Ухвала

27 грудня 2019 року

м. Київ

справа № 607/14344/19

провадження № 61-22884 ск19

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Білоконь О. В. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 19 серпня 2019 року, додаткове рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 27 серпня 2019 року та постанову Тернопільського апеляційного суду від 18 листопада 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення 3% річних від простроченої суми заборгованості з коштів, набутих без достатньої правової підстави, та суми на яку збільшилася заборгованість внаслідок інфляційних процесів, у зв`язку із набуттям коштів без достатньої правової підстави,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, у якому просив стягнути з ОСОБА_2 на свою користь 3% річних від простроченої суми заборгованості з коштів, набутих без достатньої правової підстави у розмірі 1 261,64 грн та заборгованість внаслідок інфляційних процесів, у зв`язку із набуттям коштів без достатньої правової підстави у розмірі 11 942,00 грн.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 19 серпня 2019 рокупозов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти, а саме: 900,00 грн (3% річних від простроченої суми) та 4 345,00 грн (інфляційні втрати). У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Додатковим рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 27 серпня 2019 року відмовлено у стягненні з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 1 000,00 грн.

Постановою Тернопільського апеляційного суду від 18 листопада 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено, рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 19 серпня 2019 року скасовано та ухвалено нове, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. Додаткове рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 27 серпня 2019 року залишено без змін. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

У грудні 2019 року до Верховного Суду ОСОБА_1 подав касаційну скаргу на судові рішення попередніх інстанцій, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове, яким позов задовольнити у повному обсязі, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Вивчивши касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, з урахуванням такого.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України.

Для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається скарга (пункт 1 частини шостої, частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

Ціна позову у цій справі становить 13 203,64 грн, яка станом на 1 січня 2019 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (1 921*100=192 100).

Отже, зазначена справа є малозначною у силу вимог закону за ціною позову.

Щодо доводів касаційної скарги про те, що вона стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики та справа має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу.

Посилання ОСОБА_1 на те, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, є необгрунтованими. Посилаючись на наявність зазначених обставин, заявник не навів обгрунтованих доводів, в чому полягає фундаментальне значення розгляду справи для формування єдиної правозастосовної практики, не навів прикладів неоднакового застосування судами одних і тих самих норм права у подібних правовідносинах та не додав до касаційної скарги доказів, які б підтверджували обставини, на які він посилається. Разом з тим, ОСОБА_1 не додав до касаційної скарги доказів, які б підтверджували, що справа має для нього виняткове значення, оскільки сама по собі вказівка про те, що заявник має фінансові труднощі, які пов`язані із заборгованістю по заробітній платі підприємства, не свідчить про винятковість справи.

Доводи касаційної скарги фактично підтверджують незгоду особи, яка подала касаційну скаргу, з оскаржуваними судовими рішеннями та не свідчать про те, що є підстави для розгляду справи по суті в суді касаційної інстанції.

Посилання на інші випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України за наявності яких судові рішення у малозначній справі підлягають касаційному оскарженню, касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять.

Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення для формування єдиної правозастосовчої практики.

Верховним Судом досліджено та взято до уваги: ціну позову, предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства й не встановлено випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, які б свідчили про необхідність перегляду судових рішень у цій справі у касаційному порядку.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України

суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

З урахуванням наведеного, оскільки ОСОБА_1 подав касаційну скаргу на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.

З наведених обставин не потребують окремого розгляду питання дотримання особою, яка подала касаційну скаргу, вимог статей 390 та 392 ЦПК України.

На підставі викладеного та керуючись статтею 129 Конституції України, статтею 19, статтею 260, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 19 серпня 2019 року, додаткове рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 27 серпня 2019 року та постанову Тернопільського апеляційного суду від 18 листопада 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення 3% річних від простроченої суми заборгованості з коштів, набутих без достатньої правової підстави, та суми на яку збільшилася заборгованість внаслідок інфляційних процесів, у зв`язку із набуттям коштів без достатньої правової підстави.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя О. В. Білоконь