КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №761/2991/17 головуючий у І інстанції: Савицький О.А. провадження 22-ц/824/2227/2019 доповідач: Сліпченко О.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

22 січня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах: судді-доповідача Сліпченка О.І., суддів Сержанюка А.С., Мельника Я.С.,

за участю секретаря: Пітенко І.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 24 травня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Київського комунального об'єднання зеленого будівництва та експлуатації зелених насаджень міста «Київзеленбуд» про стягнення компенсації за невикористану відпустку та середнього заробітку за час затримки розрахунку

Заслухавши доповідь судді Апеляційного суду, вислухавши учасників процесу, перевіривши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів,-

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2017 року ОСОБА_2 звернувся з вищевказаним позовом, який обґрунтовано тим, що з 17.09.2012 року по 15.04.2013 року працював на посаді директора Міського декоративного розсадника «Теремки» КО «Київзеленебуд».

Оскільки у день звільнення відповідач не розрахувався з позивачем та не виплатив останньому заборгованість по заробітній платі та компенсацію за невикористану відпустку, а також зважаючи на те, що фактичний розрахунок по заробітній платі відбувся лише 07.11.2016 року, а компенсація за невикористану щорічну відпустку не сплачена і по теперішній час позивач просив: стягнути з Київського комунального об'єднання зеленого будівництва та експлуатації зелених насаджень міста «Київзеленбуд» на його користь компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 2 684,36 грн. та середній заробіток за весь час затримки її виплати у розмірі 370 048,55 грн.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 24 травня 2018 року відмовлено в задоволенні позову.

Не погоджуючись з вказаним рішенням ОСОБА_2 звернувся з апеляційною скаргою, обґрунтовуючи її тим, що суд першої інстанції неповно з'ясував обставини справи, визнав встановленими обставини, що не були належним чином доведені, неправильно застосував норми матеріального права та порушив норми процесуального права. Зауважує, що суд прийшов до хибного висновку, що вину власника або уповноваженого ним органу у затримці розрахунку при звільненні повинен довести позивач по справі, оскільки відповідно до ст. 117 КЗпП України суд стягує середній заробіток за весь період розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини.

Крім того, не погоджується з посиланням суду в своєму рішення на те, що позивач безпосередньо здійснював виплату заробітної плати, в тому числі і собі, оскільки виплати здійснював головний бухгалтер Маліновська І.П. та касир Махинько Н.В..

У відзиві на апеляційну скаргу, відповідач зазначає, що МДР «Теремки» є самостійним підрозділом КО «Київзеленбуд», де директор розпоряджається майном та коштами підрозділу та забезпечує своєчасну виплату заробітної плати працівникам, а тому суд прийшов правильного висновку, що саме апелянт, а не відповідач по справі мав персональну відповідальність за виконання покладених на МДР «Теремки» обов'язків, в тому числі й обов'язків щодо своєчасної виплати заробітної плати та компенсації за невикористану відпустку.

В судовому засіданні представник відповідача Болдирєва Д.І. та представник позивача ОСОБА_6 підтримали свої позиції.

Апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Згідно вимог ст. 263 ЦПК України, - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин(фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами;

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів

3) показань свідків.

Згідно зі ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення відповідає у повній мірі.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції прийняв до уваги відсутність будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження винних дій саме відповідача щодо невиплати позивачу належним йому сум при звільнення.

Колегія апеляційного суду погоджується з такими висновками виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 з 17.09.2012 року працював на посаді директора Міського декоративного розсадника «Теремки» КО «Київзеленбуд» та 15.04.2013 року був звільнений з займаної посади на підставі п.1 ст.36 КЗпП України.

Згідно виписки по рахунку ОСОБА_2 від 28.02.2017 року та копії листа МДР «Теремки» від 27.10.2016 року за №11 вбачається, що належна позивачу при звільненні сума заробітної плати було перерахована на відкритий на його ім'я рахунок в ПАТ «Банк Кредит Дніпро» двома платежами, а саме: 29.10.2015 року - на суму 7 210,62 грн., 10.12.2015 року - на суму 7 000,00 грн.

Відповідно до п.п. 3.1, 3.3 Положення Міського декоративного розсадника «Терімки», затвердженого наказом КО «Київзеленбуд» від 26.02.2013 року за №28, МДР «Терімки» входить до складу КО «Київзеленбуд», є його відокремленим структурним підрозділом і в своїй діяльності йому підконтрольний та підзвітний. МДР «Теремки» здійснює свою діяльність на засадах господарської самостійності у межах, передбачених цим Положенням та Довіреністю, яка видається Генеральним директором КО «Київзеленбуд» директору МДР «Теремки», госпрозрахунку, має самостійний баланс, поточний та інші рахунки в установах банку, круглу печатку із своїм найменуванням, штампи, бланки та інші реквізити.

Згідно з п.6.2.3 Положення на МДР «Теремки» покладається обов'язок забезпечення своєчасної виплати заробітної плати, сплати податків та інших відрахувань до державного та місцевих бюджетів згідно з законодавством України.

Як передбачено п.7.5.7 Положення, Директор забезпечує своєчасну виплату заробітної плати працівникам згідно з законодавством України.

При цьому, п.7.5.2 Положення встановлено, що Директор МДР «Теремки» несе персональну відповідальність за виконання покладених на МДР «Теремки» завдань, визначених цим Положенням та Довіреністю (та/або Дорученням), дотриманням законодавства України.

Тобто, виходячи зі змісту вищенаведених пунктів Положення, а також враховуючи посаду, яку обіймав позивач в МДР «Теремки», місцевий суд правильно вважав, що саме позивач, як директор МДР «Теремки», а не відповідач по справі мав персональну відповідальність за виконання покладених на МДР «Теремки» обов'язків, в тому числі й обов'язків щодо своєчасної виплати заробітної плати.

Крім того, за умовами Наказу КО «Київзеленбуд» від 15.04.2013 року за №52-п, позивач, як керівник структурного підрозділу мав здійснити передачу справ на посаді директора МДР «Теремки» створеній комісії, що можливо було установити, зокрема чи є належні позивачу від підприємства суми для виплати.

Разом з тим, звертаючись до суду з цим позовом, позивач, як на підставу для його задоволення, посилався на порушення відповідачем вимог с.116 КЗпП України та просив (а.с.43-44) стягнути компенсація за невикористану відпустку у розмірі 1 725,66 грн. та середній заробіток за весь час затримки з виплати заробітної плати у розмірі 296 457,65 грн., як то передбачено вимогами ст. 117 КЗпП України.

Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Статтею 116 КЗпП України визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до статті 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про відсутність належних та допустимих доказів на підтвердження вимог та винних дій відповідача.

Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566 / 00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Крім того, надані апелянтом в апеляційній скарзі доводи, колегією суддів не можуть бути взяті до уваги, оскільки апеляційна скарга переповнена оцінкою доказів апелянтом, при цьому не вказується, які з доказів неправомірно були судом першої інстанції не прийняті чи досліджувались із порушенням установленого законом порядку.

Виходячи з вищевикладеного апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, рішення суду першої інстанції ухвалено відповідно до вимог матеріального та процесуального законодавства і підстав для його скасування не вбачається.

Вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційна скарга не містить.

Таким чином, колегія суддів вважає необхідним залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 24 травня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів.

Головуючий

Судді: