Справа № 462/518/18 Головуючий у 1 інстанції: Ліуш А.І.
Провадження № 22-ц/811/495/19 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 червня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючої - судді Копняк С.М.,

суддів - Бойко С.М., Ніткевича А.В.,

секретар -Жукровська Х.І.

з участю апелянта - приватного виконавця Маковецького З.В. та представника позивача - ОСОБА_6.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційними скаргами Державного підприємства «СЕТАМ», ОСОБА_1 , приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Маковецького Зоряна Вікторовича на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 21 грудня 2018 року, постановлене в складі головуючого судді Ліуша А.І., у справі за позовом ОСОБА_2 до Державного підприємства «СЕТАМ», ОСОБА_1 , з участю третіх осіб: приватного виконавця Маковецького Зоряна Вікторовича, ОСОБА_3 , приватного нотаріуса Барбуляк Христини Миколаївни про визнання недійсними електронних торгів, визнання протоколу та акта недійсними, визнання свідоцтва недійсним, -

В С Т А Н О В И Л А:

Позивач ОСОБА_2 звернулася в суду з позовом до Державного підприємства «СЕТАМ», ОСОБА_1 , з участю третіх осіб: приватного виконавця Маковецького Зоряна Вікторовича, ОСОБА_3 , приватного нотаріуса Барбуляк Христини Миколаївни про визнання недійсними електронних торгів, визнання протоколу та акта недійсним, визнання свідоцтва недійсним. В обґрунтування своїх позовних вимог покликається на те, що з 12 липня 2008 року по 28 квітня 2017 року вона перебували у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. За час подружнього життя вони набули майно, зокрема квартиру АДРЕСА_1 , яка була зареєстрована на її чоловіка ОСОБА_3 . Однак, вона довідалась, що дана квартира відчужена на електронних торгах, про проведення яких вона повідомлена не була та не надавала своєї згоди. Просить визнати недійсними електронні торги, проведені Державним підприємтсовм «СЕТАМ» 17 жовтня 2017 року із реалізації арештованого майна за лотом № 240742, а саме квартири АДРЕСА_1 , реєстраційний номер № НОМЕР_1 , протокол № 291455 проведення електронних торгів від 17 жовтня 2017 року із реалізації арештованого майна за лотом № 240742, акт про проведені електронні торги арештованого нерухомого майна від 27 жовтня 2017 року, затверджений приватним виконавцем виконавчого округу Львівської області Маковецьким З.В., визнати недійсним свідоцтво, видане приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Барбуляк Х.М. 27 жовтня 2017 року на підставі акта про проведені електронні торги арештованого нерухомого майна від 27 жовтня 2017 року, затвердженого приватним виконавцем виконавчого округу Львівської області Маковецьким З.В. про належність ОСОБА_1 на праві власності квартири АДРЕСА_2 .

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 21 грудня 2018 року позов задоволено повністю.

Визнано електронні торги, проведені Державним підприємством «СЕТАМ» 17 жовтня 2017 року із реалізації арештованого майна за лотом № 240742, а саме: квартири АДРЕСА_1 , реєстраційний номер № НОМЕР_1 недійсними.

Визнано протокол № 291455 проведення електронних торгів від 17 жовтня 2017 року із реалізації арештованого майна за лотом № 240742 недійсним.

Визнано акт про проведені електронні торги арештованого нерухомого майна від 27 жовтня 2017 року приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Маковецького Зоряна Вікторовича недійсним.

Визнано свідоцтво, видане приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Барбуляк Х.М., від 27 жовтня 2017 року про належність ОСОБА_1 на праві власності квартири АДРЕСА_1 недійсним.

Стягнуто солідарно з Державного підприємства «СЕТАМ» /місто Київ, вулиця Стрілецька, 4-6, /, ОСОБА_1 / АДРЕСА_3 , рнокпп НОМЕР_2/ 1057 /одну тисячу п`ятдесят сім/ гривень 20 копійок сплаченого судового збору.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 21 грудня 2018 року оскаржили відповідачі Державне підприємство «СЕТАМ» та ОСОБА_1 і третя особа: приватний виконавець Маковецький З.В.

В апеляційній скарзі відповідач - Державне підприємство «СЕТАМ» покликається на те, що рішення суду першої інстанції прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зокрема зазначає, що приписами ст.ст. 48, та 61 Закону України «Про виконавче провадження» унормовано, що звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилучені (списанні коштів) з рахунків та примусовій реалізації. Реалізація арештованого майна здійснюється шляхом електронних торгів або за фіксованою ціною.

Суд першої інстанції не звернув уваги на те, що для визнання електронних торгів недійсними необхідно встановити порушення правил, встановлених саме порядком реалізації арештованого майна. Позивачем не було доведено того, що відбулося порушення вимог Порядку при проведенні електронних торгів, що ці порушення вплинули на результати торгів, та що порушуються інтереси позивача. Звертає увагу також і на те, що жодним нормативно-правовим актом України не передбачено обов`язку приватного виконавця повідомляти одного з подружжя про звернення стягнення на арештоване майно, як під час перебування у шлюбі, такі і після розірвання шлюбу.

Просить скасувати рішення Залізничного районного суду м. Львова від 21.12.2018 року та постановити нове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні позову.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1 зазначає, що висновки суду є безпідставними, оскільки реалізація квартири АДРЕСА_1 через проведені торги жодним чином не порушує права ОСОБА_2 Вказує, що внаслідок такої реалізації відбулось часткове погашення спільного боргу подружжя, за внесені ним кошти в якості сплати за лот. Торги з продажу квартири відбувались на підставі Порядку реалізації арештованого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 29.09.2016 року №283/5, згідно якого не вимагається обов`язку виконавця отримувати згоду другого з подружжя при реалізації арештованого майна через електронні торги.

Зазначає також, що приватний виконавець Львівського виконавчого округу не був залучений до участі у справі як відповідач, оскільки стороною у правочині при оспорені договору купівлі-продажу укладеного за результатами торгів є також відповідний орган виконавчої служби (приватний виконавець).

Звертає увагу на те, що ОСОБА_2 обрано неналежний спосіб захисту порушеного права, оскільки вона у порядку визначеному ч. 1 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» вправі була оскаржити рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби.

Зважаючи на очевидність порушення його прав та інтересів оскаржуваним рішенням, як переможця електронних торгів та добросовісного набувача, просить рішення Залізничного районного суду м. Львова від 21 грудня 2018 року скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 в повному обсязі за безпідставністю.

Приватний виконавець Маковецький З.В. вважає, що суд першої інстанції при вирішенні справи неправильно застосував норми матеріального права, дійшов неправильних висновків, що призвело до ухвалення неправомірного рішення.

Апеляційну скаргу мотивує тим, що суд першої інстанції помилково застосував до спірних правовідносин положення ст. 65 СК України, яка регулює розпорядження майном, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, не врахувавши того, що квартира реалізована на електронних торгах в межах процедури виконання судового рішення про стягнення коштів, яке набрало законної сили. Порядок виконання судових рішень передбачено Законом України «Про виконавче провадження». Оскільки в ході виконання встановлено факт відсутності у боржника коштів, на які можна було звернути стягнення з метою виконання рішення суду, державним виконавцем звернуто стягнення на належне боржнику майно - квартиру за адресою: АДРЕСА_4 . Зазначає, що процедура виконавчого провадження є спеціальною процедурою виконання судових рішень і такий порядок жодним чином не може регулюватись Сімейним кодексом, оскільки реалізація майна на електронних торгах відбувається в примусовому порядку виконавцем без врахування волі боржника, без його згоди, з метою задоволення вимог стягувача за судовим рішенням. Звертає увагу на те, що приватний виконавець не має обов`язку встановлювати факт належності майна іншим особам. На момент реалізації квартири на електронних торгах і на даний час факт наявності у ОСОБА_2 права власності на частку у спірній квартирі не встановлено та не доведено.

Просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити за безпідставністю.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 зазначає, що подані відповідачами та третьою особою апеляційні скарги на судове рішення є необґрунтованими, натомість рішення суду першої інстанції ухвалено у відповідності до вимог чинного законодавства України, враховуючи всі фактичні обставини справи, в межах наданих суду повноважень, та вірно застосовано судом як норми матеріального так і процесуального права, в повному обсязі з`ясовано обставини, що мають значення для правильного вирішення спору, надано належну оцінку всім доказам, ґрунтуючись на повному та об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності.

Просить рішення Залізничного районного суду м. Львова від 21 грудня 2018 року залишити без змін, а апеляційні скарги без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, які з» явилися в судове засідання суду апеляційної інстанції, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги слід залишити без задоволення. До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно п. п. 1 - 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Пленум Верховного Суд України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Суд першої інстанції зазначених вимог закону дотримався.

За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимоги апеляційної скарги.

Частиною 2 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі з 12 липня 2008 року по 28 квітня 2017 року.

Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 22 липня 2011 року ОСОБА_3 купив квартиру АДРЕСА_1 . Підписання та виконання даного договору здійснено за письмовою згодою дружини ОСОБА_2 , сторонам роз`яснено зміст ст. ст. 65 СК України (п.10).

Згідно рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 23 листопада 2016 року з ОСОБА_3 стягнуто на користь ОСОБА_4 48 000,000 дол. США заборгованості за договором позики та 1 450, 00 грн. судових витрат.

З метою примусового виконання вказаного рішення суду приватним виконавцем Маковецьким З.В. 11 вересня 2017 року відкрито виконавче провадження, накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно боржника ОСОБА_3 , зокрема, описано та арештовано квартиру АДРЕСА_1 .

Згідно протоколу проведення електронних торгів № 291455 від 17 жовтня 2017 року ДП «Сетам» учаснику № 2 Корчинському І.Т. реалізовано квартиру АДРЕСА_1 .

Відповідно до акта про проведенні електронні торги приватного виконавця Маковецького З.В. від 27 жовтня 2017 року ОСОБА_1 придбав квартиру АДРЕСА_1 на електронних торгах ДП «Сетам» 17 жовтня 2017 року.

У відповідності до свідоцтва від 27 жовтня 2017 року, виданого на підставі акта про проведенні електронні торги приватного виконавця Маковецького З.В. від 27 жовтня 2017 року, ОСОБА_1 належить на праві власності квартира АДРЕСА_1 .

Звертаючись до суду, позивач ОСОБА_2 посилалась на те, що вона є співвласником квартири АДРЕСА_1 та реалізація спірної квартири на електронних торгах порушує її право у спільній сумісній власності подружжя, в зв`язку з чим вважає електронні торги недійсними.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що квартира АДРЕСА_1 була придбана ОСОБА_3 22 липня 2011 року, тобто за час перебування у шлюбі із позивачем ОСОБА_2 , позивач надавала свою згоду на купівлю даної квартири, та хоча дану квартиру було зареєстровано лише на ОСОБА_3 , однак факт реєстрації спірного нерухомого майна на ім`я одного з подружжя не означає, що воно належить лише цій особі. Майно і в цьому разі є спільною сумісною власністю подружжя та належить чоловікові та дружині в рівних частках з моменту його придбання, та за таких обставин, відчуження належної позивачу частки в квартирі на публічних торгах без її згоди порушує її право як співвласника цього майна на вільне користування і розпорядження ним, що є неприпустимим.

З правильністю та обґрунтованістю рішення суду першої інстанції погоджується колегія суддів.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, ч. 1 ст. 16 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Виходячи з висновку Великої Палати Верховного Суду в справі №910/856/17 від 05.06.2018 року, правова природа процедури реалізації майна на електронних торгах полягає в продажу майна, тобто в забезпеченні переходу права власності на майно боржника, на яке звернено стягнення, до покупця - учасника електронних торгів, та складанні за результатами їх проведення акта про проведення електронних торгів, що передбачено пунктом 8 розділу X Порядку реалізації майна, та вказано, що акт про проведені електронні торги є документом, що підтверджує виникнення права власності на придбане майно у випадках, визначених законодавством. Тобто вказаний акт є оформленням договірних відносин купівлі-продажу майна на прилюдних торгах, а отже, є договором (правочином).

Такий висновок узгоджується з нормами ст. ст. 650, 655 та ч. 4 ст. 656 ЦК України, які відносять до договорів купівлі-продажу процедуру прилюдних торгів, результатом яких є видача нотаріусом свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів на підставі складеного та затвердженого в установленому порядку акта державного виконавця про проведені торги (розділ 6 Тимчасового положення, пп.244, 245, 248 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 14 червня 1994 року № 18/5, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 7 липня 1994 року №152/361, ст. 34 Закону України «Про нотаріат»).

Отже, ураховуючи те, що відчуження майна з прилюдних торгів відноситься до угод купівлі-продажу, така угода може визнаватись недійсною в судовому порядку з підстав недодержання в момент її вчинення вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою, шостою статті 203 ЦК України (ч. 1 ст. 215 цього Кодексу).

Умови та порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що підлягають примусовому виконанню в разі невиконання їх у добровільному порядку на час вчинення виконавчих дій, визначав Закон № 606-ХІУ від 21 квітня 1999 року та Інструкція про проведення виконавчих дій, затверджена наказом Міністерства юстиції України від 15 грудня 1999 року № 74/5 та зареєстрована в Міністерстві юстиції України 15 грудня 1999 року за № 865/4158 (далі - Інструкція № 74/5 від 15 грудня 1999 року).

Цим Законом визначено загальні правові основи організації та діяльності державної виконавчої служби, її завдання та компетенцію, а також визначено учасників виконавчого провадження, закріплено їхні права та обов`язки, у тому числі право стягувачів і боржників та інших учасників виконавчого провадження на оскарження дій (бездіяльності) державного виконавця та порядок цього оскарження (ст.ст. 1, 2, 5, 7, 10, 11, 111, 85 Закону).

Крім цього, примусова реалізація майна державним виконавцем на прилюдних торгах через спеціалізовані організації є завершальною стадією виконання рішення суду про погашення боргу боржника перед стягувачем у розумінні ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження», а отже, є невід`ємною правовою складовою порядку виконання рішень судів в Україні, оскільки, завершується винесенням державним виконавцем постанови про закінчення виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого документу.

Враховуючи те, що позивач, не будучи учасником виконавчого провадження не має права на оскарження дій державного виконавця, натомість, правомірно скористалась одним із способів захисту свого права власності , визначеного ст.ст. 15, 16 ЦК України, звернувшись до суду з позовом про визнання правочину недійсним.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

В даному випадку право власності на спірну квартиру зареєстровано ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» на об`єкт нерухомого майна 13.09.2011. Власником квартири зазначений ОСОБА_3 .

Згідно статті 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Особливим видом права власності є право довірчої власності, яке виникає внаслідок закону або договору управління майном.

Статтею 317 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно до ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконання обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно із ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно положень статті 369 ЦК України, співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників.

У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Співвласники мають право уповноважити одного з них на вчинення правочинів щодо розпорядження спільним майном. Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Згідно ч.3 ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» у разі звернення стягнення на об`єкт нерухомого майна виконавець здійснює в установленому законом порядку заходи щодо з`ясування належності майна боржнику на праві власності, а також перевірки, чи перебуває це майно під арештом.

Отже, якщо боржник володіє майном спільно з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням державного виконавця.

Таким чином, законодавець наділяє обов`язком з`ясувати належність майна чи його частини боржнику та правом звернутися до суду із поданням для визначення частки боржника у спільному майні безпосередньо самого державного виконавця, яке останнім не було реалізовано у встановленому законом порядку. Натомість державний виконавець обмежився лише констатацією того факту, що спірна квартира зареєстрована лише на боржника - чоловіка ОСОБА_2 . Проте, сам по собі факт реєстрації спірного майна на ім`я одного з подружжя не означає, що воно належить лише тій особі, на ім`я якої воно зареєстровано.

Таким чином, продажу на електронних торгах підлягала лише частина квартири, що належала чоловіку позивачки (боржнику) на праві спільної сумісної власності подружжя.

Здійснення продажу з електронних торгів частини майна позивача без вирішення питання щодо визначення частки не відповідає вимогам закону і тягне за собою недійсність проведених електронних торгів.

Як вбачається із матеріалів справи, позивач станом на час відкриття виконавчого провадження у травні 2017 року звернулась з позов до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя, а саме спірної квартири АДРЕСА_1 . На даний час провадження у цій справі зупинено до набрання законної сили судовим рішення у справі № 462/518/18 за позовом ОСОБА_5 про визнання недійсними електронних торгів.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права.

Основною метою статті 1 Першого протоколу до Конвенції є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішеннях ЄСПЛ постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та фундаментальними правами окремої людини (наприклад, рішення у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Новоселецький проти України» від 11 березня 2003 року, «Федоренко проти України» від 01 червня 2006 року). Необхідність забезпечення такої рівноваги відображена в структурі статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Зокрема, необхідно, щоб була дотримана обґрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності.

Таким чином, особу можна позбавити її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності слід дотримуватися справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника.

Також ЄСПЛ у своїй практиці зауважує, що при визначенні суспільних інтересів завдяки безпосередньому знанню суспільства та його потреб національні органи мають певну свободу розсуду, оскільки вони першими виявляють проблеми, які можуть виправдовувати позбавлення власності в інтересах суспільства та знаходять засоби для їх вирішення (наприклад, рішення у справі «Хендісайд проти Сполученого Королівства» від 07 грудня 1976 року).

Отже, створена Конвенцією система захисту покладає саме на національні органи влади обов`язок визначальної оцінки щодо існування проблеми суспільного значення, яка виправдовує як заходи позбавлення права власності, так і необхідність запровадження заходів з усунення несправедливості.

Виходячи з наведеного, судова колегія вважає, що висновок суду щодо задоволення позовних вимог ОСОБА_2 є законним та обґрунтованим, оскільки під час проведення електронних торгів права ОСОБА_2 , як співвласника майна, яка не була боржником, порушено.

Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34-35).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Належних та допустимих доказів для спростування рішення суду першої інстанції, передбачених статтями 76, 77, 78 ЦПК України, які б мали доказове значення та заслуговували на увагу, чи порушень норм процесуального права, які можуть бути підставою для скасування рішення, відповідно до ст. 376 ЦПК України, апелянтом не представлено.

За приписами п.1ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції, дотримавшись норм матеріального та процесуального права, повно і всебічно з`ясувавши всі дійсні обставини спору сторін, вирішив дану справу згідно із законом, а відтак підстав для скасування ухваленого у справі рішення Залізничного районного суду м. Львова від 21 грудня 2018 рокута задоволення поданої апеляційних скарг, виходячи з меж їх доводів, апеляційний суд не вбачає.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 268, 367-369, 372, 374 ч.1 п.1, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а:

Апеляційні скарги Державного підприємства «Сетам», ОСОБА_1 та приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Маковецького Зоряна Вікторовича - залишити без задоволення.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 21 грудня 2018 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складено 20 червня 2019 року.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Бойко С.М.

Ніткевич А.В.