Справа № 462/303/17 Головуючий у 1 інстанції: Бориславьки Ю. Л.
Провадження № 22-ц/811/415/18 Доповідач в 2-й інстанції: Левик Я. А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 січня 2019 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Львівського апеляційного суду в складі:

Судді-доповідача: Левика Я.А.,

суддів: Струс Л.Б., Шандри М.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3 на рішення Залізничного районного суду м.Львова в складі судді Бориславського Ю.Л. від 22 травня 2018 року у справі за позовомОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Львівгаз збут» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, квартальних премій та відшкодування моральної шкоди, -

в с т а н о в и л а :

рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 22 травня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_2 про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, квартальних премій та відшкодування моральної шкоди - відмовлено.

Дане рішення оскаржили ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_4

В своїй апеляційній скарзі просять рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким задоволити позов ОСОБА_2 Вважають, що оскаржуване рішення підлягає скасуванню з підстав недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідності висновків, викладених у рішенні обставинам справи, порушенням норм процесуального права та неправильним застосування норм матеріального права. Зазначають, що відповідачем не дотримано вимог ч.3 ст. 49-2 КЗпП України, та надано позивачу дві пропозиції переведення на посади від 15.11.2016 року та від 07.12.2016 року, однак перша з двох пропозицій позивачу була надана не в день попередження 21.10.2016 року, а лише 15.11.2016р., що вже є порушенням обов'язку відповідача одночасно з попередженням запропонувати вакантні посади. Вказують на те, що станом на 21.10.2016 року у відповідача було 9 вільних посад, які могли бути запропоновані позивачу, але відповідач умисно зволікав з наданням пропозиції цих посад. Також, вказують на те, що судом не застосовано ч.1 ст. 43 КЗпП України, про необхідність застосування якої свідчать положення Наказів відповідача №лз-8-16 від 10.05.2016 року та №лз-33-16 від 06.10.2016 року «Про скорочення штату працівників», в яких зазначено про необхідність підготовки подання на первинний профспілковий комітет про надання згоди на розірвання трудового договору на підставі п.1 ст.40 КЗпП України з працівником, штатна одиниця якого підлягає скороченню, а також сам факт звернення відповідача до профспілкового органу за таким дозволом згідно Повідомлення №ЛЗ-966-16 від 10.05.2016 року. Крім цього, звертають увагу на те, що профком на своєму засіданні згідно протоколу від 26.05.2016 року не дав згоди на скорочення посади заступника директора. Також зазначають, що не відповідають обставинам справи висновки суду про те, що виплата квартальних премій є правом, а не обов'язком відповідача і така виплата проводиться в кожному випадку на підставі рішення роботодавця, оскільки згідно Положення про преміювання по ТОВ «Львівгаз збут» нарахування та виплата премій врегульована за наступним принципом: премії виплачуються всім працівникам кожного кварталу, якщо товариство досягло позитивних показників. Вказують на те, що позивач весь перший квартал 2016 року працювала на посаді директора згідно з контрактом та не мала дисциплінарних стягнень на день виплати, однак квартальна премія за перший квартал 2016 року позивачу не була ви плачена. Крім цього, зазначають, що процедура звільнення позивача з роботи розпочалася ще з прийняттям першого наказу №лз-8-16 від 10.05.2016р. «Про скорочення штату працівників» і тривала до 22.12.2016 року відповідно позивач перебувала на лікуванні після вчинення відповідачем дій щодо звільнення позивача з роботи, що доводить наявність у позивача страждань та погіршення стану здоров'я у зв'язку з неправомірними діями щодо неї і відповідно про заподіяння моральної шкоди.

Відповідно до ст. 368, ч.2 ст. 369 ЦПК України, розгляд справи проводився без повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши доводи учасників справи в межах мотивів позовної заяви, заяв про уточнення позовних вимог, заперечень та відзиву на позовну заяву, апеляційної скарги, відзиву на неї, а також пояснень та інших заяв учасників справи (їх представників) у судах обох інстанцій, - колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Із змісту оскаржуваного рішення вбачається, що суд першої інстанції, посилаючись, зокрема, на ч.1 ст. 4, ч.1 ст.13, ст.ст. 12, 81 ЦПК України, п.1 ч.1 ст. 40, ч.І ст.49-2, ст.ст. 43-1, 237-1 ч.З ст.49-2 КЗпП України, п.19 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.1992 р. «Про практику розгляду судами трудових спорів», правову позицію Верховного суду України, яка викладена у справі №6-40цс15 від 01.04.2015 року, ч.1 ст.22, ст.23, ч.1 ст. 1167 ЦК України, п.5, 9 Постанови Пленуму Верховного суду України №4 від 31.03.1995р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», позицію Верховного суду України, викладеній в ухвалі від 20.01.2010 року у справі №6-26521св08 та відмовляючи в задоволенні позову, - виходив з того, що позивач ОСОБА_2 06.04.2016 року прийнята на посаду заступника директора Товариства з обмеженою відповідальністю «Львівгаз збут», з посадовим окладом згідно штатного розпису, що стверджується копією наказу №15-к/тр від 06.04.2016 р. Згідно наказу № 118-к/тр від 22.12.2016 р. ОСОБА_2 - заступника директора ТОВ «Львівгаз збут» звільнено з роботи 22.12.2016 року у зв'язку із скороченням штату працівників, п.1 ст. 40 КЗпП України. Як ствердила позивач та це підтверджується листками непрацездатності, остання перебувала на лікуванні з 03.06.2016 р. по 20.10.2016 р. та приступила до роботи 21.10.2016р. Згідно наказу №ЛЗ-33-16 від 06.10.2016 р. «Про скорочення штату працівників ТОВ «Львівгаз збут»», з метою зменшення об'ємів виконуваних робіт та перерозподілом посадових обов'язків, директором ТОВ «Львівгаз збут» вирішено скоротити 22.12.2016 р. штат працівників ТОВ «Львівгаз збут» на 1 одиницю, а саме: посаду заступника директора ТОВ «Львівгаз збут». Відтак, судом встановлено, що у ТОВ «Львівгаз збут» мало місце скорочення штатної чисельності працівників. Крім цього, матеріалами справи підтверджено, що при звільненні позивача у зв'язку із скороченням штатної чисельності дотримано всіх вимог законодавства, що регулюють вивільнення працівника. Попередженням, за підписом директора ТОВ «Львівгаз збут» ОСОБА_2 попереджено про наступне вивільнення з роботи 22.12.2016 р. за п.1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку із зміною штату працівників ТОВ «Львівгаз збут» на підставі наказу №ЛЗ-33-16 від 06.10.2016 р. «Про скорочення штату працівників ТОВ «Львівгазбут», з яким ОСОБА_2 була ознайомлена 21.10.2016р. про що свідчить її підпис. Відтак, суд прийшов до переконання, що відповідачем було дотримано вимоги ч.І ст.49-2 КЗпП України щодо своєчасного повідомлення ОСОБА_2 про скорочення чисельності штату працівників та майбутнє звільнення. Як вбачається з листа директора ТОВ «Львівгаз збут» позивачу ОСОБА_2 було запропоновані переведення на вакантні посади: секретаря ТОВ «Львівгаз збут», фахівця з реалізації Львівського відділу реалізації, начальника територіального відділу реалізації Дрогобицького відділу реалізації, проте, позивач 15.11.2016р. відмовилась від запропонованих посад. Листом директора ТОВ «Львівгаз збут» позивачу ОСОБА_2 було запропоновано переведення на вакантні посади: інженера з охорони праці, комірника, фахівця з договірної роботи, відділ супроводу клієнтів, фахівця з договірної роботи 1 категорії, відділ супроводу клієнтів, провідний фахівець з фінансової роботи, проте, позивач 07.12.2016 р. відмовилась від запропонованих посад. Дослідивши штатний розпис № 01Но-35-0916 від 31.09.2016 із змінами, суд дійшов висновку, що позивачу надано всі наявні вакантні посади, пропозиціями від 15.11.2016 року та 07.12.2016р., чітко в проміжку часу між датою попередження (21.10.2016 року) та датою звільнення (22.12.2016 року). Відтак, враховуючи вищенаведене, суд прийшов до переконання, що при звільненні позивача у зв'язку із скороченням штату працівників ТОВ «Львівгаз збут», відповідачем було дотримано вимоги законодавства, а тому відсутні правові підстави про поновлення позивача на роботі. Крім цього, з досліджених матеріалів справи вбачається, що згідно з п.4.3. Контракту директор може отримувати винагороду за індивідуальні досягнення за результатами діяльності Товариства (квартал, півріччя, рік), розмір винагороди встановлюється наказом директора у відповідності з додатком до цього Контракту. Відповідач мотивує власну позицію посилаючись на п.2 додатку до Контракту з Директором ОСОБА_2, від 01.03.2016 року, згідно з яким директору виплачується квартальна премія в розмірі до 22 600 грн. в порядку передбаченому Контрактом та вважає, що Товариству надається право виплатити або не виплатити премію в розмірі від 0 до 22 600 грн. Із матеріалів справи встановлено, що п. 4.2 Положення про преміювання персоналу ТОВ «Львівгаз збут», затвердженого директором 06.04.2016р. встановлюється право, а не обов'язок Товариства виплачувати квартальні премії. Одноразові премії призначаються та виплачуються з урахуванням особистого внеску в кожному конкретному випадку за наказом директора Товариства. Це індивідуальна премія і для її нарахування враховується особистий внесок в діяльність Товариства. ОСОБА_2 з 07.04.2016р. по 08.04.2016р. перебувала на денному стаціонарному лікуванні, що підтверджується листком непрацездатності №2676634, виданим Комунальною 3-ю міською лікарнею; з 08.04.2016р. по 22.04.2016р. перебувала на стаціонарному лікуванні, що підтверджується листком тимчасової непрацездатності №322338, виданим Комунальною 3-ю міською лікарнею; з 03.06.2016р. по 10.06.2016р. перебувала на стаціонарному лікуванні, що підтверджується листком непрацездатності №249262, виданим Комунальною 3-ю міською лікарнею; 11.06.2016р. по 17.06.2016р. перебувала на амбулаторному лікуванні, що підтверджується листком непрацездатності № 324002, виданим Комунальною 3-ю міською лікарнею; з 21.06.2016р. по 02.07.2016р. перебувала на стаціонарному лікуванні, що підтверджується листком непрацездатності №591972, виданим Комунальною 3-ю міською лікарнею; з 18.07.2016р. по 15.08.2016р. перебувала на амбулаторному лікуванні, що підтверджується листком непрацездатності №324210, виданим Комунальною 3-ю міською лікарнею; з 16.08.2016р. по 12.09.2016р. перебувала на амбулаторному лікуванні, що підтверджується листком непрацездатності №324395, виданим Комунальною 3-ю міською лікарнею; з 13.09.2016р. по 26.09.2016р. перебувала на стаціонарному лікуванні, що підтверджується листком непрацездатності №501299, виданим Комунальною 3-ю міською лікарнею; з 27.09.2016р. по 20.10.2016р. перебувала на амбулаторному лікуванні, що підтверджується листком непрацездатності №432711, виданим Комунальною 3-ю міською лікарнею. Суд погоджується із наведеними доводами відповідача стосовно невиплати премій за перший та другий квартал 2016 року, а також одноразової премії з нагоди професійного свята. Із досліджених матеріалів справи вбачається, що лікування позивача передувало попередженню про звільнення від 22.10.201бр. та безпосередньому звільненню 22.12.2016р. Проаналізувавши вищевикладені обставини справи та законодавчі норми, виходячи з принципів законності, об'єктивності, виваженості, розумності та справедливості, беручи до уваги обставини по справі, суд вважає, що інші похідні вимоги позивача також не підлягають задоволенню.

Колегія суддів вважає, що такі висновки суду першої інстанції зроблені без повного та всебічного з'ясування обставин, що мають значення для справи; частково обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону не відповідають; частина обставини, які суд вважав встановленими - не доведені.

Позивач ОСОБА_2 звернулася в суд із позовом до ТзОВ «Львівгаз збут», у якому із урахуванням уточнених позовних вимог просила:

-поновити її на роботі на посаді заступника директора Товариства з обмеженою відповідальністю «Львівгаз збут»;

-стягнути із Товариства з обмеженою відповідальністю «Львівгаз збут» на її користь заробітну плату за час вимушеного прогулу з розрахунку 695 грн. 18 коп. - середньоденний заробіток з 22 грудня 2016 року по день прийняття рішення;

-стягнути із Товариства з обмеженою відповідальністю «Львівгаз збут» на її користь квартальні премії за 1 квартал 2016 року в сумі 18000.00грн., за 2 квартал 2016 року в сумі 2725 грн. 79 коп., премію з нагоди професійного свята - Дня працівників нафтової та газової промисловості в сумі 1000.00грн.;

-стягнути із Товариства з обмеженою відповідальністю «Львівгаз збут» на її користь заподіяну моральну шкоду в розмірі 50000.00 грн.

Свої позовні вимоги обґрунтовувала тим, що з 6.04.2016 року була прийнята на роботу по безстроковому трудовому договору на посаду заступника директора ТОВ «Львівгаз збут», однак, 22.12.2016 року її було звільнено з роботи у зв'язку із скороченням штату працівників, відповідно до п.1 ст. 40 КЗпП України. Вважає звільнення незаконним та таким, яке відбулося з порушенням чинного законодавства, оскільки в момент підписання попередження про наступне вивільнення та протягом двох місяців до дня звільнення їй не було запропоновано іншу роботу та усі вакантні посади, які на той час були у ТОВ «Львівгаз збут», також їй не надано копію наказу про звільнення з роботи, не повідомлено письмово про нараховані суми, належні працівникові при звільненні. Також, не було отримано згоди профспілки на її звільнення. Крім цього, їй не було виплачено безпідставно премій, що виплачувались іншим працівникам підприємства в порушення вимог закону та нормативних актів, що діють на підприємстві. Внаслідок порушення її трудових прав відповідачем заподіяно їй теж і моральну шкоду, яка підлягає відшкодуванню.

Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у ст. 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною 2 ст. 40 Кодексу (КЗпП України) встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника за його згодою на іншу роботу.

Пленум Верховного Суду України у п. 19 Постановивід 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» (зі змінами) вказав, що, розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП України, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 25 травня 2016 року № 6-3048цс15, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов'язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Відповідно до статті 492 КЗпП України, про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 492 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Підставою для розірвання з працівником трудового договору у зв'язку з ліквідацією підприємства, установи, організації згідно з п. 1 ст. 40 КЗпП України може бути ліквідація або реорганізація саме підприємства, установи, організації як юридичної особи.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги ч. 2 ст. 40, ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

При цьому роботодавець зобов'язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільняється, працював.

Оскільки обов'язок щодо працевлаштування працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов'язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з'явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Саме до такого розуміння цих норм зводяться, також, і правові висновки Верховного Суду України, викладені в постановах від: 1 квітня 2015 року у справі № 6-40цс15, 1 липня 2015 року у справі № 6-491цс15, 25 травня 2016 року у справі № 6-3048цс15, які є обов'язковими для застосування.

Як вбачається із матеріалів справиОСОБА_2 з 6.04.2016 року прийнята на посаду заступника директора Товариства з обмеженою відповідальністю «Львівгаз збут» (копія наказу №15-к/тр від 06.04.2016 р. Т.1 а.с.8).

Згідно наказу № 118-к/тр від 22.12.2016 р. ОСОБА_2 - заступника директора ТОВ «Львівгаз збут» звільнено з роботи 22.12.2016 року у зв'язку із скороченням штату працівників (п.1 ст. 40 КЗпП України) (Т1 а.с.145).

Згідно наказу №ЛЗ-33-16 від 06.10.2016 р. «Про скорочення штату працівників ТОВ «Львівгаз збут»», з метою зменшення об'ємів виконуваних робіт та перерозподілом посадових обов'язків, директором ТОВ «Львівгаз збут» вирішено скоротити 22.12.2016 р. штат працівників ТОВ «Львівгаз збут» на 1 одиницю, а саме: посаду заступника директора ТОВ «Львівгаз збут» (Т1а.с.19).

Попередженням про наступне вивільнення, за підписом директора ТОВ «Львівгаз збут» ОСОБА_2 попереджено про наступне вивільнення з роботи 22.12.2016 р. за п.1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку із зміною штату працівників ТОВ «Львівгаз збут» на підставі наказу №ЛЗ-33-16 від 06.10.2016 р. «Про скорочення штату працівників ТОВ «Львівгазбут», з яким ОСОБА_2 була ознайомлена 21.10.2016 р. про що свідчить її підпис (Т.1 а.с.21).

Як вбачається з пропозиції директора ТОВ «Львівгаз збут», 15.11.2016 року позивачу ОСОБА_2 було запропоновано переведення на вакантні посади: секретаря ТОВ «Львівгаз збут», фахівця з реалізації Львівського відділу реалізації, начальника територіального відділу реалізації Дрогобицького відділу реалізації, проте, позивач 15.11.2016р. відмовилась від запропонованих посад (Т1 а.с.22).

07 грудня 2016 року, директором ТОВ «Львівгаз збут» було запропоновано ОСОБА_2 переведення на вакантні посади: інженера з охорони праці, комірника, фахівця з договірної роботи, відділ супроводу клієнтів, фахівця з договірної роботи 1 категорії, відділ супроводу клієнтів, провідний фахівець з фінансової роботи, проте, позивач 07.12.2016 р. відмовилась від запропонованих посад (Т.1 а.с.23).

Однак, як, також, вбачається із матеріалів справи та відповідачем не спростовано, -позивачці не було надано персональних пропозицій про усі наявні протягом терміну попередження про наступне вивільнення конкретних вакантних посад, що були вакантними на підприємстві, а також у матеріалах справи відсутні докази про те, що вона відмовилась від запропонованих конкретних вакантних посад.

Так, як вбачається із матеріалів справи, зокрема, даних Офісу великих платників податків ДФС України, про що вказано у апеляційній скарзі та не спростовано у відзиві на апеляційну скаргу, а також у запереченнях та відзиві на позовну заяву, - відповідачем позивачу не було запропоновано вакантних посад, які були на підприємстві, як на день попередження так і на день звільнення, а саме посади бухгалтера 2-ї категорії та посади фахівця Самбірського відділу реалізації (на час відпустки по догляду за дитиною).

Крім цього, станом на день попередження позивача про наступне звільнення (21.10.2016 року) на підприємстві існували три інші посади, які не були запропоновані позивачу та заповнені лише 1.11.2018 року шляхом переведення інших працівників підприємства, посади яких скороченню не підлягали, а саме посада головного фахівця Львівського відділу реалізації, на яку була переведена ОСОБА_5; посада провідного фахівця відділу супроводу клієнтів, на яку була переведена ОСОБА_6 та посада бухгалтера 1 категорії, на яку була переведена ОСОБА_7

Тому, відповідачем не доведено факт виконання ним в повному обсязі обов'язку, передбаченого ст. 492 КЗпП України.

Зважаючи на вказане позов у згаданій частині вимог слід вважати обґрунтованим та таким, що повинен був бути задоволеним та безпідставно відхилений судом першої інстанції, а тому в цій частині вимог підлягає ухваленню нове рішення про задоволення позову, а саме слід поновити ОСОБА_2 на посаді заступника директора Товариства з обмеженою відповідальністю «Львівгаз збут».

Відповідно, також, підлягає до задоволення і вимога про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Львівгаз збут» на користь ОСОБА_2 середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 23.12.2016 року і по день постановлення рішення (ст. 235 КЗпП України) в розмірі 358017,7 грн, виходячи з такого розрахунку, зробленого на підставі Постанови Кабінету міністрів України від 8 лютого 1995 р. N 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати».

Заробітні плати позивача за останні повні відпрацьовані місяці (жовтень 2016 року та листопад 2016 року (Довідки відповідача Т.1 а.с. 163) - 19465,01грн./фактична кількість відпрацьованих робочих днів у цей період (28) = середньо денна заробітна плата 695,18 грн. Х на кількість робочих днів з 23.12.2016 року по 17.01.2019 року день поновлення позивача на роботі за рішенням суду 515 днів = 358017,7 грн. без врахування податків та інших обов'язкових платежів, які слід відрахувати та сплатити під час виконання рішення суду.

Що стосується вимоги про стягнення моральної шкоди, то відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Незаконне звільнення з роботи, позбавило позивачку зайнятості, певної визначеності у її житті, можливості професійної реалізації, тобто призвело до втрати її життєвих зв'язків, а також і доходу (джерела існування), на який вона обґрунтовано розраховувала. Вказане об'єктивно свідчить про необхідність для неї докладати додаткових зусиль для організації свого життя, зокрема, і за відсутності доходів, на які вона обґрунтовано розраховувала та відповідно про заподіяння позивачу моральної шкоди. Крім цього, колегія суддів зважає і на стан здоров'я позивача, яка на даний час є інвалідом ІІІ групи з 14.11.2017 року до цього часу (Пенсійне посвідчення Т.2 а.с.2), що свідчить про додаткову незахищеність позивача та складнощі для неї у зв'язку із втратою нею роботи та джерел існування.

Однак, така вимога, з врахуванням принципів розумності та справедливості, підлягає відшкодуванню у грошовому виразі, що є меншим від вказаного позивачем, а саме у розмірі 2000 грн., що, на думку колегії суддів, буде достатньою компенсацією завданої позивачу моральної шкоди.

Відповідно вказаним слід визнати таку вимогу позивача теж частково обґрунтованою та задовольнити частково, скасувавши рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову в цій частині вимог з ухваленням нового рішення.

В задоволенні решти позову, а саме в частині вимог про стягнення з відповідача на користь позивача невиплачених премій, то в цій частині вимог, на думку колегії суддів, судом першої інстанції підставно було відмовлено, зважаючи на те, що, як вбачається із внутрішніх нормативних актів відповідача, що позивачем не спростовано виплата премій (зокрема і тих про які вказує позивач) є правом, а не обов'язком відповідача. Про те, що виключно керівництво відповідача наділено правом визначення розміру та виплати премій (дискрецією у цьому питанні) свідчить і те, що суд навіть у випадку безпідставності невиплати таких премій не вправі самостійно без відповідного рішення керівництва відповідача втручатись у такі повноваження та визначати конкретний розмір таких премій, оскільки вказаним він фактично перебере на себе функції йому не притаманні.

Також, спірні премії не відносяться до такого виду премій, які виплачуються щомісячно чи з певною періодичністю у сталому розмірі чи сталому відсотковому значенні, що слід було б вважати частиною заробітної плати, що відповідно могло б бути самостійно визначено судом.

Крім цього, невиплату спірних премій не слід вважати дискримінацією позивача порівняно з іншими працівниками, оскільки, як вказано відповідачем (до повноважень виключно керівництва якого входить право на визначення можливості виплати таких премій та їх розміри), - такі премії не були виплачені позивачу, оскільки внаслідок її бездіяльності при роботі на посаді керівника підприємство понесло непередбачувані видатки у розмірі 109546 грн. (адміністративно-господарських санкцій) за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів, також, у другову кварталі 2016 року позивач протягом тривалого часу не працювала перебуваючи на лікуванні, що теж слід вважати може впливати на можливість отримання премій за особистий внесок у діяльність підприємства. Вказані доводи слід вважати ґрунтовною, не свавільною мотивацією невиплати таких премій, що є важливим елементом визначеності при реалізації дискреційних повноважень, у даному випадку преміювання.

Тому в цій частині колегія суддів погоджується із мотивами суду першої інстанції, які додаткового дублювання у рішенні суду апеляційної інстанції не потребують.

Вказаним слід частково задовольнити апеляційну скаргу, доводи якої теж слід частково визнати обґрунтованими.

Рішення суду першої інстанції в частині вирішення вимог про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди - скасувати, ухваливши в цій частині вимог нове рішення яким позов - задовольнити частково. Поновити позивачку на посаді заступника директора Товариства з обмеженою відповідальністю «Львівгаз збут», стягнути з відповідача на користь позивачки 358017,7 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу без врахування податків та інших обов'язкових платежів та 2000 грн. для відшкодування моральної шкоди. В задоволенні решти позову слід відмовити. Рішення суду в частині поновлення на роботі позивачки та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми платежу за один місяць слід допустити до негайного виконання. В решті рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.

Відповідно до задоволених вимог позову та скарги із сторін слід стягнути судових збір.

Так, слід стягнути з відповідача в дохід держави 4245,77 грн. судового збору за розгляд справи судом першої інстанції та 6368,65 грн. за розгляд справи судом апеляційної інстанції, зважаючи на задоволення немайнової вимоги про поновлення на роботі (640 грн. - перша інстанція, 960 грн. - апеляційна інстанція), майнової вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу (3580,17 грн. - перша інстанція, 5370,25 грн. - апеляційна інстанція) та частково немайнової вимоги про стягнення моральної шкоди (25,6 грн. - перша інстанція, 38,4 грн. - апеляційна інстанція).

Стягнути з позивачки в дохід держави 1254,4 грн. судового збору за розгляд справи судом першої інстанції та 1881,6 грн. за розгляд справи судом апеляційної інстанції зважаючи на відмову у задоволенні майнової вимоги про стягнення премій (640 грн. - перша інстанція, 960 грн. - апеляційна інстанція), часткову відмову у задоволенні немайнової вимоги про стягнення моральної шкоди (614,4 грн. - перша інстанція, 921,6 грн. - апеляційна інстанція).

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п.1-4, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Рішення Залізничного районного суду м.Львова від 22 травня 2018 рокуу частині вирішення вимог позову ОСОБА_2 про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди - скасувати та ухвалити у цій частині вимог нове рішення, яким позов ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Львівгаз збут» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди- задовольнити частково.

Поновити ОСОБА_2 на посаді заступника директора Товариства з обмеженою відповідальністю «Львівгаз збут».

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Львівгаз збут» на користь ОСОБА_2 358017,7 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу без врахування податків та інших обов'язкових платежів.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Львівгаз збут» на користь ОСОБА_2 2000 грн. для відшкодування моральної шкоди.

В задоволенні решти позову - відмовити.

Рішення суду в частині поновлення на роботі ОСОБА_2 та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми платежу за один місяць - допустити до негайного виконання.

В решті рішення суду першої інстанції - залишити без змін.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Львівгаз збут»в дохід держави 4245,77 грн. судового збору за розгляд справи судом першої інстанції та 6368,65 грн. за розгляд справи судом апеляційної інстанції.

Стягнути з ОСОБА_2 в дохід держави 1254,4 грн. судового збору за розгляд справи судом першої інстанції та 1881,6 грн. за розгляд справи судом апеляційної інстанції.

Реквізити для стягнення судового збору в дохід держави:

Отримувач коштів: ГУК у м. Києві/м.Київ/22030106

Код отримувача (код за ЄДРПОУ): 37993783

Банк отримувача: Казначейство України (ЕАП)

Код банку отримувача (МФО): 899998

Рахунок отримувача: 6001

Код класифікації доходів бюджету: 22030106

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови безпосередньо до Верховного Суду

Повний текст постанови складено 17 січня 2019 року.

Головуючий : Я.А. Левик

Судді: Л.Б. Струс

М.М. Шандра