ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

Іменем України

03 вересня 2019 року

м. Харків

справа № 644/343/19

провадження № 22-ц/818/4473/19

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Маміної О.В.

суддів: Кругової С.С., Пилипчук Н.П.,

за участю секретаря - Сізонової О.О.

учасники справи:

заявник ОСОБА_1 ,

заінтересована особа Коротичанська селищна рада Харківського району Харківської області

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за заявою ОСОБА_1 про встановлення юридичного факту проживання однією сім`єю, заінтересована особа Коротичанська селищна рада Харківського району Харківської області за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 08 липня 2019 року, постановлене під головуванням судді Клименка А.М., в залі суду в місті Харкові, -

в с т а н о в и в:

У січні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з заявою про встановлення юридичного факту проживання однією сім`єю, заінтересована особа Коротичанська селищна рада Харківського району Харківської області.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м.Харкова від 08 липня 2019 року у задоволенні заяви відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким її заяву про встановлення юридичного факту проживання однією сім`єю задовольнити.

Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права; вказує, що її вимоги є доведеними належними доказами, а посилання суду першої інстанції на постанову Верховного Суду від 14.02.2018 року у справі №129/2115/15-ц, - є помилковим, оскільки вказана постанова не стосується вимог її заяви. Вважає, що наявні підстави для задоволення заяви про встановлення юридичного факту проживання однією сім`єю її та ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 2000 року по день смерті останнього.

Відзиву на апеляційну скаргу не надано.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відмовляючи у задоволенні заяви, суд першої інстанції виходив з того, що наданих заявником доказів недостатньо для встановлення факту проживання однією сім`єю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 протягом майже 18 років, оскільки показання свідків не можуть бути єдиною підставою для встановлення такого факту.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Згідно ч. 1 ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення (п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України).

Перелік фактів, які підлягають встановленню судом в окремому провадженні викладений в ч. 1 ст. 315 ЦПК України та не є вичерпним (ч. 2 ст. 315 ЦПК України).

Зокрема в судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. У такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення родинних відносин із спадкодавцем, проживання з ним однією сім`єю, постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, прийняття спадщини, яка відкрилася до 1 січня 2004 року тощо.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 44).

Згідно з довідкою Харківської районної державної нотаріальної контори Харківської області ГТУЮ у Харківській області № 1963/02.14 від 18 травня 2019 року на протязі шестимісячного строку після смерті ОСОБА_2 з заявою про прийняття спадщини до нотаріальної контори звернулася ОСОБА_1 Заяв від інших спадкоємців до нотаріальної контори не надходило, свідоцтво про право на спадщину не видавалося (а.с. 59).

Як на підставу вимог заяви, ОСОБА_1 посилалася на те, що вона спільно проживала із ОСОБА_2 однією сім`єю у період з 1997 року. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер. Встановлення факту проживання однією сім`єю необхідно їй для можливості прийняття спадщини. З урахуванням уточнених вимог заяви, ОСОБА_1 просила суд встановити факт проживання однією сім`єю її та ОСОБА_2 у період з 2000 року по 05 вересня 2018 року.

Згідно ст. 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Пунктом 21 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30.05.2008 року роз`яснено, що при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом. До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки, інші особи, які взяли до себе дитину як члена сім`ї, тощо.

Враховуючи викладене, для набуття заявником права на спадкування за законом у четверту чергу, згідно вимог ст. 1264 ЦК України, він повинен довести факт проживання зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. Тобто, юридично значущим в даному випадку є саме факт (обставина) спільного проживання особи зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини, а не те, як вони ставилися один до одного, як називали один одного і т.д.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами:

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів;

3) показаннями свідків.

Частиною 2 ст. 78, ст. 80 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Матеріали справи свідчать про те, що на підтвердження факту проживання однією сім`єю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у період з 2000 року по 05 вересня 2018 року заявником в якості доказів надані суду лише показання свідків.

Жодного письмового доказу, жодної фотокартки, тощо на підтвердження факту проживання однією сім`єю з ОСОБА_2 протягом 18 років позивачкою суду не надано.

Показання свідків - знайомих заявниці, за відсутності будь-яких інших доказів на підтвердження зазначеного факту, не є достатніми для висновку про доведеність вимог заяви.

Обставини, викладені ОСОБА_1 у заяві про встановлення факту проживання однією сім`єю, не підтверджені належними, допустимими та достатніми доказами.

Висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення заяви ОСОБА_1 про встановлення юридичного факту проживання однією сім`єю, - відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Враховуючи викладене, судова колегія приходить до висновку, що рішення суду ухвалене з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 08 липня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий: О.В. Маміна

Судді: С.С. Кругова

Н.П. Пилипчук

Повне судове рішення виготовлено 03.09.2019 року.