Справа № 567/161/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 грудня 2019 року м. Острог

Острозький районний суд Рівненської області у складі:

головуючий суддя Венгерчук А.О.

секретар Войтко А.Г.

з участі представника позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Острог у порядку загального позовного провадження справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя,

встановив:

в Острозький районний суд Рівненської області з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя звернулася ОСОБА_4

Свою заяву мотивує тим, що з 04.09.2010 між сторонами був зареєстрований шлюб, за час перебування у якому у них народився син - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Вказує, що за час спільного проживання ними за спільні кошти було придбано транспортний засіб "Chevrolet Lacetti", який зареєстрований на ім`я відповідача. Проте оскільки останній без її згоди відчужив третій особі вказаний автомобіль, а отримані кошти використав у власних інтересах, просить стягнути з ОСОБА_2 грошову компенсацію Ѕ частки транспортного засобу, що становить 76800 грн. та судові витрати по справі.

Ухвалою від 21.02.2019 відкрито загальне позовне провадження по даній справі, призначено підготовче засідання.

Ухвалою від 24.04.2019 по вказаній справі за клопотанням позивача призначено автотоварознавчу експертизу та зупинено провадження у справі.

Ухвалою від 11.09.2019 закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду.

У судовому засіданні позивач та її представник підтримали позовні вимоги у повному обсязі.

Відповідач та його представник в судовому засіданні позов не визнали. Відповідач підтримав обставини зазначені у відзиві на позовну заяву у якому вказано, що визнає обставини наведені у позовній заяві частково, оскільки спірний легковий автомобіль він хоч і придбав у період шлюбу проте за власні кошти, які отримав від продажу попереднього автомобіля за суму 46000 грн. Зазначає, що за період їхнього шлюбу позивач взагалі не працювала, а лише навчалася на платній формі навчання, яке оплачував він. Окрім того, позивачу було відомо у який період та за яку суму ним було продано спірне авто, тому зазначена нею сума у позовній заяві є значно завищеною.

Представник позивача в судовому засідання позовній вимоги підтримала у повному обсязі з обставин вказаних у позові. Подала відповідь на відзив у якому вказала та у судовому засіданні підтвердила, що вказані відповідачем обставини не відповідають дійсності, оскільки зазначаючи про те, що при придбані спірного автомобіля відповідач використав кошти, які отримав від продажу попереднього автомобіля за суму 46000 гри., він не надає жодних належних та допустимих доказів, які б підтверджували вказані обставини. Окрім того він продав автомобіля за суму приблизно 4000 доларів США, а купив спірний автомобіль "Chevrolet Lacetti" за 9000 доларів, тобто вартість цих двох автомобілів не є співрозмірною.

Вказує, що останній автомобіль, який був придбаний відповідачем під час зареєстрованого шлюбу з позивачкою, є набагато новішим, тому вартість цих двох автомобілів не може бути приблизно однаковою, як намагається це довести суду відповідач.

Окрім того, до та після укладення шлюбу з відповідачем з вересня 2010 року по серпень 2012 року позивачка працювала згідно цивільно-правового договору продавцем-консультантом в ТОВ «ФУДМАРКЕТ» та отримувала дохід у вигляді заробітної плати, який йшов на потреби сім`ї, а з серпня 2012 року у зв`язку вагітністю була змушена залишити роботу. У травні 2013 року вона народила сина - ОСОБА_5 . З травня 2013 року по березень 2017 року позивач не працювала, у зв`язку з поважними причинами, так як перебувала у декретній відпустці, у зв`язку з чим отримувала соціальну допомогу при народженні дитини та до досягнення дитиною трирічного віку. Під час декретної відпустки позивач активно доглядала за дитиною, займалась її вихованням, а також веденням домашнього домогосподарства. Таким чином, Позивачка своєю працею, грошовими кошти брала активну участь у набутті спільного сумісного майна подружжя, а саме - "Chevrolet Lacetti".

Зазначила, що позивачка дійсно навчалась, але не з 2010 по 2015 рік, як про те зазначає Відповідач, а з вересня 2008 року по березень 2014 року. Оплата за її навчання здійснювалась спільними коштами, в тому числі Позивачці допомагала її мати.

З письмових доказів, досліджених в судовому засіданні встановлено наступне.

З свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 встановлено, що 04.09.2010 був зареєстрований шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 , якій після реєстрації шлюбу було присвоєно прізвище - ОСОБА_2 . (а.с.8)

З свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 встановлено, що сторони по справі вказані батьками ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . (а.с.9)

З договору купівлі-продажу 3246/2018/1238826 від 21.12.2018 встановлено, що ОСОБА_2 було продано для ОСОБА_8 транспортний засіб "Chevrolet Lacetti", реєстраційний номер НОМЕР_3 , вартість якого за домовленістю сторін складала 49000 грн. (а.с.47)

З вересня 2010 року по серпень 2012 року позивачка працювала згідно цивільно-правового договору продавцем-консультантом в ТОВ «ФУДМАРКЕТ» та отримувала дохід у вигляді заробітної плати. Вказані обставини підтверджуються копіями Відомостей з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків від 22 березня 2019 року та індивідуальними відомостями про застраховану особу управління ПФУ.

З травня 2013 року по березень 2017 року позивач не працювала, у зв`язку з поважними причинами, так як перебувала у декретній відпустці, у зв`язку з чим отримувала соціальну допомогу при народженні дитини та до досягнення дитиною трирічного віку. (а.с.56-63)

З висновку за результатами проведення автотоварознавчої експертизи №14321/19-56 від 14.06.2019 встановлено, що середня ринкова вартість автомобіля "Chevrolet Lacetti", реєстраційний номер НОМЕР_3 , (характеризуючі дані) складала 151050 грн. Дослідження проводилося на підставі використання нормативних актів та методик, оцінка проводилася із застосуванням бази, що відповідає ринковій вартості або неринковим видам вартості. (а.с.86-90)

Суд, вислухавши пояснення позивача та її представника, представника відповідача, свідків, перевіривши матеріали справи, рахує, що позов ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

З матеріалів справи встановлено, що з 04.09.2010 ОСОБА_4 та ОСОБА_2 перебувають у зареєстрованому шлюбі, під час якого було придбано транспортний засіб "Chevrolet Lacetti", реєстраційний номер НОМЕР_3 , що не заперечувалося сторонами по справі під час розгляду справи.

Як було встановлено судом, з пояснень сторін по справі та їх представників, спірний автомобіль було придбано для сім`ї ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , а 21.12.2018 відповідачем було відчужено вказане рухоме майно третій особі, без згоди другого з подружжя, а саме ОСОБА_4 , що також не заперечується сторонами по справі.

Посилання відповідача і його представника на той факт, що автомобіль було придбано за особисті кошти ОСОБА_2 , суд не може взяти до уваги з наступних підстав.

Будь яких доказів того, що відповідач придбав автомобіль за власні кошти і позивач не приймала жодної участі у його купівлі, суду надано не було. Окрім того, як встановлено в судовому засіданні з пояснень сторін по справі за час перебування у шлюбі, а саме з вересня 2010 року по серпень 2012 року позивач працювала згідно цивільно-правового договору продавцем-консультантом та отримувала дохід у вигляді заробітної плати, а ІНФОРМАЦІЯ_2 народила сина - ОСОБА_5 та по березень 2017 року перебувала у декретній відпустці, у зв`язку з чим отримувала соціальну допомогу при народженні дитини та до досягнення дитиною трирічного віку. Також позивач займалася веденням домашнього господарства на яке витрачала значний час та сили, що у своїй сукупності є свідченням того, що позивач приймала участь у набутті спірного майна.

Вказані обставини не заперечуються сторонами.

У відповідності до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст. 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

У відповідності до ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм па праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Подружжя має право домовитися між собою про порядок користування майном, що йому належить на праві спільної сумісної власності (ч. 1 ст. 66 СК України).

Разом з тим, статтею 69 СК України передбачено право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя

Так, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою.

Відповідно до ст. 3 СК України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Згідно ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. У відповідності до ч. 3 цієї статті за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Відповідно до ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності подружжя. Якщо майно було набуте за час шлюбу, передбачається (презюмується), що воно є спільним. Протилежне, тобто належність майна до роздільного майна подружжя, потребує доведення. Якщо докази відсутні або їх недостатньо, майно, набуте за час шлюбу, вважатиметься спільним майном подружжя.

Виходячи з вищевикладеного та керуючись ст.62, 74 СК України позивач правомірно вважає, що транспортний засіб "Chevrolet Lacetti", реєстраційний номер НОМЕР_3 є спільною сумісною власністю ОСОБА_4 та ОСОБА_2 .

В частині першій ст. 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

За змістом частин першої, третьої статті 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦК України, співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Дана норма цілком може бути поширена і на подружжя, адже в ній йдеться про спільне володіння та користування спільним сумісним майном. Іншими словами, за загальним правилом кожен з подружжя має одержати реальну можливість володіти та користуватися спільним майном в натурі.

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до ст. 372 ЦК України, майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Жодних договорів сторонами не укладалось.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.

До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

Вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст.71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК України).

Позивач звернулася до суду з позовом про стягнення грошової компенсації вартості спірного транспортного засобу.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР, передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України, відповідно до частини четвертої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у статті 317 ЦК України.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України).

Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду, порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджене порушення було обґрунтованим.

Отже, здійснюючи передбачене статтею 55 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту, а суд, вирішуючи спір, зобов`язаний надати суб`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що спірний транспортний засіб куплено ОСОБА_4 та ОСОБА_2 за спільні кошти, тому на підставі ст. 62, 74 СК України є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Посилання відповідача та його представника на те, що спірний автомобіль куплений за його особисті кошти не підтвердженні жодними доказами.

Відповідно до частини 2 статті 65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя, однак дружина або чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Засади шлюбу, а також правовідносини, які виникають із особистих немайнових та майнових прав та обов`язків подружжя, визначаються нормами СК України.

Частиною 4 статті 65 СК України передбачено, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

У відповідності до частини 3 статті 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та використовуються подружжям спільно на підставі рівних прав на володіння, користування і розпоряджання відповідним майном.

Отже, один із подружжя може вимагати від іншого із подружжя 1/2 частину вартості спільного майна, якщо один із них здійснив його відчуження проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби.

Вказане узгоджується із п.30 Постанови Пленуму ВСУ № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», згідно з якими у випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Як вбачається з пояснень позивача, перереєстрація спірного автомобіля відбулась без її згоди і взагалі без її відома. З пояснень сторін в судовому засіданні та письмових доказів встановлено, що при продажі спірного автомобіля була відсутня письмова згода ОСОБА_4 на відчуження спільного майна.

Відповідач нічим не спростував ці пояснення позивача, і не довів суду, що відчуження відбулось зі згоди дружини.

Відповідно до договору купівлі-продажу транспортного засобу від 21.12.2018 вищезазначений автомобіль ОСОБА_2 продав за ціною 49000грн.

З висновку за результатами проведення автотоварознавчої експертизи №14321/19-56 від 14.06.2019 встановлено, що середня ринкова вартість автомобіля "Chevrolet Lacetti", реєстраційний номер НОМЕР_3 , (характеризуючі дані) складала 151050 грн.

Однак, суд не може взяти до уваги висновок за результатами проведення автотоварознавчої експертизи №14321/19-56 від 14.06.2019, оскільки експертом не оглядався спірний автомобіль, а визначена середня ринкова вартість автомобіля "Chevrolet Lacetti".

Відповідач без згоди позивача здійснив відчуження спірного автомобіля за ціною значно нижчою, ніж була визначена оцінювачем, однак позивач не ставить питання щодо визнання недійсним договору купівлі-продажу транспортного засобу, а просить стягнути з відповідача грошову компенсацію вартості 1/2 частини автомобіля.

Як було зазначено у рішенні ВСУ №6-7цс15 від 08.04.2015, законом не передбачена можливість визнання недійсним правочину щодо спільного майна подружжя, якщо відсутня письмова згода одного з них на відчуження майна. У такому випадку другий з подружжя має право на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім`ї майна.

Позивач не зверталася до суду із вимогою про визнання договору-купівлі продажу транспортного засобу від 21.12.2018, який був укладений відповідачем, недійсним.

Посилання відповідача та його представника на те, що спірний автомобіль не є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, також не доведені.

Суд вважає, що оскільки вартість відчуженого автомобіля за договором купівлі - продажу від 21.12.2018 склала 49000грн., і вказаний договір не був визнаним недійсним, тому він відображує реальну ринкову вартість автомобіля, то від даної вартості проводиться розрахунок вартості 1/2 частини автомобіля, що складає 24500грн.

Враховуючи наведені обставини та виходячи зі змісту позовних вимог, а також положень ст. 5 ЦПК України, суд приходить до висновку, що обраний позивачем спосіб захисту свого права, а саме стягнення грошової компенсації вартості Ѕ частки транспортного засобу, є ефективним засобом захисту такого права, а також ґрунтується на положеннях закону. Зважаючи та те, що транспортний засіб куплено за час шлюбу за спільні кошти та спільною працею подружжя та є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, відповідно до ч.2 ст.183 ЦК України є неподільною річчю, оскільки його не можна поділити без втрати його цільового призначення, тому суд вважає необхідним частково задовольнити позовні вимоги.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд вважає необхідним стягнути з відповідача понесені позивачем судові витрати по сплаті судового збору у розмірі та витрат за проведення експертизи.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 63, 69, 70, 71 СК України, ст.ст. 368, 369, 370, 364 ЦК України, ст.ст. 2, 5, 10-13, 19, 76-82, 141, 258, 259, 264, 265, 280-282 ЦПК України, суд, -

ухвалив:

позов ОСОБА_4 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 ) до ОСОБА_2 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_5 ) про поділ майна подружжя задоволити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 грошову компенсацію вартості 1/2 частки транспортного засобу марки Chevrolet Lacetti, реєстраційний номер НОМЕР_3 (VIN-код НОМЕР_6 , 2009 року випуску, що становить 24500 (двадцять чотири тисячі п`ятсот) грн. 00 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 судові витрати по справі, а саме судовий збір в розмірі - 768 (сімсот шістдесят вісім) грн. 40 коп. та витрати на проведення експертизи в розмірі 1570 (одна тисяча п`ятсот сімдесят) грн. 00 коп.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Рівненського апеляційного суду через Острозький районний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 27 грудня 2019 року.

Суддя Острозького районного судуВенгерчук А.О.