Справа № 453/419/18 Головуючий у 1 інстанції: Ясінський Ю.Є.
Провадження № 22-ц/811/941/18 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 лютого 2019 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Львівського апеляційного суду в складі:

судді-доповідача: ОСОБА_1,

суддів: Струс Л.Б., Шандри М.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргоюДержавного підприємства «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат» на рішення Сколівського районного суду Львівської області в складі судді Ясінського Ю.Є. від 03 липня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Державного підприємства «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат» про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

в с т а н о в и л а :

рішенням Сколівського районного суду Львівської області від 03 липня 2018 року позов задоволено. Визнано незаконним та скасовано наказ №32-к від 14.03.2018 року т.в.о. директора Державного підприємства «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат» Паздерник О.В. «Про звільнення ОСОБА_2О.» з посади начальника відокремленого структурного підрозділу Сколівського військового лісгоспу державного підприємства «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат» в зв'язку з одноразовим грубим порушенням трудових обов'язків, п.1 ст. 41 КЗпП України. Поновлено ОСОБА_2 на посаді начальника відокремленого структурного підрозділу Сколівського військового лісгоспу державного підприємства «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат» з 15.03.2018 року. Стягнуто з Державного підприємство «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат» (місце знаходження: 76000, м. Івано-Франківськ, вул. Ребета, 6, ) на користь ОСОБА_2 (місце проживання: 82600, м. Сколе, вул. Котляревського, 17/39, Львівської області, ІПН: НОМЕР_1) середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 31 158 (тридцять одна тисяча сто п»ятдесят вісім гривень) 72 коп. Стягнуто з Державного підприємство «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат» (місце знаходження: 76000, м. Івано-Франківськ, вул. Ребета, 6, ) в дохід держави 704 (сімсот чотири) грн. 80 коп. судового збору.

Додатковим рішенням Сколівського районного суду Львівської області від 04 липня 2018 року доповнено рішення Сколівського районного суду Львівської області від 03 липня 2018 року, зокрема вказано в резолютивній частині рішення суду про допуск до негайного виконання рішення суду про поновлення на роботі ОСОБА_2.

Рішення Сколівського районного суду Львівської області від 03 липня 2018 року оскаржило ДП «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат».

В своїй апеляційній скарзі просять рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Вважають, що судом не досліджено усіх передбачених нормою матеріального права юридичних фактів, наявність чи відсутність яких впливає на остаточний результат справи, порушено норми матеріального та процесуального права. Зазначають, що суд відмовив у розгляді заяви про виклик свідків, чим позбавив відповідача можливості подання доказів. Вказують на те, що підставою для звільнення із займаної посади ОСОБА_2 було разове грубе порушення ним своїх трудових обовязків, що полягало у невиконанні останнім п.3 наказу №30-к від 12 березня 2018 року «Про відсторонення від виконання обовязків ОСОБА_2О.», відповідно до якого ОСОБА_2 зобовязаний був передати ОСОБА_3 на період виконання останнім обовязків начальника Сколівського військового лісгоспу ДП «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат», документи фінансово-господарської діяльності, печатку та штампи Сколівського військового лісгоспу. Вказують, що такі дії ОСОБА_2 підпадали під ознаки злочину, передбаченого ст. 357 КК України, у звязку з чим було подано відповідну заяву до правоохоронних органів та відкрито кримінальне провадження. Вказують на те, що дії ОСОБА_2 спричинили негативні наслідки, як для відокремленого підрозділу, так і для господарської діяльності підприємства загалом. Крім цього, вказують на те, що оскільки ОСОБА_2 не прибув для отримання трудової книжки, йому було направлено лист №350 від 15.03.2018 року про необхідність прибути в службу управління персоналом ДП «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат» для отримання трудової книжки та проведено повний розрахунок при звільненні, шляхом перерахування 16.03.2018 року коштів 13247,06 грн. на картковий рахунок позивача.

Відповідно до ст. 368, ч.2 ст. 369 ЦПК України, розгляд справи проводився без повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали, оцінивши доводи учасників справи в межах мотивів позовної заяви, відзиву на позовну заяву, заперечення на відзив на позовну заяву, апеляційної скарги, а також усних та письмових заяв та пояснень учасників справи (їх представників) у судах обох інстанцій колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з таких підстав.

Із змісту оскаржуваного рішення вбачається, що суд першої інстанції, посилаючись, зокрема, на ст.ст. 147, 148, 149, ч.1, 2 ст. 235 КЗпП України, п.32 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», ст.27 Закону України «Про оплату праці», пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 та задовольняючи позов, виходив з того, що 12 березня 2018 року т.в.о. директора ДП «Івано-Франківський військовий лісопромкомбінат» ОСОБА_4 видано наказ №30-к «Про відсторонення від виконання обовязків ОСОБА_2О.» Згідно п.1 наказу ОСОБА_2 начальника Сколівського військового лісгоспу державного підприємства «Івано-Франківський військовий лісопромкомбінат» відсторонено від виконання обовязків з 13 березня 2018 року на час проведення службового розслідування, відповідно до наказу №68 від 12.03.2018 року; п. 2 наказу: На період відсторонення ОСОБА_2 покладено виконання обовязків начальника Сколівського військового лісгоспу державного підприємтсва «Івано-Франківський військовий лісопромкомбінат» з 13 березня 2018 року на головного лісничого Сколівського військового лісгоспу ОСОБА_3; п.3 наказу: ОСОБА_2 передати ОСОБА_3 на період виконання ним обовязків начальника Сколівського військового лісгоспу державного підприємства «Івано-Франківський військовий лісопромкомбінат», документи фінансово-господарської діяльності, печатку та штампи Сколівського військового лісгоспу. Наказом №32-к від 14.03.2018 року ОСОБА_2, начальника відокремленого структурного підрозділу Сколівського військового лісгоспу державного підприємства «Івано-Франківський військовий лісопромкомбінат», звільнено 15 березня 2018 року в звязку з одноразовим грубим порушенням трудових обовязків, п.1 ст. 41 КЗпП України. Наказ винесено у звязку із одноразовим грубим порушенням трудових обовязків начальником відокремленого структурного підрозділу Сколівського військового лісгоспу державного підприємства «Івано-Франківський військовий лісопромкомбінат» ОСОБА_2, а саме порушення п.3 наказу №30-к від 12 березня 2018 року «Про відсторонення від виконання обов'язків ОСОБА_2О.» ДП «Івано-Франківський військовий лісопромкомбінат», відповідно до якого ОСОБА_2 зобов'язаний був передати ОСОБА_3, на період виконання останнім обов'язків начальника Сколівського військового лісгоспу державного підприємства «Івано-Франківський військовий лісопромкомбінат», документи фінансово-господарської діяльності, печатку та штампи Сколівського військового лісгоспу. Підставою для винесення наказу став рапорт в.о. начальника Сколівського військового лісгоспу ОСОБА_3 від 14.03.2018 року та акт Комісії з проведення службового розслідування від 14.03.2018 року. В судовому засіданні встановлено, що від позивача ОСОБА_2 відповідачем до винесення оскаржуваного наказу, в порушення вимог ст. 149 КЗпП України, не було відібрано письмових пояснень. Як вбачається з оскаржуваного наказу підставною для його винесення стали: рапорт в.о. начальника Сколівського військового лісгоспу ОСОБА_3 від 14.03.2018 року та акт Комісії з проведення службового розслідування від 14.03.2018 року. В судовому засідані встановлено і цього не заперечували сторони, що із наказом №30-к від 12.03.2018 року «Про відсторонення від виконання обовязків ОСОБА_2О.» позивача було ознайомлено 13.03.2018 року під час його перебування у ДП «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат» у м. Івано-Франківськ, що також підтверджується актом від 13.03.2018 року, який наявний в матеріалах справи. Однак, вже на наступний день, а саме 14.03.2018 року на підставі рапорта в.о. начальника Сколівського військового лісгоспу ОСОБА_3 від 14.03.2018 року та акту Комісії з проведення службового розслідування від 14.03.2018 року винесено оскаржуваний наказ №32-к «Про звільнення ОСОБА_2О.». З наведеного вбачається, що на виконання наказу №30-к від 12.03.2018 року «Про відсторонення від виконання обов'язків ОСОБА_2О.», а саме п. 3, позивач ОСОБА_2 не мав достатньо часу для передання ОСОБА_3 на період виконання ним обов'язків начальника Сколівського військового лісгоспу державного підприємства «Івано-Франківський військовий лісопромкомбінат», документів фінансово-господарської діяльності, печатки та штампів Сколівського військового лісгоспу. Відповідачем всупереч вимог ст. 149 КЗпП України не відібрано у ОСОБА_2 жодних пояснень з даного приводу. Суд критично оцінює наявний рапорт в.о. начальника Сколівського військового лісгоспу ОСОБА_3 від 14.03.2018 року та акт Комісії з проведення службового розслідування від 14.03.2018 року на підставі яких винесено оскаржуваний наказ №32-к «Про звільнення ОСОБА_2О.» та вважає, що такі містять суто формальний характер, оскільки службове розслідування стосовно начальника Сколівського військового лісгоспу ДП «Івано-Франківський військовий лісопромкомбінат» проведено необ'єктивно, за один день, без пояснень ОСОБА_2, та грунтується лише на припущеннях членів комісії. Крім того, представниками відповідача не надано суду доказів як саме в.о. начальника Сколівського військового лісгоспу ОСОБА_3 знаходячись у м. Сколе, передав до ДП «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат» у м. Івано-Франківськ рапорт від 14.03.2018 року, який був однією із підстав для винесення оскаржуваного наказу, та в який саме час 14.03.2018 року відповідачем було отримано рапорт. З наведеного вбачається, що службове розслідування проведено в короткий термін (протягом дня), а на виконання п.3 Наказу №30-к від 12.03.2018 року «Про відсторонення від виконання обов'язків ОСОБА_2О.» позивачу надано менше доби, що є підтвердженням того, що звільнення як вид стягнення було застосовано до позивача ОСОБА_2 без законної підстави. Аналізуючи у судовому засіданні згаданий вище наказ відповідача про накладення на позивача заходу дисциплінарного стягнення у виді звільнення, суд дійшов висновку, що такий застосований без попереднього зажадання від позивача письмових пояснень, без урахування таких пояснень, як і ступеня тяжкості вчиненого проступку і заподіяної ним шкоди, а також без зясування обставин, за яких такий проступок був вчинений і чи винен позивач у його вчиненні у даному конкретному випадку, тому такий слід визнати незаконним та скасувати та поновити ОСОБА_2 на посаді начальника відокремленого структурного підрозділу Сколівського військового лісгоспу державного підприємства «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат» з 15.03.2018 року. В поданому позові позивач також просить стягнути з відповідача середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 9579 грн. 49 коп. за кожний місяць вимушеного прогулу. Однак, суд вважає, що позивачем невірно визначено розмір середнього заробітку, який підлягає стягненню з наступних підстав. Судом встановлено, що за останні два календарні місяці роботи сумарний розмір заробітної плати позивача ОСОБА_2 а саме за січень та лютий 2018 року, без виключення сум відрахування на податки, становив 17743 грн. 28 коп. Як вбачається з матеріалів справи, позивач працював в січні 2018 р. - 21 робочий день та в лютому 2018 р. - 20 робочих днів, а відтак, середньоденна заробітна плата ОСОБА_2 за останні два місяці становитиме (17743 грн. 28 коп.) / (21 робочих днів+20 робочих днів = 41 робочих дні) = 432 грн.76 коп. Судом встановлено, що середній заробіток позивача у день становить 432 грн. 76 коп. Період вимушеного прогулу становить з 15.07.2018 року по 03.07.2018 рік 72 робочих днів. З врахуванням наведеного, стягненню підлягає середньомісячний заробіток за період з 15.07.2018 року по 03.07.2018 року в сумі 31158 грн. 72 коп., з розрахунку 432 грн. 76 коп. (середній заробіток) х 72 ( робочих днів).

Колегія суддів вважає, що такі висновки суду відповідають обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону, доводи ж скарги вказаних висновків суду першої інстанції не спростовують.

Позивач ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до Державного підприємства «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат», в якому просив визнати незаконним та скасувати наказ №32-к від 14.03.2018 року «Про звільнення ОСОБА_2О.», поновити його на роботі та стягнути з відповідача Державного підприємства «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат» на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Свої вимоги мотивував тим, що він тривалий час працює на посаді начальника Сколівського військового лісгоспу. На виконання розпорядження керівництва 12 березня 2018 року він прибув в місто Івано-Франківськ в Державне підприємство «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат» де мала проводитись нарада керівників. Там його ознайомили із наказом від 12 березня 2018 року «Про відсторонення від виконання обов'язків ОСОБА_2О.» В той же день він повернувся та почав готувати документи фінансово-господарської діяльності, а саме систематизувати та робити описи цих документів для передачі їх ОСОБА_3 Однак, наступного дня ніхто не з'явився для оформлення передачі печатки, штампів та документів фінансово-господарської діяльності, яка мала би оформлятися шляхом складення акту передачі-приймання вищезазначених речей та документів. А вже наступним днем датовано оскаржуваний наказ 32-к від 14.03 2018 року «Про звільнення ОСОБА_2О.», відповідно до якого встановлено факт невиконання ним наказу про передачу документів та печатки та розцінено це, як грубе порушення трудових обов'язків. Про існування такого наказу він дізнався не відразу. Його повідомили з відділу кадрів та показали електронний варіант наказу, що прийшов на електронну адресу ввіреного йому підприємства. Наказ 32-к від 14.03.2018 року вважає незаконним та невмотивованим і таким, що винесений з особистих мотивів тимчасово виконуючого обов'язки директора Державного підприємства «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат» ОСОБА_5 З останнім в них склалися напружені відносини через видання ОСОБА_5 іншого незаконного наказу № 67-к від 29.06.2017 року (про притягнення його до дисциплінарної відповідальності за порушення трудової дисципліни). Такий наказ було скасовано рішенням Сколівського районного суду від 20 березня 2018 року у справі № 453/884/17. Через неприязне ставлення його керівника ОСОБА_5 останній вважав, що подання начальника Головного управління майна та ресурсів ОСОБА_6 від 13 березня 2018 року і як результат Наказ державного секретаря Міністерства оборони України від 14 березня 2018 року про увільнення ОСОБА_5 від виконання обов'язків директора ДП «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат» є результатом його діяльності. Саме тому, знаючи, що він увільнений від виконання обов'язків ОСОБА_5 поспішно, без дотримання встановленої процедури видав наказ про його звільнення, мотивуючи такий одноразовим грубим порушенням трудових обов'язків. Оскаржуваний наказ був виданий без попереднього зажадання від нього письмових пояснень, без урахування таких пояснень, як і ступеня тяжкості чи заподіяння шкоди, а також без з»ясування обставин, за яких такий проступок був вчинений і чи винен він у його вчиненні у даному конкретному випадку.

Дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи учасників справи, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції стосовно незаконності звільнення позивача є підставними та судом обґрунтовано було задоволено вимоги позову в частині визнання незаконними дій відповідача щодо його звільнення, а саме скасовано наказ про звільнення з роботи позивача, а також поновлено позивача на роботі.

Так, позивача відповідачем звільнено без дотримання відповідної процедури, що передбачена законом, що відповідно вплинуло і на рішення про звільнення в цілому по суті.

Так, відповідно до ст. 139 КЗпП України, працівники зобов'язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.

Згідно ст. 140 цього ж Кодексу трудова дисципліна на підприємствах, в установах, організаціях забезпечується створенням необхідних організаційних та економічних умов для нормальної високопродуктивної роботи, свідомим ставленням до праці, методами переконання, виховання, а також заохоченням за сумлінну працю. У трудових колективах створюється обстановка нетерпимості до порушень трудової дисципліни, суворої товариської вимогливості до працівників, які несумлінно виконують трудові обов'язки. Щодо окремих несумлінних працівників застосовуються в необхідних випадках заходи дисциплінарного і громадського впливу.

Крім цього, згідно змісту ст. 141 Кодексу сам власник або уповноважений ним орган повинен правильно організувати працю працівників, створювати умови для зростання продуктивності праці, забезпечувати трудову і виробничу дисципліну, неухильно додержувати законодавства про працю і правил охорони праці, уважно ставитися до потреб і запитів працівників, поліпшувати умови їх праці та побуту.

Трудовий розпорядок на підприємствах, в установах, організаціях визначається правилами внутрішнього трудового розпорядку, які затверджуються трудовими колективами за поданням власника або уповноваженого ним органу і виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником) на основі типових правил. У деяких галузях народного господарства для окремих категорій працівників діють статути і положення про дисципліну. (ст. 142 КЗпП України).

Крім цього, відповідно до статті 147 Кодексу за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: 1) догана; 2) звільнення.

Законодавством, статутами і положеннями про дисципліну можуть бути передбачені для окремих категорій працівників й інші дисциплінарні стягнення.

Дисциплінарні стягнення застосовуються органом, якому надано право прийняття на роботу (обрання, затвердження і призначення на посаду) даного працівника. На працівників, які несуть дисциплінарну відповідальність за статутами, положеннями та іншими актами законодавства про дисципліну, дисциплінарні стягнення можуть накладатися також органами, вищестоящими щодо органів, вказаних у частині першій цієї статті. Працівники, які займають виборні посади, можуть бути звільнені тільки за рішенням органу, який їх обрав, і лише з підстав, передбачених законодавством ст. 147-1 КЗпП України).

До застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку (ст. 148 Кодексу).

Відповідно до ст. 150 КЗпП України дисциплінарне стягнення може бути оскаржене працівником у порядку, встановленому чинним законодавством (глава XV цього Кодексу).

Також, згідно, ст. 152 КЗпП України власник або уповноважений ним орган має право замість накладання дисциплінарного стягнення передати питання про порушення трудової дисципліни на розгляд трудового колективу або його органу.

Також, згідно п.1 ч.1 ст. 41 КЗпП України крім підстав, передбачених статтею 40 цього Кодексу, трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний також у випадках: одноразового грубого порушення трудових обов'язків керівником підприємства, установи, організації всіх форм власності (філіалу, представництва, відділення та іншого відокремленого підрозділу), його заступниками, головним бухгалтером підприємства, установи, організації, його заступниками, а також службовими особами органів доходів і зборів, яким присвоєно спеціальні звання, і службовими особами центральних органів виконавчої влади, що реалізують державну політику у сферах державного фінансового контролю та контролю за цінами.

Відповідно до змісту згаданих норм закону за конкретне порушення трудової дисципліни може наставати дисциплінарне стягнення, зокрема, і у вигляді звільнення та вказане притягнення до дисциплінарної відповідальності не є обовязком роботодавця.

Однак, для цього, слід, відповідним чином зафіксувати факт вчиненого порушення та при вирішенні питання про притягнення працівника до відповідальності, зокрема у вигляді звільнення, роботодавець зобовязаний розяснити працівнику факт конкретного порушення, що, на думку роботодавця, свідчить про порушення ним дисципліни та зажадати відповідне пояснення, після чого враховуючи ступінь тяжкості вчиненого проступку; заподіяну ним шкоду; обставини, за яких вчинено проступок та попередню роботу працівника вирішити питання про те, яке стягнення, у випадку якщо таке підлягає накладенню, слід накласти на працівника.

Як вбачається із матеріалів справи та сторонами не оспорювалось 12.03.2018 року Т.в.о. директора ДП Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат» було винесено наказ №30-к «Про відсторонення від виконання обовязків ОСОБА_2О.». відповідно до вказаного наказу:

«1. ОСОБА_2, начальника Сколівського військового лісгоспу державного підприємства «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат». відсторонити від виконання обовязків з 13 березня 2018 року на час проведення службового розслідування, відповідно до наказу №68 від 12.03.2018 року.

2. На період відсторонення ОСОБА_2 покласти виконання обовязків начальника Сколівського військового лісгоспу державного підприємства «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат» з 13 березня 2018 року на головного лісничого Сколівського військового лісгоспу ОСОБА_3.

3. ОСОБА_2 передати ОСОБА_3, на період виконання ним обовязків начальника Сколівського військового лісгоспу державного підприємства «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат», документи фінансово-господарської діяльності, печатку та штампи Сколівського військового лісгоспу.

4. Надати ОСОБА_3, на період виконання ним обовязків начальника Сколівського військового лісгоспу державного підприємства «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат», право підпису фінансово-господарських та банківських документів.

5. ОСОБА_3 забезпечити переоформлення в усіх установах банків карток зразків підписів з урахуванням пунктів 1-4 цього наказу».

Для ознайомлення із вказаним наказом позивача було викликано у м.Івано-Франківськ за місцезнаходженням відповідача та 13.03.2018 року відповідно ознайомлено із вказаним наказом під час його перебування у ДП «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат» у м. Івано-Франківськ, що також підтверджується актом від 13.03.2018 року, який наявний в матеріалах справи про відмову від підпису про ознайомлення із вказаним наказом.

Після цього, цього ж 13.03.2018 року позивач відбув за своїм безпосереднім місцем праці (м.Сколе), як сам стверджує, для підготовки та передачі документів Головному лісничому Сколівського ВЛ ОСОБА_3

В подальшому позивач стверджує, що встановлено і судом першої інстанції, що для передачі ним та отримання ОСОБА_3 відповідних документів та матеріальних цінностей не було достатньо часу, що слід вважати зважаючи на те, що вказане мало відбутися 13.03.2018 року обґрунтованим, зважаючи, зокрема, на віддаленість м.Івано-Франківська де був вручений згаданий наказ та м.Сколе де знаходились відповідні документи, печатки і тд., необхідність часу для підготовки документів, тощо.

Щодо 14.03.2018 року, то, як вбачається із пояснень позивача, до нього за отриманням документів та інших цінностей ОСОБА_3 не зявився. Вказане слід вважати не спростоване відповідачем та не вказано про певну можливість здійснення вказаного позивачем, не передачі цього в порушення вимог наказу зумисно і тд.

Так, жодних доказів які б підтверджували факт умисної не передачі згаданих документів та інших предметів ОСОБА_3; блокування отримання вказаних предметів ОСОБА_3, чи будь-які інші умисні дії позивача спрямовані на невиконання наказу, відповідачем не надано. Так, відповідні акти за місцем праці уповноваженими працівниками відповідача не складались, вимог щодо надання пояснень з цього приводу позивачу заявлено не було; актів щодо відмови від надання таких не складено; будь-яких інших дій чи актів, які б засвідчили факт порушення позивачем вимог наказу відповідачем не вчинено, про такі не заявлено та такі у матеріалах справи відсутні.

Єдиний рапорт ОСОБА_3, у якому він вказує про невиконання вимог наказу позивачем не слід вважати обєктивним, достовірним та достатнім доказом невиконання позивачем вимог наказу, оскільки такий є односторонньою заявою, що не слід вважати однозначно обєктивним.

Дійсно, позивачем не представлено зі свого боку доказів виконання наказу від 12.03.2018 року, 13 або 14 березня 2018 року (намагання виконати наказ), тобто наказ слід вважати 13.03.2018 року та 14.03.2018 року не виконаним, однак вказане, зважаючи на наведене вище, однозначно не свідчить про умисне невиконання такого позивачем.

Зважаючи на факт невиконання наказу від 12.03.2018 року, роботодавець, вважаючи такі дії достатніми для вирішення питання про притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності, повинен був зафіксувати вказаний факт, повідомити про це відповідно позивача та відібрати у нього пояснення з цього приводу чи скласти відповідні акти на підтвердження відсутності позивача на робочому місці, умисне невиконання наказу та в чому це проявилось та відмову від надання пояснень чого зроблено не було.

Лише після цього роботодавець вправі був би вирішувати питання про те чи дійсно мав місце проступок, за який позивач повинен та може бути притягнутий до дисциплінарної відповідальності, в чому конкретно такий проявився, ступінь тяжкості вчиненого проступку, заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника.

Знову ж єдиний рапорт одного з працівників відповідача замінити вказану процедуру не може, яку відповідно слід вважати недотриманою.

Без встановлення факту конкретного проступку, ступеня його тяжкості, заподіяну ним шкоду, якщо така була заподіяна, обставини за яких такий вчинено відповідно слід вважати роботодавець не взмозі вирішити питання про притягнення до дисциплінарної відповідальності, а тим більше про звільнення з роботи без врахування, також, і попередньої роботи працівника.

Відмова від отримання наказу від 12.03.2018 року позивачем, що мало місце 13.03.2018 року, теж, не свідчить про дотримання вимог закону роботодавцем у даному випадку при вирішенні питання про звільнення позивача 14.03.2018 року.

Навіть, якщо припустити, що дійсно мало місце порушення трудової дисципліни позивачем слід вважати, що непередання ним згаданих документів не могла завдати певної шкоди підприємству протягом одного дня 14.03.2018 року коли вказані події мали місце до звільнення позивача.

Крім цього, слід вважати до певної міри обґрунтованими доводи позивача щодо можливості особистих неприязних мотивів його звільнення Т.в.о. та поспішність у цьому, зважаючи на те, що цього ж 14.03.2018 року, коли мали місце згадані події, Т.в.о. ОСОБА_4 було увільнено від виконання обовязків директора ДП «Івано-франківський військовий ліспромкомбінат» з переведенням на попередню роботу.

Крім цього, не слід вважати доказом на підтвердження невиконання вимог наказу від 12.03.2018 року позивачем акт комісії з службового розслідування стосовно позивача від 14.03.2018 року (а.с. 54-56), оскільки таке розслідування повинно було проводитись за наказом від 12.03.2018 року з інших питань та не могло стосуватись дослідження факту передання чи не передання позивачем ОСОБА_3 документів та згаданих печатки та штампів, що слід вважати проведено за межами цих питань без відповідної підстави.

Зважаючи на вказане доводи відповідача по суті спору слід вважати безпідставними, позовні ж вимоги навпаки обґрунтованими та такими, що свідчать про те, що наказ відповідача про накладення на позивача заходу дисциплінарного стягнення у виді звільнення застосований без попереднього зажадання від позивача письмових пояснень, без урахування таких пояснень, як і ступеня тяжкості вчиненого проступку, заподіяної ним шкоди, а також без зясування обставин, за яких такий проступок був вчинений і чи винен позивач у його вчиненні у даному конкретному випадку, тощо, тобто без відповідної процедури, що вплинуло і на звільнення по суті.

Також, відповідно до ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у звязку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

У разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов'язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Якщо неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу в порядку і на умовах, передбачених частиною другою цієї статті.

У разі наявності підстав для поновлення на роботі працівника, який був звільнений у звязку із здійсненим ним або членом його сімї повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, та за його відмови від такого поновлення орган, який розглядає трудовий спір, приймає рішення про виплату йому компенсації у розмірі шестимісячного середнього заробітку.

У разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

При винесенні рішення про оформлення трудових відносин з працівником, який виконував роботу без укладення трудового договору, та встановлення періоду такої роботи чи роботи на умовах неповного робочого часу, у разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, в установі, організації, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про нарахування та виплату такому працівникові заробітної плати у розмірі не нижче середньої заробітної плати за відповідним видом економічної діяльності у регіоні у відповідному періоді без урахування фактично виплаченої заробітної плати, про нарахування та сплату відповідно до законодавства податку на доходи фізичних осіб та суми єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування за встановлений період роботи.

Відповідно судом правильно враховано обставини, що мали значення для справи та застосовано норми закону, що підлягали до застосування та підставно задоволено позовні вимоги.

Крім цього, щодо доводів апелянта про упередженість суду першої інстанції, то такі слід вважати голослівними, оскільки жодних даних про вказане, які б можна було перевірити апелянтом наведено не було.

Щодо не допиту свідків судом першої інстанції, то слід вважати, що вказане на розгляд справи не вплинуло, оскільки обставини, про які йшлося, зокрема, документування факту порушення, отримання пояснень чи відмови від таких і тд. мали б бути підтверджені відповідними засобами доказування, про які йшлося, відповідними актами, службовими записками і тд. і не можуть бути підтверджені за спливом часу поясненнями свідків, що є працівниками відповідача та до певної міри залежні від відповідача роботодавця.

Щодо посилань відповідача на практику Європейського суду з прав людини, то такі слід вважати помилковими, оскільки Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод та практика ЄСПЛ, як акти тлумачення Конвенції є механізмом захисту особи від зловживань держави в особі її органів, а не навпаки. У даному випадку відповідач, як державне підприємство, не може бути особою, права та інтереси якої гарантуються та захищаються Конвенцією.

Окремо, що стосується актів перевірки, які надані відповідачем на підтвердження неналежного виконання у попередній своїй діяльності позивачем своїх трудових обовязків, то такі знову ж не слід вважати належними доказами на підтвердження цього факту, оскільки будь-яких даних про те, що позивач притягався до дисциплінарної відповідальності на підставі таких актів, у матеріалах справи немає.

Відтак, доводи скарги є необґрунтованими, а скарга відповідно безпідставною, тому підстав для скасування оскаржуваного рішення колегія суддів не вбачає.

Тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції слід залишити без змін, як таке, що відповідає обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и л а :

апеляційну скаргу Державного підприємства «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат» залишити без задоволення.

Рішення Сколівського районного суду Львівської області від 03 липня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови безпосередньо Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 14.02.2019р.

Головуючий : Я.А. Левик

Судді: Л.Б. Струс

ОСОБА_7