Яготинський районний суд Київської області
Справа № 382/1758/19
Провадження № 2/382/834/19
РІШЕННЯ

Іменем України

26 грудня 2019 року Яготинський районний суд Київської області у складі:

головуючого судді Литвин Л.І.

при секретарі Чемерис С.О.

за участю адвоката Черних В.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Яготин у порядку спрощеного позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Яготинської міської ради Київської області про визнання права власності,

Встановив:

Позивачі звернулися до суду з позовом до Яготинської міської ради Київської області про визнання права власності. Свої вимоги після вточнення обгрунтували наступним. В період з 1999 року по 2000 рік між ними та Відкритим акціонерним товариством «ПМК-15» було укладено договори про переобладнання житлових кімнат в гуртожитку під квартири. Відповідно до умов даних Договорів вони брали на себе зобов`язання здійснити оплату вартості переобладнання кімнат гуртожитку в квартири, з розрахунку, що переобладення 1 кв.м. загальної площі гуртожитку в розмірі 118,04 грн. Дані умови договорів ними були виконанні. В свою чергу, ВАТ «ПМК-15» було проведено реконструкцію вказаного вище об`єкту нерухомості та він був прийнятий в експлуатацію. При цьому, кожному з позивачів, ВАТ «ПМК-15» на виконання умов Договорів, було оформлено технічну документацію. Однак, свідоцтва про право власності на вищевказані об`єкти ВАТ «ПМК-15» їм так видано і не було. З огляду на вказані обставини, вони у 2008 році звернулися з цивільним позовом до ВАТ «ПМК-15» про визнання права власності на квартири. Рішенням Яготинського районного суду Київської області від 4 вересня 2008 року їх позов та позов інших осіб до ВАТ «ПМК-15» про визнання права власності на квартири було задоволено. Проте, рішенням Апеляційного суду Київської області рішення Яготинського районного суду Київської області від 4 вересня 2008 року було скасовано. 19 липня 2012 року рішенням Яготинської міської ради за № 1037-26-VI було прийнято безоплатно в комунальну власність територіальної громади міста Яготин будинок готельного типу, що знаходиться в АДРЕСА_1 , який перебував в оперативному управлінні Регіонального відділення Фонду державного майна України по Київській області. Після прийняття органом місцевого самоврядування вищевказаного рішення вони звернулися до Яготинської міської ради з питанням одержання свідоцтва про право власності на займані ними квартири. Однак, за усними роз`ясненнями органу місцевого самоврядування, видати свідоцтва про право власності Яготинська міська рада не може, оскільки ордера на заселення у них відсутні. Крім того, їх заселення здійснювало ВАТ «ПМК-15», а не Яготинська міська рада Київської області. Добросовісність є однією із засад цивільного законодавства, наряду зі справедливістю та розумністю (ст.3 ЦК України). Законодавець не зазначив, що саме слід розуміти під таким терміном, як добросовісність володіння за набувальною давністю, але враховуючи ту обставину, що вітчизняний ЦК є фактичною рецепцією римського приватного права з урахуванням національних особливостей, то для визнання володільця добросовісним вважається достатнім, щоб вказане нерухоме майно не було набуте злочинним шляхом чи способом, який завідомо суперечить основам правопорядку та моралі. Вони відкрито та добросовісно володіють квартирами, зокрема дана обставина була очевидна для третіх осіб, які мали можливість це бачити, та позивачі не перешкоджали стороннім особам отримати будь-яку інформацію про своє володіння нею, крім того, позивачі володіли квартирами, як своїми особистими, оскільки за власний рахунок проводили поточні ремонтні роботи та несли інші витрати по її утриманню. Відповідач протягом всього безперервного строку володіння ними квартирами, не пред`являв до них позову про їх повернення, вони були впевнені в тому, що на займані ними квартири не претендують сторонні особи, та обставини, у зв`язку з якими виникло їх право на володіння, не давали їм сумніву щодо правомірності набуття ними квартири, тому вони не вважали своїм обов`язком повертати їх. Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в своїй судових рішеннях по справам даної категорії сформулював правову позицію, з якої вбачається, що «у випадку, якщо є всі підстави вважати, що власник майна тривалий час не виявляє наміру визнати певну річ своєю, він погодився з її втратою - вона може бути визнана власністю фактичного добросовісного володільця. Інститут набувальної давності є одним із первинних способів виникнення права власності, тобто такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ - не базується на попередній власності та відносинах правонаступництва, а базується на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: тривалого, добросовісного, відкритого та безперервного володіння майном як своїм власним.». (Ухвала ВСС України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 вересня 2012 року). Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ своїм інформаційним листом від 28.01.2013 року «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав» вказує на те, що при вирішенні спорів про набувальну давність суд має врахувати добросовісність саме на момент передачі позивачу майна (речі), тобто на початковий момент, який буде включатися в повний строк давності володіння, визначений законом. Позивач протягом всього часу володіння майном повинен бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього. Відповідно, оскільки власник квартири понад десять років погодився з їх втратою, у позивачів є всі підстави вважати, що квартири повинні бути визнані за ними - фактичним добросовісним володільцем. ОСОБА_4 у своїй статті «ІНФОРМАЦІЯ_1»//Юридичний журнал, НОМЕР_1. вказує, що можливість звернення до суду з позовом про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю надано суб`єктам права статтями 15,16 ЦК України, при доведеності відповідно до закону зазначених у ньому обставин. Володіти майном набувач повинен відкрито, він зобов`язаний відноситися до об`єкта володіння як власник, якщо він бажає зберегти незаперечний статус володільця за давністю, що дозволяє йому після спливу встановленого законом строку набувальної давності фактично перетворитися у власника. Як зазначено в роз`ясненнях, даних Міністерством юстиції України в 2011 році «Деякі аспекти набуття права власності на об`єкти безхазяйного нерухомого майна» «Інститут набувальної давності є одним із первинних способів виникнення права власності, тобто такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ - не базується на попередній власності та відносинах правонаступництва, а базується на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 Цивільного кодексу України, а саме: тривалого, добросовісного, відкритого та безперервного володіння майном як своїм власним. Тривалість володіння передбачає, що має закінчиться визначений у Кодексі строк, що розрізняється залежно від речі (рухомої чи нерухомої), яка перебуває у володінні певної особи, і для нерухомого майна складає десять років. Добросовісне володіння означає, що особа не знала і не повинна була знати, що володіє річчю незаконно. Тому встановлення добросовісності залежить від підстав набуття майна. Відкритість та безперервність володіння теж є необхідними умовами для набуття права власності за набувальною давністю і означають, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, а також те, що протягом означеного в законі строку володілець не вчиняв дій, що свідчили б про визнання ним обов`язку повернути річ власнику, а також йому не пред`являвся правомочною особою позов про повернення майна.» Як зазначено в Ухвалі колегії суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 20 лютого 2008 року « …пунктом 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України встановлено, що правила ст. 344 ЦК України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом. Оскільки ЦК України набрав чинності з 1 січня 2004 року, норми ст. 344 ЦК України поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року, а отже визнати право власності за набувальною давністю суд може не раніше 01 січня 2011 року.» Аналогічної правової позиції дотримується і Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладеній в Ухвалі від 22 лютого 2012 року. Просили визнати за ними право власності на квартири АДРЕСА_2 .

В судове засідання позивачі та їх представник не з`явилися, про день та час розгляду справи повідомлені належним чином, представник позивачів звернувся до суду з заявою, в котрій просив розглянути справу у їх відсутності, позовні вимоги підтримав.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлений належним чином, звернувся до суду з заявою, в котрій просив розглянути справу у його відсутності, позов визнав.

Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Перевіривши матеріали справи, роз`яснивши процесуальні наслідки визнання позову, враховуючи, що представники відповідачів позов визнали та визнання позову не суперечить закону та не порушує права, свободи, інтереси інших осіб, суд вважає, що визнання позову може бути прийнято судом, а позов підлягає до задоволення.

В силу ст. 344 Цивільного кодексу України визначено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

З матеріалів справи вбачається, що позивачі зареєстровані та з початку 2008 року постійно проживають, відкрито, безперервно володіють квартирами АДРЕСА_5 по даний час, вказані квартири були надані позивачам для проживання разом зі своїми родинами. Всі витрати по утриманню квартир, сплаті комунальних послуг позивачі несуть самостійно. Яготинська міська рада позов визнала.

Ураховуючи вищевикладене, суд вважає, що позовні вимоги є обгрунтованими та такими, що підлягають до задоволення.

Керуючись ст. 206 ЦПК України, ст. 344 ЦК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Яготинської міської ради Київської області про визнання права власності на квартиру за набувальною давністю задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_6 . Визнати за ОСОБА_3 право власності на квартиру АДРЕСА_5 . Визнати за ОСОБА_2 право власності на квартиру АДРЕСА_7 .

Повний текст рішення виготовлено 28 грудня 2019 року.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі оголошення лише вступної та резолютивної частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається до Апеляційного суду Київської області через Яготинський районний суд Київської області.

Суддя Литвин Л.І.