Справа №489/708/18
Провадження №2/489/64/19
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 лютого 2019 року м. Миколаїв

Ленінський районний суд міста Миколаєва у складі:

головуючого - судді Рум'янцевої Н.О.,

із секретарем судових засідань - Животовою А.В.,

за участю: позивача - ОСОБА_3, представника позивача - ОСОБА_4, відповідача - ОСОБА_5, представника відповідача - ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5, ОСОБА_7, треті особи - ОСОБА_8, приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Біцюк Тетяна Євгенівна про визнання правочинів недійсними,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів, яким просив: визнати недійсним нотаріальну довіреність від 09.08.2016 року, посвідчену приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Біцюк Т.Є. видану ОСОБА_3 на імя ОСОБА_5 в частині продажу ОСОБА_7 за ціну та на умовах за розсудом представника або передачею безоплатно майна у власність житлового будинку з усіма прилеглими до нього господарськими та побутовими спорудами та будівлями, що розташований за адресою: АДРЕСА_1; визнати недійсним договір купівлі-продажу від 20.03.2017 р., посвідченим приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Біцюк Т.Є. житлового будинку по АДРЕСА_1 укладений між ОСОБА_5 від імені та в інтересах ОСОБА_3 та ОСОБА_10

Від відповідача ОСОБА_5 до суду надійшов відзив на позов. Відповідно до якого відповідач не згодна з позовними вимогами в повному обсязі. Вважає, що позовна заява є необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню. Посилаючись на те, що вона надає послуги з допомоги щодо оформлення документів, технічної документації, тощо, її робоче місце знаходиться за адресою: АДРЕСА_2. За консультацією до неї звернувся позивач зі своєю дружиною, з бажанням оформити належний йому будинок на онуку, але нерухомість була належним чином не зареєстрована. ОСОБА_3 відмовили в реєстрації Департаменту з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради його нерухомості у зв'язку з невідповідністю законодавству правових документів на нерухомість та його особистих документів. Зібравши всі необхідні документи їй вдалося привести у відповідність адресу на житловий будинок та реєстрацію в паспорті. Так як в довіреності була зазначена ОСОБА_7, щоб не турбувати подружжя ОСОБА_3 без особливої потреби, з'ясовуючи необхідні подробиці для вирішення справи, спілкувалася з ОСОБА_7 Виконавши свої зобов'язання, передбачені довіреності від 09.08.2016 р., щодо приведення правових документів у відповідність, вона передала документи власнику.

Від приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Біцюк Т.Є до суду надійшли пояснення щодо позовної заяви. Відповідно до яких, приватний нотаріус зазначає, що у серпні 2016 року, до неї звернулися ОСОБА_3 та ОСОБА_7, щодо посвідчення довіреності на право оформлення права власності на нерухоме майно розташоване за адресою: АДРЕСА_1 та реєстрацію права власності на зазначене нерухоме майно, а також на право продажу ОСОБА_7, за ціну та на умовах за розсудом представника або передачею безоплатно майна у власність ОСОБА_7 вищевказаного нерухомого майна. Під час вчинення нотаріальної дії з посвідчення довіреності, нотаріусом встановлено дійсні наміри ОСОБА_3, розуміння ним значення умов правочину та його правових наслідків для кожної із сторін. Нею було встановлено, що ОСОБА_3, має намір уповноважити ОСОБА_5 на реєстрацію права власності на належний йому житловий будинок по АДРЕСА_1 та укладення, в подальшому, від його імені договору про відчуження вказаного нерухомого майна конкретній особі, на користь онуки - ОСОБА_7, при цьому позивач повністю розумів правові наслідки даного правочину та бажав настання таких наслідків. На час звернення ОСОБА_3 до неї, щодо вчинення нотаріальних дій з посвідчення вказаної довіреності, він цілком усвідомлював значення своїх дій та керував ними. Рішення суду щодо визнання ОСОБА_3 недієздатним не було та на сьогоднішній день відсутнє. Крім того, про наявність волі відповідача саме на відчуження будинку свідчать дії його дружини, яка після спливу восьми місяців після видачі довіреності надала згоду на відчуження майна. ОСОБА_8 повністю розуміла, усвідомлювала та бажала настання наслідків укладання вказаного договору, що було встановлено нею відповідно до вимог Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22.02.2012 р..

Позивач у судовому засіданні не надав зрозумілих пояснень. Плутався в свідченнях зазначаючи спочатку про наявність єдиної доньки та відсутність інших родичів, потім про намір поділити будинок між онуками. Про предмет та підстави позову пояснити не зміг. Зазначив що не мав наміру продавати будинок.

З'ясувавши обставини та дослідивши надані докази, суд приходить до висновку, що встановленні наступні факти та відповідні правовідносини.

Житловий будинок № 28-А по вулиці Соколинна в місті Миколаєві належав на праві власності ОСОБА_3 на підставі Договору про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку, посвідченого 30.10.1958 року першою Державною нотаріальною конторою м. Миколаєва за реєстровим № 3-5725 та зареєстрованому 26.07.1963 року Миколаївським міжміським бюро технічної інвентаризації за № 10225, рішення виконавчого комітету Миколаївської міської ради депутатів працюючих від 11.05.1957 р.

Судом встановлено, що влітку 2016 року ОСОБА_3 вирішив оформити правовстановлюючі документи на належний йому житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 Своєю думкою позивач поділився з відповідачкою ОСОБА_7, яка відвезла його до ОСОБА_5

09 серпня 2016 року оформлено довіреність, посвідчену приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Біцюк Т.Є. та зареєстровано в реєстрі за № 738, між ОСОБА_3 який уповноважував з правом дії кожного самостійно ОСОБА_5 та ОСОБА_7 представляти його інтереси в усіх без винятку установах, на підприємствах, в організаціях незалежно від їх форм власності та підпорядкування, у тому числі в органах державної влади та управління, в органах місцевої влади та місцевого самоврядування та їх структурних підрозділах будь-якого рівня та будь-якої направленості, в архівних установах, в органах нотаріату, в органах Держгеокадастру, ДП «Центр державного земельного кадастру», у житлово-комунальних органах та експлуатаційних організаціях, центрах надання адміністративних послуг, в бюро технічної інвентаризації, в органах реєстрації прав власності на нерухоме майно, в управління містобудування та архітектури, органах архітектурно-будівельного контролю, в фінансових установах, в органах внутрішніх справ, в усіх інших українських державних органах влади та управління, а також перед фізичними особами, з усіх питань пов'язаних з оформленням права власності на нерухоме майно, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1та реєстрацію права власності на зазначене нерухоме майно; продажем ОСОБА_7 за ціну та на умовах за розсудом представника або передачею безоплатно майна у власність ОСОБА_7, житлового будинку з усіма прилеглими до нього господарськими та побутовими спорудами і будівлями, що розташований за адресою: АДРЕСА_1.

ОСОБА_3 розумів значення, умови правочину та його правові наслідки, про що свідчить його особистий підпис в довіреності від 09.08.2016 року, посвідченої приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Біцюк Т.Є.

Вказане підтверджується матеріалами нотаріальної справи заведеної приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Біцюк Т.Є.

Відповідно до заяви про надання згоди від 20.03.2017 року, ОСОБА_8 надала згоду своєму чоловікові на продаж житлового будинку з усіма господарськими і побутовими спорудами та будівлями, що розташований за адресою: АДРЕСА_1, придбаного під час шлюбу, за ціну та на умовах за його розсудом. Приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Біцюк Т.Є. особу ОСОБА_8 встановлено, її дієздатність та факт реєстрації шлюбу перевірено.

20 березня 2017 року між ОСОБА_5, яка діяла від імені та в інтересах ОСОБА_3 (продавець) з одного боку та ОСОБА_7 (покупець) з іншого боку укладено договір купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1, який посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Біцюк Т.Є. та зареєстрованому в реєстрі за № 259.

Відповідно до зазначеного договору купівлі - продажу житлового будинку, продавець в особі представника продавця передає у власність покупцю житловий будинок з усіма господарськими і побутовими спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1, а покупець приймає зазначене нерухоме майно і сплачує за нього оговорену п. 2.1 цього договору грошову суму.

Згідно п. 2.1 Договору, продаж відчужуваного житлового будинку за домовленістю сторін вчиняється за 95310 грн., які отримані продавцем від покупця відповідно до вимог чинного законодавства до оформлення цього договору. Зазначену суму сторони вважають справедливою та вигідної для них, її розмір не пов'язаний із збігом важких обставин і сторони повністю задовольняє. Сторони своїми підписами під цим договором підтверджують факт повного розрахунку за проданий житловий будинок.

Відповідно до довідки Миколаївської обласної психіатричної лікарні № 1 Миколаївської обласної ради від 25.04.2018 року за вих. № 1950, ОСОБА_3 та ОСОБА_8 за даними архіву та реєстратури на обліку не знаходяться. У період з 01.01.2014 року по 01.01.2018 року за даними реєстратури, архіву та приймального відділення на стаціонарному, амбулаторному лікуванні не перебували та за медичною допомогою не звертались.

Відповідно до довідки Миколаївської обласної психіатричної лікарні № 2 Миколаївської обласної ради від 23.04.2018 року за вих. № 01-02.07/677, ОСОБА_3 та ОСОБА_8 в період з 01.01.2014 року по 01.01.2018 року за медичною допомогою (профілактичною, амбулаторною, стаціонарною) до лікарні не звертались і за даними архіву та картотекою не значаться.

Допитані в судовому засіданні свідки пояснили, що ОСОБА_3 психічними захворюваннями не страждав, ОСОБА_8, психічними захворюваннями не страждала, але мала скверний характер. ОСОБА_3 та ОСОБА_8 не мали намір продавати житловий будинок, який належав їм на праві приватної власності.

Згідно частини 1, 3 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

За положенням частини 1 статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до частини 1, 6 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно вимог ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно до ч.1, 2 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Як вбачається з ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст. ст. 379, 382 ЦК України).

Права власника житлового будинку квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з положеннями ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За нормами частин першої-другої ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у тому числі електронних, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до ч.1 ст.218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом.

Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю ( ч.1 ст. 216 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно з ч.1 ст. 627 та ч.1 ст. 628 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно із ч. 1 ст. 228 Цивільного кодексу України, правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.

Положеннями частини 2 цієї статті визначено, що правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Пунктом 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», роз'яснено, що перелік правочинів, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок, визначений статтею 228 ЦК: 1) правочини, спрямовані на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина; 2) правочини, спрямовані на знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема: правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об'єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об'єктів цивільного права тощо.

Аналогічна правова позиція Верховного Суду України міститься в постанові від 13 квітня 2016 року в справі №6-1528цс15.

Відповідно до ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка, щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якості речей, які значно знижують її цінність або можливість використання цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків встановлених законом.

Під помилкою слід розуміти таке неправильне сприйняття стороною суб'єкта, предмета чи інших істотних умов угоди, що вплинуло на її волевиявлення, при відсутності якого за обставинами справи можна вважати, що угода не була б укладена.

Відповідно до роз'яснень, викладених в п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України « Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06 листопада 2009 року, правочин вчинений під впливом помилки відповідно до ст. 229 ЦК України, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилялася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка мала місце, а також що вона має істотне значення. Не має правового значення помилка щодо одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок недбальства, незнання закону чи не правильного його тлумачення однією із сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Отже, наявність чи відсутність помилки неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладання договору купівлі-продажу замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору та роз'яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік Позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором та продовження позивачем проживання в спірному будинку після укладення договору.

Відповідно до положень ст.230 ЦК України, якою позивач обґрунтовував свої позовні вимоги, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Тлумачення ст. 230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов'язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.

Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки.

Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Згідно ст. ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Позивачем не надано достовірних та достатніх доказів на підтвердження відсутності у нього наміру відчужувати будинок онуці, наявність помилки щодо правової природи вчинених ним правочинів. Суд критично ставиться до показань свідків опитаних у судовому засіданні, оскільки жоден з них не був присутнім при підписанні довіреності, відвідування нотаріуса, тощо. Всі пояснення складаються з припущень щодо намірів позивача.

З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову.

Згідно приписів статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно задоволених позовних вимог, інші судові витрати у разі відмови в задоволенні позову покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 4, 12, 89, 259, 263-265 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_5, ОСОБА_7, треті особи - ОСОБА_8, приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Біцюк Тетяна Євгенівна про визнання правочинів недійсними - відмовити.

Апеляційна скарга на судове рішення може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено скорочене судове рішення, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Судове рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

У відповідності з п. 15.5 Розділу ХІІІ Перехідних Положень Цивільного процесуального кодексу України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Ленінський районний суд міста Миколаєва або в порядку статті 355 ЦПК України безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду.

З інформацією щодо тексту судового рішення учасники справи можуть ознайомитися за веб-адресою Єдиного державного реєстру судових рішень: http://www.reyestr.court.gov.ua.

Позивач: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП НОМЕР_1, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1.

Відповідач: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, РНОКПП НОМЕР_2, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3.

Відповідач: ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_5, РНОКПП НОМЕР_3, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1

Третя особа: ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_6, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1, паспорт НОМЕР_4.

Суддя Ленінського районного

суду міста Миколаєва Н.О. Рум'янцева

Повний текст судового рішення складено «18» лютого 2019 року.