ПОСТАНОВА

Іменем України

19 грудня 2019 року м. Кропивницький

справа № 392/893/16-ц

провадження № 22-ц/4809/1602/19

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді: Дуковського О.Л. (суддя-доповідач)

суддів: Письменного О.А., Чельник О.І.

з участю секретаря: Демешко Л.В.

Учасники справи:

позивач ОСОБА_1 , інтереси якої представляє ОСОБА_2 ;

відповідач ОСОБА_3 , інтереси якого представляє ОСОБА_4 .

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 , який представляє інтереси ОСОБА_3 на рішення Маловисківського районного суду Кіровоградської області від 20 серпня 2019 року, у складі головуючого судді Березія Ю.А., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя, -

В С Т А Н О В И В:

У червні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя.

Просила в порядку розподілу нерухомого майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, визнати за нею право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позову вказувала, що з 23 липня 2011 року вона перебувала із відповідачем у зареєстрованому шлюбі.

В період шлюбу ( 21 грудня 2013 року) сторони придбали спірну квартиру АДРЕСА_1 .

Зазначала, що відповідач не бажав здійснити розподіл у добровільному порядку спільного майна, яке було набуто під час подружнього життя, а тому вона звернулася до суду із даним позовом за захистом своїх порушених майнових прав.

Вказувала на те, що вона не бажає отримувати від відповідача грошову компенсацію замість своєї частки у квартирі.

Після фактичного розірвання шлюбних відносин з відповідачем, проживає із сином, окремо, за адресою її батьків в АДРЕСА_2 .

Рішенням Маловисківського районного суду Кіровоградської області від 20 серпня 2019 року позов задоволено.

В порядку поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя визнано право власності ОСОБА_1 на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 .

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Не погоджуючись із даним рішенням суду відповідач подав апеляційну скаргу, через свого представника за довіреністю ОСОБА_4

Просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Посилається на те, що судом першої інстанції під час вирішення спору не було досліджено усі обставини, що мають значення для справи, не надано їм юридичної оцінки, а також не надано оцінки всім доказам.

Відповідач не погоджується із доводами позивача, які були підставою для задоволення позову, а саме те, що на придбання спірної квартири були витрачені грошові кошти, які в рівних частинах були надані позивачеві та відповідачеві їхніми батьками.

Зазначає те, що квартиру придбано за його особисті кошти, а також за кошти його батьків.

Крім того, просить скасувати усі процесуальні ухвали, які були постановлені судом першої інстанції у даній справі, вважає що судом не дотримано норм процесуального права.

Ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 08 жовтня 2019 року відкрито апеляційне провадження у справі.

Відзивів на апеляційну скаргу від інших учасників справи не надходило.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача, який просив задовольнити апеляційну скаргу, пояснення представника позивача, який просив відмовити у її задоволенні, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, про залишення скарги без задоволення, а рішення суду без змін.

Задовольняючі позовні вимоги суд першої інстанції послався на те, що спірна квартира є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, яка придбана під час перебування сторін у шлюбі.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно грунтувантися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Згідно ч. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Оскаржуване судове рішення відповідає зазначеним вимогам виходячи із наступного.

Встановлено, що позивач та відповідач 23 липня 2011 року зареєстрували шлюб, про що в Книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний запис за № 33 (том 1 а.с. 5).

За період шлюбу у сторін народилася дитина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (том 1 а.с. 6).

10 березня 2016 року між сторонами фактично були припинені сімейні відносини, а 14 червня 2016 року рішенням Маловисківського районного суду Кіровоградської області у справі № 392/668/16-ц, яке набрало законної сили 12 липня 2016 року, шлюб між позивачем та відповідачем розірвано (том 1 а.с. 43).

Відповідно до нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу квартири від 21 грудня 2013 року продавець ОСОБА_7 передала за плату у власність, а покупець ОСОБА_3 прийняв у власність належну продавцю на праві спільної сумісної власності квартиру АДРЕСА_1 .

Вищевказаний договір укладався за згодою дружини покупця ОСОБА_8 , викладеної у вигляді заяви, справжність підпису на якій засвідчена приватним нотаріусом Маловисківського районного нотаріального округу Кіровоградської області Цимбалюком О.М. 21 грудня 2013 року, реєстр № 1509.

Продаж квартири вчинено за 95000,00 грн., які покупець в сумі 53500,00 грн. сплатив продавцеві готівкою до підписання цього договору, а решту грошей в сумі 41500,0 грн., що на момент укладення договору еквівалентно сумі 5000,00 доларів США, зобов`язується сплатити продавцеві готівкою до 1 червня 2014 року.

Таким чином, встановлено, що сторонами було придбано квартиру за час шлюбу.

Позивач, звернувшись із позовними вимогами посилалася на те, що квартира набута за час шлюбу, а тому належить їй та відповідачу на праві спільної сумісної власності.

Згідно ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку (доходу).

Частиною 3 ст. 368 ЦК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

За статтями 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними.

Правилами ч.1 ст.71 СК України установлено, що майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом.

У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом (частина друга статті 372 ЦК України).

Встановлено, що позивач та відповідач будь - яких домовленостей щодо спірної квартири не досягли, а також не уклали шлюбного договору, яким би регулювалися майнові відносини між ними.

Статтею 57 СК України регулюється положення щодо майна, що є особистою приватною власністю дружини та чоловіка.

Проте, відповідачем не доведено, що спірна квартира у розумінні ст. 57 СК України є особистою приватною власністю ОСОБА_3 , як на це він посилається у своїх запереченнях на позов та в доводах апеляційної скарги.

Визначаючи обсяг майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, обов`язково слід встановлювати правовий режим його належності подружжю загалом або дружині/чоловікові окремо в контексті положень ст. ст. 57, 58 СК України.

Згідно з п. п. 24, 30 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто (п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України).

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму ст. 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма ст. 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям в їх сукупності.

Сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Суд першої інстанції, встановив належним чином факт, що спірна квартира була придбана сторонами, для проживання їх сім`ї у даній квартирі, за грошові кошти, які в рівних частинах були надані батьками ОСОБА_4 та ОСОБА_1 .

Колегія суддів, погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що спірна квартира є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, а тому за ОСОБА_1 необхідно визнати 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 .

Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 , який представляє інтереси ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Маловисківського районного суду Кіровоградської області від 20 серпня 2019 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

03.01.2020 - складено постанову.

Головуючий суддя О.Л. Дуковський

Судді О.А. Письменний

О.І. Чельник