Провадження № 22-ц/801/310/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції Федчишен С. А.
Доповідач:Голота Л. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 лютого 2019 рокуСправа № 127/16354/17м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі:

Головуючого судді - Голоти Л.О. (суддя-доповідач),

суддів: Денишенко Т.О., Рибчинського В.П.,

за участю секретаря судового засідання Топольської В.О.,

розглянув у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя, за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про поділ майна подружжя, визнання права особистої власності,

за апеляційними скаргами ОСОБА_5, ОСОБА_4 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 22 листопада 2018 року, ухвалене у складі судді Федчишена С.А., дата складання повного тексту рішення 27 листопада 2018 року, -

в с т а н о в и в :

У серпні 2017 року ОСОБА_3 звернулась у суд з позовом до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя.

Позовні вимоги обгрунтовано тим, що 24 вересня 2006 року сторони зареєстрували шлюб. Рішенням Вінницьким міським судом Вінницької області від 27 червня 2017 року розірвано шлюб між сторонами. Однак, питання про розподіл майна під час розірвання шлюбу з відповідачем не вирішувалось, хоча за час спільного сумісного проживання в зареєстрованому шлюбі, ними було придбано квартиру за АДРЕСА_11, загальною площею 45.20 м2 житловою площею 44.40 м2. В даній квартирі зареєстровані позивач, відповідач та їх діти. Проте, позивач не може проживати в даній квартирі разом з дітьми так як відповідач своєю протиправною поведінкою створює конфлікти, які негативно впливають на дітей, що змусило позивача залишити спільне помешкання та переїхати проживати на орендовану квартиру. Підтвердженням протиправної поведінки відповідача є звернення до правоохоронних органів по факту завдання позивачу тілесних ушкоджень, що підтверджується документально, а саме витягом про внесення заяви у Єдиний реєстр досудових розслідувань.

Виходячи з наведеного, положень статей 60, 61, 63, 68, 70, 71 СК України, ОСОБА_3 просила визнати за нею право власності на 1/2 частку квартири за АДРЕСА_11. Визнати за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частку квартири за АДРЕСА_11.

У серпні 2017 року ОСОБА_4 звернувся у суд з позовом до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя та визнання права особистої власності.

Позовні вимоги обгрунтовано тим, що 17 грудня 2001 року згідно договору купівлі - продажу квартири ОСОБА_4 було придбано у ОСОБА_6 квартиру АДРЕСА_1.

24 вересня 2006 року сторони зареєстрували шлюб.

27 червня 2007 року ОСОБА_4 продав належну на праві власності квартиру АДРЕСА_1 за 202000 гривень, що підтверджується договором купівлі - продажу квартири.

3 липня 2007 року, ОСОБА_4 уклав з ОСОБА_7 договір купівлі - продажу квартири, що розташована в АДРЕСА_2. Згідно з п. 3 цього договору продаж квартири вчинено за 232300 гривень. Кошти отримані ОСОБА_4 від продажі квартири АДРЕСА_3 в розмірі 202000 гривень, використав для придбання квартири АДРЕСА_4.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 27 червня 2017 року шлюб між сторонами розірвано.

Відповідно до оціночно-будівельного експертного дослідження № 358 від 09 серпня 2017 року проведеного судовим експертом Данилюком В.О., було складено висновки, з яких вбачається наступне:

Розмір частки особистої приватної власності ОСОБА_4 у квартирі, що знаходиться в АДРЕСА_5 становить - 87/100. Розмір частки спільного сумісного майна подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_3 у квартирі, що знаходиться в АДРЕСА_5 становить - 13/100. При поділу порівну частки сумісного майна подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_3 у квартирі, що знаходиться в м. Вінниці АДРЕСА_6 ОСОБА_4 буде належати частка 13/200. ОСОБА_3 буде належати частка 13/200. Надати варіант виділу в натурі 13/200 частки ОСОБА_3 у квартирі АДРЕСА_11, який відповідав би Державним будівельним нормам України, які діють на час проведення дослідження із виділенням ізольованих жилих приміщень, підсобних приміщень (кухня, передпокій, санвузол, внутрішньо квартирні коридори) - неможливо. Ринкова вартість двокімнатної квартири АДРЕСА_7, загальною площею 44,4 кв.м., житловою площею 31,3 кв.м. станом на час проведення дослідження визначена за порівняльним підходом складає 510422 грн.., що еквівалентно 19 836 у. о. (за курсом НБУ на час дослідження: 1 долар США = 25,73255700). Ринкова вартість 13/200 частки сумісного майна подружжя ОСОБА_3 в квартирі АДРЕСА_11 станом на час проведення дослідження складає: 33 177 грн. Двокімнатна квартира АДРЕСА_4, у відповідних частках належить до спільної сумісної власності подружжя, є неподільною, частка відповідачки є незначною і не може бути виділена в натурі.

Позивач та відповідачка перебувають у неприязних стосунках, а тому спільне користування та володіння за таких обставин спірною квартирою неможливе.

Виходячи з наведеного, положень статей 57, 60, 69, 71 СК України, статей 365, 370 ЦК України, з урахуванням заяв про уточнення позовних вимог, ОСОБА_4 просив визнати за ним право особистої власності на квартиру загальною площею 44,4 кв.м., що розташована в АДРЕСА_2, припинивши право спільної сумісної власності ОСОБА_3 на 22/200 частки в цій квартирі шляхом виплати їй грошової компенсації в розмірі 69187,00грн., що знаходиться на депозитному рахунку суду, що становить 22/200 вартості квартири.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 22 листопада 2018 року позови ОСОБА_3 задоволено частково.

Поділено спільне сумісне майно 22/100 частин квартири АДРЕСА_11 між ОСОБА_3 та ОСОБА_4.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на 11/100 частин квартири АДРЕСА_11.

В задоволенні решти позовних вимог -відмовлено.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на 11/100 частин квартири АДРЕСА_11.

Визнано за ОСОБА_4 право особистої приватної власності на 78/100 частин квартири АДРЕСА_11.

Стягнуто ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 4542,76 гривень у відшкодування витрат по сплаті судового збору та 1000,00 гривень у відшкодування витрат за проведення експертизи.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 594 гривень у відшкодування витрат по сплаті судового збору.

В задоволенні решти позовних вимог про стягнення грошової компенсації та припинення права спільної сумісної власності - відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_4 на придбання спірної квартири було витрачено кошти отримані від продажу попередньої квартири АДРЕСА_1, яка перебувала в приватній власності ОСОБА_4, яку продано було за 202000 гривень, іншу частину коштів на придбання спірної квартири були отримано в кредит в розмірі 10000 доларів США, що еквівалентно 50500 гривень, тому ОСОБА_4 потрачено особистих коштів на придбання квартири 36000 доларів США, що еквівалентно (станом на час придбання) 181800 грн., з викладеного вбачається, що розмір частки особистої приватної власності ОСОБА_4 у квартирі, що знаходиться в АДРЕСА_2 становить 78 %.

Суд також зазначив, що приймаючи до уваги ринкову вартість спірної квартири, визначену умовами нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу, коштами, які є спільною сумісною власністю подружжя є різниця: 232300,00 грн./ринкова вартість квартири/ - 181800 гривень /особисті кошти ОСОБА_4./ = 50500 гривень, тобто 22 %, що належить в порядку поділу кожному із подружжя та буде становити 25250 гривень.

Також суд виходив з того, що присудження судом грошової компенсації одному з подружжя замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на квартиру допускається лише за наявності згоди цієї особи на таке присудження. Однак, ОСОБА_3 категорично заперечувала щодо компенсації її частки, крім того, зазначила, що дане житло є її єдиним житлом, а тому з урахуванням викладеного, суд дійшов висновку про відмову ОСОБА_4 у задоволенні вимоги про виплату ОСОБА_3 грошової компенсації за частку та визнання спірного майна його особистою приватною власністю. Припинення прав власності на частку у спірному майні завдасть істотної шкоди ОСОБА_3.

Не погоджуючись із рішенням суду, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування та недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими,невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог ОСОБА_3. У задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 просила відмовити повністю.

Основними доводами апеляційної скарги є те, що судом першої інстанції не враховано тієї обставини, що спірна квартира придбавалась не виключно за кошти отримані від продажу попередньої квартири та кредитні кошти, а й за кошти, які були подаровані сторонам на весілля, а також за кошти батьків, які допомагали молодій сім'ї. Крім цього, судом не враховано, що кредит погашено у значно більшому розмірі, ніж його початковий розмір, оскільки отримано було в кредит 10000 доларів США, а погашено 18900 доларів США. Доказів того, що попередня квартира була продана ОСОБА_4 саме за 202000 гривень ним суду не надано.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на порушення норм процесуального права, при ухваленні рішення суду в частині розподілу судових витрат на правничу допомогу, просить рішення суду скасувати частково та ухвалити нове рішення, яким стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 4450 гривень у відшкодування витрат на професійну правничу допомогу. Зазначене рішення просить також змінити в резолютивній частині, вказавши витрати на проведення судової експертизи 1780 гривень замість 1000 гривень.

Основними доводами апеляційної скарги є те, що у справі міститься звіт - розрахунок по договору про надання правової допомоги від 09 серпня 2017 року № 789, в якому міститься детальна інформація про обсяг наданих адвокатом Тишківським С.Л. послуг та їх вартість, а також оригінал квитанції від 11 вересня 2017 року, якою підтверджується, що ОСОБА_4 здійснено оплату за надання юридичних послуг по договору від 09 серпня 2017 року № 789 на суму 5000 гривень.

Крім цього, за клопотанням ОСОБА_4 у справі призначено судову оціночно-будівельну експертизу. Відповідно до рахунку № 11 від 16 лютого 2018 року вартість послуг за проведення відповідної судової оціночно-будівельної експертизи становить 2000 гривень, яка оплачена ОСОБА_4 Проте, суд першої інстанції стягнув з ОСОБА_3 1000 гривень за проведення судової експертизи, тоді як слід було стягнути 1780 гривень відповідно до пункту 3 частини третьої статті 141 ЦПК України.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_4, посилаючись на необґрунтованість доводів апеляційної скарги ОСОБА_3, просить залишити її без задоволення.

Відзив обґрунтовано тим, що кошти від продажу попередньої квартири в сумі 181000 гривень витрачено ним на придбання спірної квартири, а решту на її ремонт. Іншу частину коштів 50500 гривень було отримано в кредит. Аргументи апеляційної скарги ОСОБА_3 про те, що кредитні кошти були погашенні її батьками є необґрунтованими, оскільки у справі наявні квитанції про здійснення погашення кредиту ОСОБА_4. Інші доводи апеляційної скарги нічим не підтвердженні, а тому не можуть братися судом до уваги.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_5, посилаючись на необґрунтованість доводів апеляційної скарги ОСОБА_4, просить залишити її без задоволення.

Відзив обгрунтовано тим, що ОСОБА_4 є сам юристом та правової допомоги не потребує, крім цього, остаточного розрахунку ОСОБА_4 суду не надано, а висновок судової оціночно-будівельної експертизи жодним чином не вплинув на рішення суду першої інстанції, а тому підстав для стягнення витрат на проведення експертизи немає.

У судовому засіданні адвокат Білан В.В. і адвокат Нестерук М.І., які діють в інтересах ОСОБА_3, підтримали апеляційну скаргу ОСОБА_3 та просили її задовольнити. Проти задоволення апеляційної скарги ОСОБА_4 заперечили.

ОСОБА_4 у судовому засіданні підтримав свою апеляційну скаргу та просив її задовольнити. Проти задоволення апеляційної скарги ОСОБА_3 заперечив, вважаючи її необгрунтованою.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, обговоривши підстави апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_3 задоволенню не підлягає, а апеляційна скарга ОСОБА_4 підлягає задоволенню частково, з огляду на наступне.

За змістом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції в частині вирішення матеріально-правових вимог відповідає вимогам статті 263 ЦПК України.

Судом першої інстанції встановлено наступні обставини.

17 грудня 2001 року відповідно до договору купівлі-продажу ОСОБА_4 придбано в ОСОБА_6 квартиру АДРЕСА_1 /т. 2 а.с. 32/.

З 24 вересня 2006 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, який рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 27 червня 2017 року розірвано /т. 2 а. с. 6, 8/.

27 червня 2007 року відповідно до договору купівлі-продажу ОСОБА_4 продав належну йому на праві особистої власності квартиру АДРЕСА_1 за 202000 гривень.

Від шлюбу сторони мають двох дітей: ОСОБА_12, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_13, ІНФОРМАЦІЯ_2 /т. 2 а. с. 4, 5/.

Під час шлюбу сторонами згідно нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 03 липня 2007 року було придбано спірну квартиру АДРЕСА_11. Згідно пункту 2 вказаного договору купівлі-продажу квартири сторони погодилися, що продаж вчинено за 232300 гривень /т. 2 а.с. 91/.

Установлено, що на придбання спірної квартири було отримано ОСОБА_4 кредит, відповідно до договору про надання споживчого кредиту № 0 від 03 липня 2007 року, сума кредиту становила 10000 доларів США /т. 2 а. с. 94-105/.

Згідно договору купівлі - продажу квартири від 03 липня 2007 року спірну квартиру було придбано за 232000 гривень, що еквівалентно станом на день вчинення купівлі 46000 доларів США.

Вирішуючи справу, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_4 на придбання спірної квартири було витрачено кошти отримані від продажу попередньої квартири АДРЕСА_1, яка перебувала в приватній власності ОСОБА_4, яку продано було за 202000 гривень, іншу частину коштів на придбання спірної квартири були отримано в кредит в розмірі 10000 доларів США, що еквівалентно 50500 гривень, тому ОСОБА_4 потрачено особистих коштів на придбання квартири 36000 доларів США, що еквівалентно (станом на час придбання) 181800 грн., а тому розмір частки особистої приватної власності ОСОБА_4 у квартирі, що знаходиться в АДРЕСА_2 становить 78 %.

Суд також зазначив, що приймаючи до уваги ринкову вартість спірної квартири, визначену умовами нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу, коштами, які є спільною сумісною власністю подружжя є різниця: 232 300,00 гривень /ринкова вартість квартири/ - 181800 гривень /особисті кошти ОСОБА_4./ = 50500 грн., тобто 22 %, що належить в порядку поділу кожному із подружжя та буде становити 25250 гривень.

Також суд виходив з того, що присудження судом грошової компенсації одному з подружжя замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на квартиру допускається лише за наявності згоди цієї особи на таке присудження. Однак, ОСОБА_3 категорично заперечувала щодо компенсації її частки, крім того, зазначила, що дане житло є її єдиним житлом, а тому з урахуванням викладеного, суд дійшов висновку про відмову ОСОБА_4 у задоволенні вимоги про виплату ОСОБА_3 грошової компенсації за частку та визнання спірного майна його особистою приватною власністю. Припинення прав власності на частку у спірному майні завдасть істотної шкоди ОСОБА_3.

Зазначений висновок суду першої інстанції в частині вирішення матеріально-правових вимог ґрунтується на нормах матеріального та процесуального права, з ним погоджується також суд апеляційної інстанції.

Згідно з статтею 60 СК України майно набуте подружжям під час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до частини третьої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

За змістом пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності. При цьому, тягар доказування, що вказане майно не належить до спільного сумісної власності, покладається на особу, яка заперечує факт набуття майна у спільну сумісну власність.

Зазначена правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року № 6-843цс17.

Колегія суддів вважає, що ОСОБА_4 доведено належними доказами те, що ним на придбання спірної квартири було витрачено 181800 гривень особистих коштів, отриманих від продажу квартиру АДРЕСА_1, яка була його особистою приватною власністю, а також спільні кошти в сумі 50500 гривень, отриманих в кредит в період знаходження у шлюбі.

Таким чином, спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_4, яка підлягає поділу є 22/100 частки спірної квартири, тобто по 11/100 частки квартири кожному із сторін.

Аргументи апеляційної скарги ОСОБА_3 про те, що судом першої інстанції не враховано тієї обставини, що спірна квартира придбавалась за кошти, які були подаровані сторонам на весілля, а також за кошти батьків, які допомагали молодій сім'ї, та не враховано, що кредит погашено у значно більшому розмірі, ніж його початковий розмір, оскільки отримано було в кредит 10000 доларів США, а погашено 18900 доларів США, колегія суддів не вважає такими, що дають підстави для скасування рішення суду в частині поділу спірної квартири, оскільки доказів на підтвердження даних обставин ОСОБА_3 не надано відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України, тоді як згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Посилання апелянта про відсутність доказів того, що власну квартиру ОСОБА_4 продав саме за 202000 гривень спростовуються пунктом 2.1 договору купівлі-продажу від 27 червня 2007 року, відповідно до якого ОСОБА_4 продав належну йому на праві особистої власності квартиру АДРЕСА_1 за 202000 гривень /т. 1 а.с. 33/.

Рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_4 про припинення права спільної сумісної власності ОСОБА_3 на 22/200 частки в спірній квартирі шляхом виплати їй грошової компенсації в апеляційних скаргах не оспорюється, а тому відповідно до положень частини першої статті 367 ЦПК України не перевіряється.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції допущено порушення норм процесуального права, при вирішенні питання щодо розподілу судових витрат, понесених ОСОБА_4, на правничу допомогу та за проведення експертизи, з огляду на нижченаведене.

Відповідно до частини першої, другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Суд апеляційної інстанції вважає такими, що заслуговують на увагу аргументи апеляційної скарги ОСОБА_4 про те, що у справі міститься звіт - розрахунок по договору про надання правової допомоги від 09 серпня 2017 року № 789, в якому міститься детальна інформація про обсяг наданих адвокатом Тишківським С.Л. послуг та їх вартість, а також оригінал квитанції від 11 вересня 2017 року, якою підтверджується, що ОСОБА_4 здійснено оплату за надання юридичних послуг по договору від 09 серпня 2017 року № 789 на суму 5000 гривень, а тому висновок місцевого суду про відсутність правових підстав для стягнення витрат на правничу допомогу, оскільки ОСОБА_4 та його представником не надано доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості є помилковим.

Отже, рішення суду першої інстанції в частині розподілу судових витрат, понесених ОСОБА_4, на правничу допомогу підлягає скасуванню, при цьому, з урахуванням того, що позов ОСОБА_4 задоволено частково, на його користь слід стягнути з ОСОБА_3 4450 гривень у відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, пропорційно до задоволеної частини позову.

Обґрунтованими колегія суддів вважає також доводи апеляційної скарги ОСОБА_4 про те, що судом першої інстанції допущено порушення норм процесуального права при розподілі витрат за проведення експертизи, оскільки відповідно до рахунку № 11 від 16 лютого 2018 року вартість послуг за проведення судової оціночно-будівельної експертизи становить 2000 гривень, яка оплачена ОСОБА_4, а тому враховуючи, що позов ОСОБА_4 задоволено частково, з ОСОБА_3 слід стягнути на користь ОСОБА_4 витрати за проведення судової експертизи в сумі 1780 гривень /розрахунок 207500 (задоволена частина позову) х 100 : 232300 (ціна позову) = 89,13 %; 2000 х 89,13 % = 1780 гривень/, тоді як суд першої інстанції стягнув з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 1000 гривень без наведення свого обґрунтування в цій частині.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Ураховуючи зазначене, суд апеляційної інстанції вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині розподілу судових витрат, понесених ОСОБА_4, на правничу допомогу та стягнення витрат за проведення експертизи.

Керуючись частиною четвертою статті 258, частиною першою статті 259, статтями 367, 369, 374, 375, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 22 листопада 2018 року в частині розподілу судових витрат, понесених ОСОБА_4, на правничу допомогу та стягнення витрат за проведення експертизи скасувати.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 4450 гривень у відшкодування витрат на професійну правничу допомогу та 1780 гривень витрат за проведення експертизи.

В іншій частині рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 22 листопада 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя Підпис Л. О. Голота

Судді: Підпис Т. О. Денишенко

ОСОБА_14 Рибчинський

Згідно з оригіналом

Головуючий суддя Л. О. Голота

Повний текст постанови складено 14 лютого 2019 року.