Єдиний унікальний номер 243/6833/18 Номер провадження 22-ц/804/374/19
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 лютого 2019 року Донецький апеляційний суд у складі:

головуючого Соломахи Л.І.

суддів Космачевської Т.В., Канурної О.Д.

за участю:

секретаря судового засідання Розпутько Я.О.

представника позивача - адвоката Марченка Д.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Бахмут Донецької області у залі судових засідань № 3 цивільну справу № 243/6833/18 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, з апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_3 на рішення Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 14 листопада 2018 року у складі судді Воронкова Д.В., -

В С Т А Н О В И В:

24 липня 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням.

Зазначав, що йому на праві власності на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 19 червня 2018 року державним нотаріусом Першої слов'янської державної нотаріальної контори Алперіною О.Ю., належить квартира АДРЕСА_1.

На момент продажу квартири в ній був зареєстрований ОСОБА_3, який є колишнім чоловіком колишньої власниці квартири. Його заспокоїли, що відповідач в квартирі не мешкає з червня 2017 року.

Він намагався зв'язатися з відповідачем з метою врегулювання ситуації, але останній на контакт не іде, зніматися з реєстрації не бажає.

Оскільки відповідач добровільно знятися з реєстрації не бажає, реєстрація відповідача у квартирі створює йому перешкоди у здійсненні права власності, просив визнати ОСОБА_3 таким, що втратив право користування належним йому на праві власності майном - квартирою АДРЕСА_1 (а.с. 2 - 4).

Рішенням Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 14 листопада 2018 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено. Визнано ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 (а.с. 60 - 61).

Не погоджуючись з рішенням суду, відповідач ОСОБА_3 посилається на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 14 листопада 2018 року, провадження у справі закрити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржуване судове рішення суперечить постанові апеляційного суду Донецької області від 05 липня 2018 року у справі № 243/1101/18, якою він вселений у спірну квартиру.

Він просив суд першої інстанції зупинити провадження у справі до прийняття Верховним судом судового рішення у справі № 243/1101/18 про його вселення в спірну квартиру, проте суд у задоволенні цього клопотання йому відмовив.

Вважає, що зміна власника квартири не може порушувати його законні права та інтереси. Особа може бути виселена з житла лише у судовому порядку, а його з квартири викинули примусово (а.с. 64).

23 січня 2019 року електронною поштою до апеляційного суду надійшов письмовий відзив позивача ОСОБА_2 на апеляційну скаргу, в якому позивач просить апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення, а рішення Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 14 листопада 2018 року залишити без змін.

Зазначає, що вимоги апеляційної скарги відповідача не грунтуються на законі.

Квартиру він набув на законних підставах.

Відповідач не є членом його родини. Договір на користування квартирою він з відповідачем не укладав.

Відповідач мав право користуватись квартирою, яка належала його покійній дружині, до тих пір, поки вона її не продала. Після продажу його дружиною квартири відповідач право користування квартирою втратив.

Відповідач не проживає у квартирі з вересня 2017 року, виїхав ще коли квартира належала його дружині. Витрати на утримання квартири відповідач не несе, спільного господарства з позивачем не веде, спільного бюджету з позивачем не має.

Зазначене свідчить про відсутність підстав для подальшої реєстрації відповідача у квартирі (а.с. 89 - 93).

У судове засідання апеляційного суду 13 лютого 2019 року з'явився представник позивача ОСОБА_2 - адвокат Марченко Д.І., який діє на підставі ордеру серії ДН № 00051355 від 22 серпня 2018 року (а.с. 30).

Відповідач ОСОБА_3 у судове засідання апеляційного суду 13 лютого 2019 року не з'явилися; судову повістку - повідомлення про розгляд справи 13 лютого 2019 року отримав 31 січня 2019 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с. 100).

Відповідач ОСОБА_3 апеляційний суд про причини неявки у судове засідання не повідомив і відповідно до частини 3 ст. 131 ЦПК України вважається, що він не з'явився у судове засідання без поважних причин.

Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу 13 лютого 2019 року у відсутність відповідача ОСОБА_3, явка якого у судове засідання обов'язковою не визнавалася, оскільки відповідно до частини 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга відповідача ОСОБА_3 задоволенню не підлягає. Такого висновку апеляційний суд дійшов, виходячи з наступного:

Відповідно до частин 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до частини 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_1, що підтверджується договором купівлі - продажу квартири від 19 червня 2018 року, посвідченим державним нотаріусом Першої слов'янської державної нотаріальної контори Алперіною О.Ю. та зареєстрованим в реєстрі за № 2-801, а також витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за № 128744037 від 23 червня 2018 року (а.с. 10 - 12).

Сторони визнають, що у квартири АДРЕСА_1 зареєстрований ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Відповідно до акту, складеного Об'єднанням співвласників багатоквартирного будинку "Ентузіаст" 13 вересня 2017 року, ОСОБА_3 з 26 серпня 2017 року у квартирі АДРЕСА_1 не проживає, його особисті речі у квартирі відсутні (а.с. 13).

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_1. Право користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. ОСОБА_3 не є членом родини ОСОБА_2 Відповідач ОСОБА_3 має бути визнаний таким, що втратив право користування житловим приміщенням, оскільки його право користування спірною квартирою перешкоджає позивачу, як власнику житла, розпоряджатися цим житлом на свій розсуд (а.с. 60 - 61).

Такий висновок суду першої інстанції апеляційний суд вважає законним та обгрунтованим.

Частиною першою статті 383 ЦК України, статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім'ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

На теперішній час незаконність набуття ОСОБА_2 права власності на квартиру АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі - продажу квартири від 19 червня 2018 року судом не встановлена, а тому право власності вважається набутим ОСОБА_2 правомірно.

Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Держава не втручається у здійснення власником права власності.

Встановивши, що відповідач ОСОБА_3 не є членом сім'ї позивача, який 19 червня 2018 року набув право власності на квартиру АДРЕСА_1, суд першої інстанції на підставі статей 383, 391 ЦК України дійшов обґрунтованого висновку про те, що реєстрація відповідача в квартирі, власником якої з 19 червня 2018 року є позивач, порушує права позивача на користування належним йому майном та захистив порушене право шляхом визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право користування спірною квартирою.

Наявність такого рішення суду відповідно до ст. 7 Закону України від 11.12.2003 року №1382-IV "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" є підставою для зняття ОСОБА_3 з реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_1.

Такі висновки суду узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду України, яка викладена у постанові від 05.11.2014 року у справі № 6-158цс14, згідно якої аналіз частини першої статті 383, статті 391, статті 405 ЦК України, статті 156 ЖК УРСР дає підстави для висновку про те, що право членів сім'ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім'ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї.

Висновки суду узгоджуються і з правовою позицією Верховного Суду України, яка викладена у постанові від 16.11.2016 року у справі № 6-709цс16, згідно якої аналіз статті 391 ЦК України дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім'ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Таких же правових висновків дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 15.08.2018 року у справі № 595/1271/16-ц (провадження 61-18966св18).

Зазначене спростовує доводи апеляційної скарги відповідача про те, що зміна власника квартири не може порушувати його право на користування квартирою.

На підставі відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 105 - 107), постанови апеляційного суду Донецької області від 05 липня 2018 року у справі №243/1101/18 (а.с. 48 - 49) апеляційним судом встановлено, що відповідач ОСОБА_3 з 30 грудня 1999 року перебував у шлюбі з ОСОБА_5; спірна квартира АДРЕСА_1 у зв'язку із її приватизацією належала на праві власності по 1/3 частці ОСОБА_3, ОСОБА_5 та її дочці ОСОБА_6; 28 вересня 2012 року ОСОБА_3 належну йому 1/3 частку квартири подарував своїй дружині ОСОБА_5; 12 жовтня 2017 року ОСОБА_5, ОСОБА_6 продали квартиру ОСОБА_7, яка 19 червня 2018 року продала квартиру ОСОБА_2

Отже, у зв'язку з продажем 12 жовтня 2017 року власниками ОСОБА_5 та ОСОБА_6, членом сім'ї яких був відповідач, квартири ОСОБА_7 припинилося право відповідача користуватися спірною квартирою.

Доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм матеріального права є необгрунтованими.

Постановою апеляційного суду Донецької області від 05 липня 2018 року у справі №243/1101/18 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_7, ОСОБА_6 про усунення перешкод та вселення у квартиру ОСОБА_3 вселено у квартиру АДРЕСА_1; зобов'язано ОСОБА_7, ОСОБА_6 не чинити йому перешкод у користуванні квартирою (а.с. 48 - 49).

Ухвалою Верховного Суду від 10 серпня 2018 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_7 та за її клопотанням зупинено виконання постанови апеляційного суду Донецької області від 05 липня 2018 року до завершення розгляду касаційної скарги (а.с. 45).

Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що суд першої інстанції безпідставно відмовив йому у зупиненні провадження у цій справі до розгляду Верховним Судом справи №243/1101/18, є безпідставними.

Відповідно до пункту 6 частини першої ст. 251 ЦПК України суд зобов'язаний зупинити провадження у справі у разі об'єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об'єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

Судове рішення, а саме, постанова апеляційного суду Донецької області від 05 липня 2018 року у справі № 243/1101/18, до розгляду якої Верховним Судом відповідач просив зупинити провадження у цій справі, набрала законної сили 05 липня 2018 року, а тому підстави для зупинення провадження у справі відсутні.

По-друге, правовідносини, які виникли між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не пов'язані із правовідносинами, які виникли між ОСОБА_3 та ОСОБА_7, ОСОБА_6 у справі №243/1101/18, оскільки ОСОБА_2 набув право власності на квартиру і має право в будь-який час, незалежно від волі попередніх власників цієї квартири - ОСОБА_7, ОСОБА_6, звернутися до суду за захистом свого порушеного права, зібрані у цій справі докази дозволяють встановити та оцінити обставини, які є предметом судового розгляду.

Ті обставини, що відповідач є інвалідом І групи, що він не має іншого житла, не впливають на висновки суду, оскільки право відповідача на користування спірною квартирою є похідним від його права власності на спірну квартиру або права власності на спірну квартиру членів його сім'ї.

Згідно відомостей Єдиного реєстру судових рішень в провадженні Слов'янського міськрайонного суду Донецької області знаходиться цивільна справа № 243/8628/17 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета позову, ОСОБА_8, про визнання недійсним договору дарування.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 померла.

Постановою Донецького апеляційного суду від 27 грудня 2018 року скасована ухвала Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 21 вересня 2018 року про закриття провадження у справі № 243/8628/17 у зв'язку із смертю ОСОБА_5, справа направлена для продовження розгляду до Слов'янського міськрайонного суду Донецької області.

Ухвалою Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 28 січня 2019 року до участі у справі № 243/8628/17 в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета позову, залучено ОСОБА_2

Отже, в разі задоволення позовних вимог ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування ним належної йому 1/3 частки квартири ОСОБА_5, його право на користування спірною квартирою буде відновлено.

На теперішній час підстави для користування ОСОБА_3 спірною квартирою відсутні.

Відповідно до статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо: 1) справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства; 2) відсутній предмет спору; 3) набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами; 4) позивач відмовився від позову і відмова прийнята судом; 5) сторони уклали мирову угоду і вона затверджена судом; 6) суд встановить обставини, які є підставою для відмови у відкритті провадження у справі відповідно до пунктів 4, 5 частини першої статті 186 цього Кодексу; 7) настала смерть фізичної особи або оголошено її померлою чи припинено юридичну особу, які були однією із сторін у справі, якщо спірні правовідносини не допускають правонаступництва; 8) після відкриття провадження у справі між сторонами укладено угоду про передачу спору на вирішення до третейського суду, якщо тільки суд не визнає, що така угода є недійсною, втратила чинність або не може бути виконана.

Посилаючись на необхідність закриття провадження у справі, відповідач не зазначає конкретної підстави, посилається, що справу слід закрити "за відсутністю підстав".

Апеляційний суд вважає, що підстави для закриття провадження у справі відсутні.

Апеляційний суд не може погодитися з відповідачем, що між позивачем ОСОБА_2 та відповідачем ОСОБА_3 відсутній предмет спору.

Постанова апеляційного суду Донецької області від 05 липня 2018 року у справі №243/1101/18 постановлена з того самого предмету позову - користування спірною квартирою, але за участю інших сторін (ОСОБА_2 не був стороною у справі № 243/1101/18) та з інших підстав (у цій справі - у зв'язку із набуттям права власності на спірну квартиру ОСОБА_2, у справі № 243/1101/18 - у зв'язку із набуттям права власності на спірну квартиру ОСОБА_7Л.).

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, N 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Враховуючи зазначене, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права,підстав для скасування або зміни рішення суду в межах доводів апеляційної скарги не має.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст. 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначається, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв'язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов'язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов'язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги відповідача без задоволення, а рішення суду - без змін, підстави для зміни розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з розглядом справи у суді першої інстанції, відсутні. Апеляційна скарга будь-яких доводів щодо розподілу судових витрат не містить.

Від сплати судового збору за подання апеляційної скарги відповідач ОСОБА_3 був звільнений, як інвалід І групи.

Відомостей про інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи у суді апеляційної інстанції, сторони не надали.

Керуючись ст. 374, ст. 375, ст.ст. 381 - 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 14 листопада 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: Л.І. Соломаха

Судді: О.Д. Канурна

Т.В. Космачевська

Повне судове рішення складено 14 лютого 2019 року.

Головуючий суддя : Л.І. Соломаха