22-ц/804/3357/19
255/3307/13-ц

Єдиний унікальний номер 255/3307/13-ц
Номер провадження 22-ц/804/3357/19
Головуючий у 1-й інстанції Пруднікова Г.М.
Доповідач Биліна Т.І.
ПОСТАНОВА

І м е н е м У к р а ї н и

24 грудня 2019 року Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої Биліни Т.І.,

суддів Лопатіної М.Ю., Мальцевої Є.Є.

за участю секретаря Сидельнікової А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , який представляє інтереси відповідача ОСОБА_2 на заочне рішення Ворошиловського районного суду м. Донецькавід11 липня 2013 рокуу цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, -

в с т а н о в и в :

20 березня 2013 року ОСОБА_3 звернувся до Ворошиловського районного суду м. Донецька з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договорами позики укладеними між ним та відповідачем 01.06.2011 року на загальну суму 874347 доларів США (зі строками повернення: 55000 доларів США до 01.07.2011 року; 125000 доларів США до 01.08.2011 року; 198580 доларів США до 01.08.2011 року; 389767 доларів США до 01.10.2011 року; 106000 доларів США до 01.06.2012 року), що підтверджується відповідними розписками від 01.06.2011 року, оскільки відповідач не виконала свої зобов`язання за вказаними договорами. Він неодноразово звертався до відповідача з вимогою повернути борг, проте позитивних наслідків не настало. У зв`язку з чим, просив суд стягнути з ОСОБА_2 заборгованість за договорами позики у розмірі 874347 доларів США та 3% річних в розмірі 38287,03 доларів США.

Заочним рішенням Ворошиловського районного суду м. Донецька від 11 липня 2013 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 суму заборгованості в розмірі 874347 доларів США, суму 3% річних в розмірі 38287,03 доларів США та судові витрати в розмірі 3441грн.

28 грудня 2018 року ОСОБА_3 звернувся до Селидівського міського суду Донецької області з заявою про відновлення втраченого судового провадження по цивільній справі №255/3307/13-ц за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики.

Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 28 січня 2019 року заяву ОСОБА_3 про відновлення втраченого судового провадження по цивільній справі №255/3307/13-цза вказаним позовом задоволено частково. Втрачене судове провадження відновлено частково, проте текст заочного рішення Ворошиловського районного суду м. Донецька від 11 липня 2013 року відновлено повністю.

03 жовтня 2019 року ОСОБА_1 , який представляє інтереси відповідача ОСОБА_2 подав до суду першої інстанції заяву про перегляд заочного рішення.

Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 18 жовтня 2019 року заяву ОСОБА_1 , який представляє інтереси відповідача ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення Ворошиловського районного суду м. Донецька від 11 липня 2013 року залишено без задоволення.

Не погодившись з вказаним заочним рішенням суду, ОСОБА_1 , який представляє інтереси відповідача ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу та посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просив заочне рішення Ворошиловського районного суду м. Донецька від 11 липня 2013 року скасувати і ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що в основу спірного судового рішення було покладено те, що між сторонами 01.06.2011 року були укладені договори позики, що підтверджується відповідними розписками. Проте, відповідач ніяких договорів позики з позивачем не укладала, грошових коштів від нього не отримувала, розписок про отримання грошових коштів позивачу не видавала. Позивач в свою чергу не надав суду першої інстанції вказаних договорів через їх відсутність у природі. Ознайомившись з копіями розписок, наданих суду першої інстанції в якості доказу позивачем, які нібито видавались йому відповідачем, скаржник звертає увагу на те, що ці копії розписок не містять: посилання на договір позики, на умови отримання грошей, відсотки, дати їх отримання, та не містять обов`язку щодо повернення грошей. За таких підстав такі розписки не можуть підтверджувати обставини щодо укладання між позивачем та відповідачем договору позики. Крім того законним платіжним засобом в Україні є грошова одиниця України гривня, тому суд постановляючи рішення про задоволення вимог повинен суму боргу визначити в гривні по курсу на день ухвалення рішення.

Представник відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_1 в суді апеляційної інстанції підтримав доводи апеляційної скарги, просив їх задовольнити.

Позивач ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_4 заперечували проти задоволення апеляційної скарги, просили її залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідач ОСОБА_2 в суд апеляційної інстанції не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи попереджена належним чином.

Зважаючи на положення ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача та представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи скарги, апеляційний суд вважає, що скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.

Вказаним вимогам оскаржуване рішення відповідаєв повній мірі,обставини судом першої інстанції встановлено повно,висновки зроблено у відповідності до вимог законів, які регулюють спірні відносини.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що між позивачем та відповідачем було укладено договори позики на загальну суму 874347 доларів США, договори були укладені в письмовій формі. Всупереч умовам договорів відповідачкою грошові кошти позивачу повернені не були.(а.с.10-14)

Колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції.

Згідно з абзацу 1 ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (в т.ч. грошові кошти у такій самій сумі) в строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ч.1 ст.1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 ЦК України.

Згідно з положеннями ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу.

Згідно зі ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Умовами ст. 536 ЦК України передбачено, що за користування чужими грошовими коштами боржник повинен сплачувати відсотки, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір відсотків за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом чи іншим актом цивільного законодавства.

В матеріалах справи про відновлення втраченого судового провадження вбачається наявність копій розписок відповідача, посвідчених позивачем.(а.с.10-14)

Заочним рішення Ворошиловського районного суду м. Донецька від 11 липня 2013 року позовні вимоги ОСОБА_5 про стягнення боргу за договором позики задоволено.

Виконавчий лист, виданий на підставі заочного рішення Ворошиловського районного суду м. Донецька від 11 липня 2013 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 суми заборгованості в розмірі 874347,00доларів США та 3% річних в розмірі 38287,03 доларів США перебував на виконанні Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, підтвердженням чого є довідка видана18.02.2019 року начальником відділу примусового виконання рішень Буханцовим О.В. Виконавчий лист було повернуто стягувачу згідно п.9 ч.1 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження» у зв`язку з проведенням на території Донецької області активної фази антитерористичної операції та неможливості проведення подальших виконавчих дій.(а.с.42)

Дії державного виконавця щодо повернення виконавчого листа були оскаржені стягувачем.(а.с.121-124)

Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 03 липня 2019 року було задоволено заяву ОСОБА_3 про видачу дублікату виконавчого листа про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 суми заборгованості в розмірі 874347,00доларів США, 3% річних в розмірі 38287,03 доларів США та поновлено строк пред`явлення виконавчого листа до виконання.

Крім того матеріали справи містять копію ухвали Ворошиловського районного суду м.Донецька від 12 грудня 2013 року про тимчасове обмеження боржника ОСОБА_2 у праві виїзду за кордон. Під час розгляду подання державного виконавця судом було встановлено, що на примусовому виконанні у ВПВР Управління ДВС ГУЮ у Донецькій області перебуває виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа, виданого Ворошиловським районним судом м.Донецька 12.08.2013 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 Є заборгованості у сумі 912634,03 долари США. Боржнику надано строк для добровільного виконання рішення суду до 02.09.2013 року, проте вимоги виконавчого документу нею не виконані, станом на 30.10.2013 року боржником не вчинено дій, спрямованих на виконання судового рішення. В судовому засіданні божник ОСОБА_2 зазначила, що грошей та майна для погашення заборгованості вона не має воно все знаходиться в іпотеці. Подання головного державного виконавця задоволено. Встановлено тимчасове обмеження у праві виїзду боржника ОСОБА_2 за межі України до виконання зобов`язань за виконавчим документом щодо стягнення на користь ОСОБА_3 вказаної суми.(а.с.156,157)

Доводи апеляційної скарги, що копії розписок не містять: посилання на договір позики, на умови отримання грошей, відсотки, дати їх отримання, та не містять обов`язку щодо повернення грошей, а за таких підстав такі розписки не можуть підтверджувати обставини щодо укладання між позивачем та відповідачем договору позики - неспроможні.

Відповідно до положень ст. 1046, 107, 1049 ЦК України за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

З огляду на вказане доводи апеляційної скарги, що відповідач ніяких договорів позики з позивачем не укладала, грошових коштів від нього не отримувала, розписок про отримання грошових коштів позивачу не видавала не є переконливими.

Доводи апеляційної скарги, що законним платіжним засобом в Україні є грошова одиниця України гривня, тому суд постановляючи рішення про задоволення вимог повинен суму боргу визначити в гривні по курсу на день ухвалення рішення не ґрунтуються на законі.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі №373/2054/16-ц за наслідками розгляду у цивільній справі про стягнення боргу за договором позики зробила висновки: частиною першою статті 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року N 959-XII "Про зовнішньоекономічну діяльність", Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року N 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" (далі - Декрет N 15-93), Законом України від 23 вересня 1994 року N 185/94-ВР "Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті".

Гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд. та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINAv. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСІІЛ, від 18 липня 2006 року).

Враховуючи наведене, рішення суду першої інстанції постановлено згідно вимог чинного законодавства та не може бути скасовано з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

У відповідності до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Повний текст постанови виготовлено 28 грудня 2019 року.

Керуючись ст.ст. 374, 375,381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , який представляє інтереси відповідача ОСОБА_2 без задоволення.

Заочне рішення Ворошиловського районного суду м. Донецька від 11 липня 2013 рокузалишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного судового рішення.

Касаційна скарга подається безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий: Т.І. Биліна

Судді М.Ю. Лопатіна

Є.Є. Мальцева