АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/40/19Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 308030000 Шипович В. В.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2019 року Апеляційний суд Черкаської області в складі суддів:

Гончар Н.І., Фетісової Т.Л., Пономаренка В.В.

секретар: Торопенко Н.М.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_5;

відповідач - ОСОБА_6;

розглянувши у відкритому судовому засідання у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_5 на заочне рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 01 жовтня 2018 року, ухваленого судом у складі судді Шиповича В.В., у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про визнання таким, що втратив право на користування житлом та стягнення коштів,

в с т а н о в и л а :

У квітні 2018 року ОСОБА_5 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_6 про визнання таким, що втратив право на користування житлом.

В обґрунтування своїх позовних вимог посилався на те, що згідно договору дарування житлового будинку від 24 червня 2015 року позивачу належить на праві приватної власності будинок з надвірними спорудами за адресою - АДРЕСА_2.

В даному будинку зареєстрований відповідач - ОСОБА_6, який фактично проживає за іншою адресою - АДРЕСА_1.

Згідно наданої відповідачем розписки від 16 травня 2017 року ОСОБА_6 зобов'язався самостійно знятися з реєстрації, за адресою - АДРЕСА_2 в термін не пізніше 16 липня 2017 року, а у разі невиконання даного зобов'язання, сплатити власнику будинку грошові кошти в розмірі 5000 грн. При цьому сплата даних коштів не позбавляє ОСОБА_6 обов'язку щодо зняття з реєстрації.

Оскільки відповідач не виконав своїх зобов'язань, позивачем було направлено 02 серпня 2017 року на фактичну адресу проживання відповідача вимогу щодо сплати коштів та зняття з реєстрації, однак даний лист був повернутий відправнику у зв'язку із закінченням терміну зберігання.

Вказує, що оскільки, відповідач за адресою АДРЕСА_2 не проживає, виникають проблеми зі сплати надмірних комунальних послуг, чим порушуються його права.

Просив визнати ОСОБА_6 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме житловим будинком АДРЕСА_2.

06 вересня 2018 року ОСОБА_5 подав заяву про збільшення позовних вимог, в якій просив визнати ОСОБА_6 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, що знаходиться за адресою АДРЕСА_2 із зняттям ОСОБА_6 з реєстраційного обліку за вказаною адресою. Стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_5 грошові кошти в розмірі 5000 грн.

Заочним рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 01 жовтня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_5 задоволено частково.

Визнано ОСОБА_6 таким, що втратив право на користування житлом за адресою: АДРЕСА_2. В іншій частині у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог, ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на те, що висновки суду не відповідають обставинам справи, невірно застосовані норми матеріального права, просив рішення суду в частині відмови в стягненні з ОСОБА_6 грошових коштів, які він вважає є неустойкою в розмірі 5000 грн. скасувати та прийняти нову постанову, якою його позовні вимоги в цій частині задовольнити, а в іншій частині рішення залишити без змін.

В обґрунтування своєї апеляційної скарги вказував, що висновки суду першої інстанції стосовно того, що розписка не є письмовим договором, так як не підписана двома сторонами є хибними. Вказував, що розписка є одностороннім договором і не підписання його другою стороною не створює наслідків його недійсності чи скасування. Також, не погоджується з висновками суду стосовно того, що позивачем не зазначена природа заявлених до стягнення коштів, оскільки дані кошти є неустойкою про, що вказувалося в позовній заяві.

Відповідач не скористався своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_5

Відповідно до підпункту 8 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідних положень» ЦПК України в редакції Закону України №2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року, до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Статтею 351 ЦПК України встановлено, що судами апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд в межах апеляційного округу якого (території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення виходячи із наступних підстав.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвалене судом першої інстанції рішення відповідає в повній міні зазначеним вище вимогам.

Судом першої інстанції встановлено, що на підставі договору дарування житлового будинку посвідченого 24 червня 2015 року приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Корчемною В.М. та зареєстрованому в реєстрі за № 904, ОСОБА_5, є власником житлового будинку з надвірними спорудами за АДРЕСА_2.

Відповідно до відомостей відділу реєстрації місця проживання управління з питань державної реєстрації Департаменту організаційного забезпечення Черкаської міської ради, місце проживання ОСОБА_6 зареєстроване за адресою - АДРЕСА_2 (а.с. 13).

Відповідно до копії розписки від 16 травня 2017 року, складеної від імені ОСОБА_6, останній зобов'язався до 16 липня 2017 року знятися з реєстрації за адресою: АДРЕСА_2. При цьому зазначив, що розуміє, що з моменту зняття з реєстрації за вказаною адресою, він втрачає право користування та право проживання в житловому будинку АДРЕСА_2. В разі невиконання даного зобов'язання щодо зняття з реєстрації у вказаний строк, зобов'язався в термін не пізніше 5 днів, з моменту порушення зобов'язання, сплатити власнику будинку грошові кошти в розмірі 5000 грн., при цьому сплата даних коштів не позбавляє його обов'язку, щодо зняття з реєстрації (а.с. 40).

02 серпня 2017 року позивачем на адресу відповідача ОСОБА_6 (АДРЕСА_1) було направлено вимогу про сплату коштів та зняття з реєстрації (а.с.7).

Однак, відповідно до відстеження пересилання поштових відправлень, лист був повернутий у зв'язку із закінченням строку зберігання (а.с.8).

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За своєю суттю розписка є документом, який видається боржником кредитору, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору.

Відповідно до статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов'язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Відповідно до статті 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: договори та інші правочини; створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; інші юридичні факти.

Цивільні права та обов'язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства.

У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування.

У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду.

У випадках, встановлених актами цивільного законодавства або договором, підставою виникнення цивільних прав та обов'язків може бути настання або ненастання певної події.

Збільшуючи свої позовні вимоги позивач просив стягнути з відповідача на його користь грошові кошти в розмірі 5000 грн. за розпискою, посилаючись на статті 546 - 551 ЦК України.

Відповідно до статті 546 ЦК України, виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, при триманням, завдатком. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов'язання.

Відповідно до статті 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

У розумінні ЦК України пеня є змінною величиною, яка обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання зобов'язань за кожен день прострочення виконання. При цьому неустойка в розуміння статті 549 ЦК України це спосіб забезпечення та санкція за порушення саме приватноправових (цивільно-правових) зобов»язань, а тому положення даної статті не можуть застосовуватись до інших видів правовідносин.

Відповідно до статті 551 ЦК України, предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Враховуючи що між сторонами склалися правовідносини з приводу користування житловим приміщенням і в той же час не відносяться до грошового зобов»язання, за порушення якого відповідно до положень ст. 549 ЦК України може бути встановлено сплату неустойки, колегія суддів, вважає, що суд першої інстанції прийшов до вірного та обґрунтованого висновку, що позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають, оскільки позивачем не визначена правова природа заявлених до стягнення коштів.

В іншій частині рішення суду не оскаржувалося.

Колегія суддів не може прийняти до уваги доводи апеляційної скарги, як на підставу для скасування рішення суду про те, що висновки суду першої інстанції, що розписка не є письмовим договором, так як не підписана двома сторонами є хибними, та що суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку, що позивачем не зазначена природа заявлених до стягнення коштів, оскільки як вбачається із матеріалів справи між сторонами склалися правовідносини з приводу користування житловим приміщенням, які крім іншого також не є грошовими, а надана відповідачем розписка не є грошовим зобов»язанням. Відповідно до статті 549 ЦК України, різновидом неустойки є штраф та пеня. Неустойка в розумінні даної статті - це спосіб забезпечення та санкція за порушення саме приватноправових (цивільно-правових) зобов'язань, а тому на думку колегії норми цієї статті не можуть застосовуватись до інших видів правовідносин.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України колегія суддів,

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 - залишити без задоволення.

Заочне рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 01 жовтня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про визнання таким, що втратив право на користування житлом та стягнення коштів - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції на протязі тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Судді Н.І. Гончар

Т.Л. Фетісова

В.В. Пономаренко

Повний текст постанови складений 17 січня 2019 року.