Справа № 222/277/19
Провадження № 2/222/187/2019
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 грудня 2019 року смт. Нікольське

Володарський районний суд Донецької області у складі:

головуючого судді Доценко С.І.,

при секретарі Болбат Н.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Республіканської сільської ради Нікольського району Донецької області, третя особа ОСОБА_2 , про визнання права власності на житловий будинок та позовом третьої особи з самостійними вимогами ОСОБА_2 до ОСОБА_1 та Республіканської сільської ради Нікольського району Донецької області про визнання договору дійсним та визнання права власності на спадкове майно,

ВСТАНОВИВ:

В лютому 2019 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача, в особі Республіканської сільської ради Нікольського району Донецької області, про визнання права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позову посилався на те, що вказаний будинок належить йому на підставі типового договору про передачу господарством працівнику у власність індивідуального жилого будинку з надвірними побудовами в порядку, передбаченому постановою ЦК КПРС та Ради Міністрів СРСР від 19.07.1978 року №518. Зазначений договір був зареєстрований в Республіканській сільській раді.

Рішенням Володарського районного суду Донецької області від 09.03.2005 року типовій договір визнано дійсним, визнано право власності ОСОБА_1 на домоволодіння АДРЕСА_1 .

Проте, ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 22.11.2017 року була задоволена апеляційна скарга ОСОБА_3 , ,вищевказане рішення суду скасоване, в позові ОСОБА_1 про визнання угоди дійсною відмовлено як пред`явленого до неналежного відповідача.

Посилаючись на те, що невизнання за ним права власності на нерухоме майно позбавляє його права вільно володіти власністю, просив суд визнати за собою право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 на підставі ст.392 ЦК України, тому що він виконав всі умови договору, сплатив в повному обсязі вартість вказаного майна, продавцем будинок було передано йому у володіння.

Третя особа ОСОБА_3 , яка заявила самостійні вимоги щодо предмету спору,просила суд визнати дійсною угоду купівлі продажу домоволодіння АДРЕСА_1 , укладену між ОСОБА_1 та колгоспом імені Жданова на підставі договору від19.03.1982 року та визнати за нею право власності на ј частку зазначеного домоволодіння в порядку спадкування по закону після смерті її матері ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В обґрунтування вимог зазначила, що її мати ОСОБА_5 перебувала в шлюбі з ОСОБА_1 з 02.12.1980 року ( актовий запис № 116)

Договір купівлі-продажу домоволодіння був укладений між колгоспом та ОСОБА_1 в період шлюбу. Законодавство, що діяло на момент укладення договору не пов`язувало виникнення права власності з державною реєстрацією прав на нерухоме майно. Відповідно до ч.4 ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно,що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав. Таким чином є підстави для визнання дійсним договору купівлі -продажу домоволодіння.

Але відповідно до вимог ст.22 КпШС УРСР, (чинний на час виникнення правовідносин) зазначене домоволодіння є сумісною власністю подружжя, як майно що було нажите подружжям за час шлюбу, з рівними правами щодо володіння, користування та розпорядження майном. Таким ОСОБА_5 мала Ѕ частку у сумісній власності на зазначене домоволодіння .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла. Після її смерті спадкоємцями за законом першої черги були її чоловік ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , як рідна дочка померлої. Вона своєчасно звернулась за прийняттям спадщини, але оформити право на спадкування змогла лише зараз. Під час оформлення спадщини їй стало відомо, що домоволодіння не входить до спадкової маси Тому просить суд задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі. Визнати дійсною угоду, укладену між позивачем та колгоспом Жданова щодо купівлі-продажу будинку та визнати за нею як за спадкоємцем першої черги право власності на ј частку спірного домоволодіння.

Ухвалою судді Володарського районного суду Донецької області від 19.02.2019 року, відкрито провадження у справі в порядку загального провадження та призначено підготовче засідання.

Відповідачу визначено п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву. Копія ухвали надіслана сторонам.

Відповідач відзив не надав. Надав заяву про визнання позову.

Ухвалою суду від 14.03.2019 року було закрите підготовче судове засідання.

Ухвалою суду від 14.05.2019 року ОСОБА_2 за ініціативою суду було залучено до участі в справі як третю особу без самостійних вимог на боці відповідача.

Ухвалою суду від 28.08.2019 року із Республіканської сільської ради витребувано відомості щодо реєстрації типового договору купівлі - продажу

Ухвалою Володарського районного суду Донецької області від 14.03.2019 року, підготовче провадження в справі закрито, призначено її розгляд.

Ухвалою Володарського районного суду Донецької області від 14.05.2019 року, до участі у розгляді справи в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог залучено ОСОБА_2 . Останній направлено копію ухвали, позовної заяви з додатками, надано п`ятиденний строк з дня отримання ухвали для надання пояснень у справі.

21.10.2019 року надійшла заява від ОСОБА_2 про прийняття позовної заяви та допущення до участі в справі її як третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору.

Ухвалою суду від 22 жовтня 2019 року позовна заява ОСОБА_2 була прийнята судом до спільного розгляду з первісним позовом та надано час для подання відзиву на позов.

В судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги та пояснила, що позивач працював в колгоспі імені Жданова та на підставі типового договору про передачу господарством працівнику у власність індивідуального жилого будинку з надвірними побудовами в порядку, передбаченому постановою ЦК КПРС та Ради Міністрів СРСР від 19.07.1978 року №518, який було зареєстроване в Республіканській сільській раді, набув право власності на зазначене домоволодіння, сплативши частинами всю вартість майна. Вже немає колгоспу та його правонаступника, а він до сьогодні проживає в спірному будинку.Просила задовольнити позов в повному обсязі.

Проти позовних вимог третьої особи заперечувала, тому що саме позивачем були сплачені всі кошти і будинок був переданий в індивідуальну власність як працівнику підприємства.

Представник відповідача - Республіканської сільської ради Нікольського району Донецької області в судове засідання не з`явився, але подав заяву про те що не заперечує проти заявлених позовних вимог як ОСОБА_1 так і Шаповалової. Зазначив, що в реєстрі нотаріальних дій Республіканської сільської ради за 1982 рік запис про реєстрацію типового договору про передачу господарством працівнику ОСОБА_1 у власність індивідуального жилого будинку з надвірними побудовами в порядку, передбаченому постановою ЦК КПРС та Ради Міністрів СРСР від 19.07.1978 року №518 відсутній. Відповідальність за дії попередньої влади виконком сільської ради не несе.

Пояснення третьої особи суду не надано.

Представник третьої особі із самостійними вимогами щодо предмету спору позовні вимоги позивача визнала частково, лише в частині визнання за ним права власності на 3/ч частки домоволодіння.

Наполягала на задоволенні позовних вимог третьої особи.

Вислухавши осіб, що приймали участь в судовому розгляді, дослідивши надані докази, суд встановив наступні фактичні обставини.

Так, відповідно до положень ст.4 ЦПК України, кожна особа має право, в порядку встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання права (ст.16 ЦК України).

Судом встановлено, що 19.03.1982 року між колгоспом ім. Жданова, в особі його голови, та ОСОБА_1 укладено типовий договір про передачу господарством працівнику у власність індивідуального жилого будинку з надвірними побудовами в порядку, передбаченому постановою ЦК КПРС та Ради Міністрів СРСР від 19.07.1978 року №518 (далі типовий договір), за яким перший передав, а останній прийняв домоволодіння з надвірними побудовами по АДРЕСА_1 .

За змістом типового договору, передача будинку у власність працівнику здійснюється за умови сплати ОСОБА_1 половини вартості кредиту (інша половина кредиту сплачується господарством), в розмірі 13 875 рублів, з яких 3 000 рублів сплачуються під час укладення договору, а решта в розмірі 10 875 рублів - протягом 20 років рівними частинами в строк та на умовах, визначених договором (п.2).

Також умовами договору передбачено інші права та обов`язки працівника ОСОБА_1 , в тому числі право на дострокове погашення кредитної заборгованості, та обов`язкову реєстрацію договору органами місцевого самоврядування.

Договір підписаний сторонами та має напис про реєстрацію договору в Республіканській сільській раді з підписом голови сільської ради І.М. Лоза, яка скріплена печаткою Республіканської сільської ради Донецької області. (а.с.7-8).

Згідно довідки Республіканської сільської ради Нікольського району Донецької області ОСОБА_1 проживає в будинку АДРЕСА_1 з 1982 року по нинішній день.

Згідно довідки правління КСП «Родіна», яке було правонаступником колгоспу Жданова що вартість колгоспного будинку погашена ОСОБА_1 повністю та його передано у власність без права продажу до 2002 року. (а.с.131)

Вирішуючи позов ОСОБА_1 суд застосовує положення Цивільного кодексу Української РСР від 18.07.1963 року, Закону України «Про власність» від 07.02.1991 року, щодо правовідносин в частині набуття права власності, оскільки такі виникли до набрання чинності Цивільного кодексу України 2004 року.

Так, ст.13 Закону України «Про власність» визначала об`єктами права приватної власності жилі будинки, квартири, предмети особистого користування, дачі, садові будинки, предмети домашнього господарства, продуктивна і робоча худоба, земельні ділянки, насадження на земельній ділянці, засоби виробництва, вироблена продукція, транспортні засоби, кошти, акції, інші цінні папери, а також інше майно споживчого і виробничого призначення.

Громадянин набував право власності на доходи від участі в суспільному виробництві, індивідуальної праці, підприємницької діяльності, вкладення коштів у кредитні установи, акціонерні товариства, а також на майно, одержане внаслідок успадкування або укладення інших угод, не заборонених законом (ч.2 ст.12 цього Закону).

Право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникало з моменту передання речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Переданням визнавалося вручення речей набувачеві (ст.128 ЦК УРСР).

Відповідно до Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Указ від 26 серпня 1948 року), що був визнаний таким, що втратив чинність, Указом Президії Верховної Ради СРСР від 22 лютого 1988 року № 8502-ІІ, і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Постанова від 26 серпня 1948 року), державна реєстрація нерухомого майна не проводилась в сільській місцевості. Право власності на нерухоме майно, що знаходиться в сільській місцевості, могло бути підтверджено довідкою виконавчого комітету відповідної місцевої ради.

Саме таке правове регулювання правовідносин щодо права власності на майно застосовується до прав, які виникли до січня 2004 року.

Отже, законодавство, що діяло на час укладення між колгоспом ім. Жданова та ОСОБА_1 типового договору від 19.03.1982 року, не пов`язувало виникнення права власності з його державною реєстрацією, а пов`язувало з фактом передачі речі, виконанням умов договору.

Як встановлено судом, позивач ОСОБА_1 , зі свого боку, виконав умови типового договору, а саме сплатив у строк визначений договором вартість житлового будинку, та зареєстрував типовий договір в органах місцевого самоврядування, а колгосп ім. Жданова, з іншого боку, передав у власність ОСОБА_1 житловий будинок АДРЕСА_1 .

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позивач ОСОБА_1 набув права власності на домоволодіння АДРЕСА_1 на підставі типового договору про передачу господарством працівнику у власність індивідуального жилого будинку з надвірними побудовами в порядку, передбаченому постановою ЦК КПРС та Ради Міністрів СРСР від 19.07.1978 року №518.

Надана позивачем копія договору купівлі-продажу містить відмітку про реєстрацію договору в Республіканській сільській раді, з підписом голови ради та відтиском гербової печатки ради що на думку суду є доказом його реєстрації в відповідному виконавчому комітеті сільської ради.

Той факт, що посадова особа сільської ради не зробила запис про реєстрацію договору в реєстраційній книзі нотаріальних дій ради, в світлі практики ЄСПЛ не може впливати та тим паче порушувати набуте право осіб вільно володіти та розпоряджатись своєю власністю.

На державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (рішення ЄСПЛ у справах "Лелас проти Хорватії", "Тошкуце та інші проти Румунії") і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (рішення ЄСПЛ у справах "Онер`їлдіз проти Туреччини", "Беєлер проти Італії"). Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (рішення ЄСПЛ у справі "Лелас проти Хорватії").

Потреба виправити колишню «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (рішення ЄСПЛ у справі "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки").

Отже в цих рішеннях ЄСПЛ йдеться про дотримання принципу «належного урядування». Він передбачає, що «особа-суб`єкт приватного права, не може відповідати за помилки державних органів при виконанні ними своїх повноважень, а державні органи не можуть вимагати повернення в попередній стан, посилаючись на те, що вони при виконанні своїх повноважень припустилися помилки» (рішення ЄСПЛ «Стретч проти Об`єднаного Королівства Великобританії і Північної Ірландії» від 24 червня 2003 року.

Але суд вважає встановленим на підставі копії свідоцтва про укладення шлюбу, що на час набуття права власності на домоволодіння позивач перебував в шлюбі з ОСОБА_5 , який укладено 02.12.1980 року Володарським районним відділом ЗАГС Донецької області за актовим записом №116 ( а.с.136)

Із копії свідоцтва про право на спадщину законом вбачається, що ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 та спадкоємцями після її смерті є її чоловік ОСОБА_1 та дочка ОСОБА_2 .

Відповідно до вимог ст.22 КпШС УРСР, (чинний на час виникнення правовідносин) зазначене домоволодіння є сумісною власністю подружжя, як майно що було нажите подружжям за час шлюбу, з рівними правами щодо володіння, користування та розпорядження майном.

Таким чином ОСОБА_5 мала право на Ѕ частку у сумісній власності подружжя на зазначене домоволодіння.

Враховуючи, що спадкоємцями після її смерті є позивач та третя особа, як спадкоємці першої черги за законом, то відповідно до вимог ст.529 ЦК УРСР, яка діяла на час відкриття спадщини, вони спадкують в рівних частках , то Ѕ частка домоволодіння, яка теж входить до спадкової маси підлягає спадкуванню в рівних частках.

Таким чином, враховуючи набуте право позивача на Ѕ частку домоволодіння за договором купівлі продажу та ј частку від спадкування після смерті дружини, то за ним слід визнати право власності на домоволодіння в розмірі ѕ часток.

ОСОБА_2 має право на отримання в порядку спадкування право власності на ј частку спірного домоволодіння.

Таким чином позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з визнанням за позивачем права власності на 3/4 частки домоволодіння АДРЕСА_1 .

В повному обсязі підлягають задоволенню позовні вимоги третьої особи. Суд вважає необхідним визнати дійсним договір купівлі продажу спірного житлового будинку та визнати за Шаповаловою право власності на ј частку домоволодіння.

Керуючись ст.ст. ст. ст. 12, 13, 81, 263-265, 354 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Задовольнити частково позов ОСОБА_1 до Республіканської сільської ради Нікольського району Донецької області, третя особа ОСОБА_2 , про визнання права власності на житловий будинок

Визнати за ОСОБА_1 право власності на ѕ (три четвертих) частки домоволодіння АДРЕСА_1 .

В решті позову відмовити.

Задовольнити позовні вимоги третьої особи ОСОБА_2 до ОСОБА_1 та Республіканської сільської ради Нікольського району Донецької області про визнання договору дійсним та визнання права власності на спадкове майно.

Визнати дійсним укладений 19.03.1982 року між колгоспом ім. Жданова, та ОСОБА_1 договір про передачу господарством працівнику у власність індивідуального жилого будинку з надвірними побудовами в порядку, передбаченому постановою ЦК КПРС та Ради Міністрів СРСР від 19.07.1978 року №518 за адресою АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_2 в порядку спадкування право власності на ј (одну четверту) частку домоволодіння АДРЕСА_1 .

Рішення може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги до Донецького апеляційного суду через Володарський районний суд Донецької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя С.І. Доценко