проведена державна реєстрація права власності ОСОБА_2 на житловий будинок з належними до нього господарськими будівлями в АДРЕСА_1 .

Відповідно до домової книги для прописки громадян, у будинку в АДРЕСА_1 , власником якого є ОСОБА_2 , зареєстровані: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 825 ЦК України врегульовано розірвання договору найму житла.

Згідно зі статтею 109 ЖК УРСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду (частини перша, друга цієї статті).

У статті 114 ЖК УРСР передбачено підстави виселення з наданням громадянам іншого жилого приміщення.

Частиною третьою статті 116 ЖК УРСР передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідно ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі.

При вирішенні питання про виселення члена сім`ї колишнього власника житла суд має враховувати і загальні норми, що регулюють питання реалізації права власності.

Відповідно до статті 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Крім того, при розгляді спорів, що не врегульовані житловим законодавством, суд застосовує норми цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№ 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.

Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа- добросовіснийнабувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)).

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Не є підставою для виселення членів сім`ї власника квартири, у тому числі й колишніх, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке фактично є втручанням у право на житло у розумінні положень статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ.

Вказаний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19).

У справі, що розглядається, виселення ОСОБА_1 в контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням порушення права останнього на житло та недобросовісності дій сторін договору купівлі-продажу, внаслідок яких ОСОБА_1 може втратити не лише право на користування житлом, а позбутися такого права взагалі та стати безхатченком.

Зі справи вбачається, що ОСОБА_1 набув право користування спірним житлом згідно із законом, тобто набув охоронюване законом право на мирне володіння майном як член сім`ї попереднього власника будинку, проживав у ньому 33 роки.

У договорі купівлі-продажу будинку сторони зазначили, що треті особи не мають майнових прав на будинок, що не відповідало дійсності.

Покупець будинку - ОСОБА_2 при вчиненні правочину була обізнана щодо обтяження будинку у вигляді права користування члена сім`ї колишнього власника квартири. Про обізнаність позивача щодо фактичного проживання та реєстрації у спірному будинку ОСОБА_1 на момент укладення договору купівлі-продажу свідчить зміст позовних вимог та надані органом реєстрації відомості щодо реєстрації осіб у спірному житлі.

Відчуження будинку попереднім власником, членом сім`ї якого є відповідач, поставило під загрозу соціальний статус останнього, який може стати безхатченком, втративши право користування житлом, яким користувався протягом 33 років.

Таким чином, дії сторін за договором купівлі-продажу будинку були недобросовісними стосовно ОСОБА_1 та спрямованими на позбавлення його права користування житлом.

У статті 6 Конвенції проголошено принцип справедливого розгляду справи, за яким кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Аналогічний принцип закріплено й у національному законодавстві, а саме статті 1 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи в судах першої й апеляційної інстанцій), згідно з якою завданнями цивільного судочинства є, зокрема, справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Те саме міститься у статті 2 ЦПК України у редакції від 03 жовтня 2017 року, згідно із частиною другою якої суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (стаття 4 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи в судах першої й апеляційної інстанцій; стаття 5 цього Кодексу у редакції від 03 жовтня 2017 року).

Як проголошено у статті 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Підстави для виселення особи без надання іншого жилого приміщення передбачені у статті 116 ЖК УРСР. Позивачем таких підстав не зазначено.

Оскільки у справі, що розглядається, позивач, придбаваючи житло, знав про проживання в ньому відповідача - члена сім`ї колишнього власника цього житла, який іншого житла не має та набув охоронюване законом право на мирне володіння майном у законний спосіб, але тим не менше не виявив розумну дбайливість про інтереси відповідача, не з`ясував, чи відмовляється відповідач від свого права користування жилим приміщенням, то суди безпідставно задовольнили позов про виселення відповідача, оскільки ні у ЦК України, ні у ЖК УРСР не передбачена можливість виселення члена сім`ї колишнього власника без надання іншого жилого приміщення (стаття 116 ЖК УРСР та стаття 405 ЦК України).

Щодо зустрічного позову про визнання договору купівлі-продажу спірного домоволодіння недійсним, то відповідно до частини першої статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Отже,фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків.

Ознака вчинення правочину фіктивно повинна бути властива діям обох сторін. Якщо одна сторона діяла фіктивно, а інша - намагалася досягти правого результату, такий правочин не може бути фіктивним.

Суди встановили, що ОСОБА_1 не надано суду належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів того, що договір купівлі-продажу житлового будинку був вчинений сторонами без наміру створення правових наслідків.

Зокрема, факт наявності між сторонами оспорюваного договору купівлі-продажу родинних відносин та домовленості про виселення ОСОБА_1 , факт попереднього звернення ОСОБА_3 до суду з позовом про його виселення не підтверджені жодними доказами, наявними у справі.

Інші наведені ОСОБА_1 в обґрунтування зустрічного позову обставини не можуть бути підставою для задоволення його вимог. У цій справі покупець сплатила продавцю кошти за придбане майно, на виконання нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу здійснено державну реєстрацію переходу права власності на спірний житловий будинок з господарськими будівлями від продавця до покупця, тобто майно передано від ОСОБА_3 новому власнику - ОСОБА_2 . Та обставина, що на даний час вона здійснює не всі належні їй як власнику спірного домоволодіння правомочності, не впливає на чинність укладеного нею договору, оскільки правомочності володіти, користуватися та розпоряджатися набутим майном є правами, а не обов`язками власника.

Недобросовісність сторін договору купівлі-продажу будинку щодо ОСОБА_1 не свідчить про фіктивність укладеного між ними правочину.

(2) Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Статтею 412 ЦПК України встановлено, що підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права (частина перша).

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню (частина третя).

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини (частина четверта).

Отже, судові рішення у справі необхідно скасувати у частині вирішення первісного позову із ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні первісного позову.

У частині вирішення зустрічного позову судові рішення залишаються без змін на підставі статті 410 ЦПК України.

(3) Щодо судових витрат

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно з частиною першою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У задоволенні первісного позову за наслідками касаційного розгляду справи відмовлено, а тому сплачений ОСОБА_1 судовий збір у сумі 1 057 грн 20 коп. за подання апеляційної скарги у частині оскарження судового рішення щодо вирішення первісного позову та 1 409 грн 60 коп. за подання касаційної скарги у частині оскарження судових рішень щодо вирішення первісного позову, а всього - 2 466 грн 80 коп., слід стягнути із ОСОБА_2 .

Керуючись статтями 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Дунаєвецького районного суду Хмельницької області від 14 грудня 2018 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 12 березня 2019 року скасувати у частині вирішення позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом визнання особи такою, що втратила право користування жилим будинком, виселення.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом визнання особи такою, що втратила право користування жилим будинком, виселення відмовити.

У частині вирішення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі-продажу рішення Дунаєвецького районного суду Хмельницької області від 14 грудня 2018 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 12 березня 2019 року залишити без змін.

Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 2 466 грн 80 коп.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Сімоненко

А. А. Калараш

С. Ю. Мартєв

Є. В. Петров

С. П. Штелик