Справа № 461/244/17 Головуючий у 1 інстанції: Волоско І.Р.
Провадження № 22-ц/811/936/18 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 лютого 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,

секретаря Жукровській Х.І.

з участю позивача ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3, представника відповідача ОСОБА_4, представника відповідача ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 21 квітня 2017 року в складі судді Волоско І.Р. в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_6, з участю третіх осіб Управління державної реєстрації Львівської міської ради, приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Пилипенко Л.І., про визнання недійсним договору дарування нерухомого майна та інші вимоги,-

встановила:

В січні 2017 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_6, з участю третіх осіб Управління державної реєстрації Львівської міської ради, приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Пилипенко Л.І., про визнання недійсним договору дарування нерухомого майна за № 43 від 17.01.2015 року та скасування запису № 8412182 про право власності за ОСОБА_6 на об'єкт нерухомого майна, а саме квартиру АДРЕСА_1.

Вимоги обґрунтовував тим, що оскільки право власності на реконструйовану квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_3 отримав незаконно, договір дарування № 43, укладений 17.01.2015 року, за яким ОСОБА_3 подарував квартиру АДРЕСА_1 своїй дочці ОСОБА_6, є нікчемним правочином, так як свідоцтво про право власності на майно на момент дарування отримане незаконно. Крім цього, Апеляційний суд Львівської області задовольнив частково його апеляційну скаргу у справі № 461/7154/15, визнав незаконним і скасував рішення № 2621057 від 27.05.2013 року про державну реєстрацію права власності на спірний об'єкт за ОСОБА_3 Оскільки договір дарування виданий на підставі свідоцтва про право власності, яке визнано недійсним, договір дарування також визнається недійсним з тих підстав, що одна із сторін правочину ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення.

Оскаржуваним рішенням Галицького районного суду м. Львова від 21 квітня 2017 року в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_6, з участю третіх осіб Управління державної реєстрації Львівської міської ради, приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Пилипенко Л.І., про визнання недійсним договору дарування нерухомого майна та інші вимоги - відмовлено.

22.05.2017 року Галицький районний суд м. Львова ухвалив додаткове рішення у справі, яким стягнуто з ОСОБА_2 в користь Державної судової адміністрації України відстрочений судовий збір в розмірі 1600 гривень 60 копійок

Рішення суду оскаржив позивач ОСОБА_2, подавши вдруге апеляційну скаргу 05.07.2017 року.

В апеляційній скарзі заначає, що оскаржуване рішення є незаконним, ухвалене з порушенням матеріального і процесуального права, за неповного зясування обставин, що мають значення для справи, недоведеністю обставин, які суд вважав встановленими, невідповідністю висновків суду обставинам справи.

Звертає увагу, що висновок суду про те, що позивач не претендує на спірну житлову площу є неправомірним, оскільки у позовній заяві зазначено, що лише на позивача може бути оформлено право власності на спірну житлову площу, оскільки виключно на його ім»я є згода всіх співвласників будинку, а також він погоджується оплатити вартість будівельних робіт і матеріалів відповідачу.

Крім цього, не погоджується з висновком суду про те, що визнання договору дарування недійсним буде підставою для скасування правовстановлюючих документів та дозволу ДАБІ на право проведення будівельних робіт, оскільки такі акти вже скасовані.

Вважає, що ОСОБА_3 не мав права відчужувати квартиру до вирішення справи про скасування рішення про державну реєстрації права власності на оспорювану квартиру, відтак договір дарування № 43, укладений ОСОБА_3 17.01.2015 року, за яким останній подарував квартиру АДРЕСА_1 своїй дочці ОСОБА_6, укладений з порушенням публічного порядку в розумінні ст. 228 ЦК України.

Звертає увагу, що Апеляційний суд Львівської області виніс рішення про скасування рішення № 2621057 від 27.05.2013 року про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1 та на свідоцтво про право власності на квартиру № 9 після проведення реконструкції, при цьому такі акти втратили силу з часу їх прийняття, тобто з 27.05.2013 року, а договір дарування укладений 17.01.2015 року.

Вважає, що незаконне свідоцтво про право власності та незаконне рішення про державну реєстрацію оспорюваної квартири роблять недійсним і договір дарування.

Відтак, при укладенні договору дарування ОСОБА_8 порушив публічний порядок, що робить оспорюваний договір нікчемним, однак місцевий суд не застосував до спірних правовідносин положення статті 228 ЦК України.

Просить скасувати рішення Галицького районного суду м. Львова від 21 квітня 2017 року та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

20.11.2018 року ОСОБА_3 подав відзив на апеляційну скаргу в якому просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги.

Звертає увагу на те, що ОСОБА_2 не є сленом ОСББ «СНІП», тому його права добудовою до будинку АДРЕСА_1 не порушені.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача ОСОБА_2 на підтримку доводів скарги, а також пояснення відповідача ОСОБА_3, представників відповідача ОСОБА_4, ОСОБА_5на заперечення таких, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні виходячи із такого.

Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (ч. 3 ст. 3 ЦПК України).

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Частиною 6 цієї ж статті визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог місцевий суд виходив з того, що позовна вимога ОСОБА_2, про скасування договору дарування за реєстровим номером 43, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_6, який є предметом розгляду цієї справи, вже була предметом судового розгляду та з цього приводу мають місце відповідні судові рішення, зокрема, апеляційний суд встановив, що позивач ОСОБА_2 не є стороною оспорюваного договору, відтак не вправі його оспорювати

Покликаючись на статтю 204 ЦК України, суд звернув увагу на те, що встановлення факту нікчемності правочину можливе за наявності відповідних умов, в тому числі у разі порушення публічного порядку, однак договір дарування від 17.01.2015 p., що укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 не підпадає під жодні із них.

Суд вернув увагу, що поняття «заінтересована особа» є оціночним, особа, яка звертається до суду з позовом про визнання договору недійсним, повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів.

Разом з цим, судом встановлено, що жодні інтереси позивача ОСОБА_2 у цій справі не зачіпаються ні оспорюваним договором дарування, ні записом про право власності за ОСОБА_6 на об'єкт нерухомого майна - квартиру АДРЕСА_1.

Виходячи з наявних матеріалів справи, вимог закону та встановлених обставин справи, колегія суддів погоджується з такими висновками місцевого суду.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений ст. 16 ЦК України.

Як правило, власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Спосіб захисту порушеного права частіше за все визначається спеціальним законом, який регулює конкретні цивільні правовідносини.

Оскільки оскаржуване судове рішення постановлене на підставі ЦПК України (в редакції закону від 18.03.2004 р.), тому перевіряється в апеляційному порядку на предмет дотримання місцевим судом при його постановленні норм ЦПК в тому числі у вказаній редакції від 18.03.2004 р., при цьому судове рішення апеляційного суду за наслідками розгляду відповідної апеляційної скарги постановляється згідно положень ЦПК України в редакції закону від 03.10.2017р.

Судом встановлено наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

За договором дарування від 17.01.2015 року, який посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Пилипенко Л.І. за реєстровим номером 43, ОСОБА_3 подарував, а ОСОБА_6 прийняла в дар квартиру АДРЕСА_1.

З зазначеного договору слідує, що квартира АДРЕСА_1 належала дарувальнику на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого 27.05.2013 р. Реєстраційною службою Львівського міського управління юстиції, індексний № 4002019.

Право власності на квартиру зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за реєстраційним номером 1, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 27.05.2013 року (а.с. 45, 53).

Звертаючись із позовною заявою про визнання договору дарування недійсним з підстав введення однією із сторін іншу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, позивач ОСОБА_2 покликався на те, що оскільки право власності на реконструйовану квартиру АДРЕСА_1, ОСОБА_3 отримав незаконно, тому договір дарування, укладени на підставі свідоцтва про право власності, яке визнано недійсним, також визнається недійсним, оскільки одна із сторін правочину ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення.

Матеріали справи дозволяють прийти висновку про те, що позивач ОСОБА_2 та відповідачі у справі є сусідами, оскільки проживають в одному будинку.

Правовідносини між сторонами врегульовані низкою судових рішень.

Зокрема, заочним рішенням Галицького районного суду м. Львова від 05.07.2011 року позов ОСОБА_2 задоволено. Зобов'язано ОСОБА_3 розібрати добудову до квартири АДРЕСА_1, реконструкція якої була здійснена згідно з дозволом на виконання будівельних робіт № 657/02 від 30.12.2002 року та вивезти з прибудинкової території будівельне сміття та будівельні матеріали.

Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 25.11.2011 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено.

Заочне рішення Галицького районного суду м. Львова від 05.07.2011 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у позові ОСОБА_2 до ОСОБА_3, Об'єднання співвласників багатоквартирного будинку "СНІП"про зобов'язання до вчинення дій - відмовлено.

Іншим рішенням Галицького районного суду м. Львова від 25 червня 2012 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 виконати письмове зобов'язання від 06 листопада 2003 року з залишенням частини стіни добудови для забезпечення не руйнування квартири АДРЕСА_1, щляхом розібрання збудованої ним прибудови за свій рахунок у випадку скасування дозвільних документів судом.

Зазначене рішення залишене в силі ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 21.01.2013 року.

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 12.07.2016 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_6, Львівського міського управління юстиції, Головного територіального управління юстиції у Львівській області, Управління державної реєстрації Львівської міської ради, державного реєстратора Величко Андрія Степановича, приватного нотаріуса Пилипенко Любові Іванівни, треті особи ОСОБА_3, ОСББ «СНІП» про скасування свідоцтва про право власності на нерухоме майно.

Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 08.12.2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково.

Рішення Галицького районного суду міста Львова від 12 липня 2016 року в частині відмови у визнанні незаконними та скасуванні рішення № 2621057 від 27.05.2013 року про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_3 на об'єкт нерухомого майна, а саме квартиру АДРЕСА_1 та свідоцтва про право власності на квартиру АДРЕСА_1 за індексним номером 4002019 скасовано та в цій частині ухвалено нове рішення про задоволення цих позовних вимог.

В решті рішення суду залишено без змін.

Частиною четвертою ст. 82 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Аналогічного змісту положення містилось і у статті 61 ЦПК України (в редакції закону від 18.03.2004 року, чинній на час ухвалення оскаржуваного рішення).

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновками місцевого суду про те, що вимога ОСОБА_2 про скасування договору дарування за № 43, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_6, вже була предметом судового розгляду, з приводу якої суд апеляційної інстанції встановив, що позивач - ОСОБА_2 не є стороною оспорюваного договору, відтак не вправі його оспорювати.

Рішення суду першої інстанції в цій частині залишено без змін та набрало законної сили.

Поряд з цим, відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Така дія повинна бути правомірною, а її неправомірність є підставою для визнання правочину недійсним.

Згідно із ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені чч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно із ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття.

Прийняття обдаровуваним документів, які посвідчують право власності на річ, інших документів, які посвідчують належність дарувальникові предмета договору, або символів речі (ключів, макетів тощо) є прийняттям дарунка (ч. 4 ст. 722 ЦК України).

Таке ж положення міститься у п. 8 спірного договору дарування.

Крім цього, як вбачається з п. 10 оскаржуваного договору дарування, сторонам договору роз»ясненно зміст ст.ст. 182, 210, 334, 717, 719, 721, 722, 727, 728 ЦК України, відповідні положення СК України, ЗУ «Про нотаріат», ЗУ «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей».

Підставою позову, позивач ОСОБА_2 зазначає введення дарувальником в оману обдаровану.

Відповідно до ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Аналіз статті 230 ЦК України дає підстави для висновку, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення; тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов'язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Обман може виражатися: в активних діях недобросовісної сторони правочину (наприклад, повідомлення іншій стороні помилкових відомостей, надання підроблених документів тощо); у пасивних діях недобросовісної сторони правочину, яка утримується від дій, які вона повинна була зробити (зокрема умисне умовчання про обставини, що мають істотне значення тощо).

Правочин може бути визнаний вчиненим під впливом обману у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману щодо фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману, на відміну від помилки, є умисел: особа знає про наявність чи відсутність певних обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї. Обман також має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Правочин, здійснений під впливом обману, на підставі статті 230 ЦК України може бути визнаний судом недійсним.

Саме позивач як сторона, яка діяла під впливом обману, повинен довести наявність умислу з боку відповідача, істотність значення обставин, щодо яких його введено в оману, і сам факт обману.

Крім того, обман щодо мотиву, тобто внутрішнього спонукання особи до здійснення правочину, не має істотного значення.

Наведене дає підстави для висновку про те, що позивач ОСОБА_2, не будучи стороною спірного договору, не може довести умислу про вчинення такого зі сторони обдарованого під впливом обману.

Матеріали справи також не містять доказів того, що 17.01.2015 року при укладенні спірного договору дарування мав місце обман, навпаки, згідно договору сторони правочину досягли згоди з всіх істотних його умов. Будь яких застережень щодо ОСОБА_2, який не був стороною договору, такий не містить.

Відповідно до частини другої статті 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно із ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В цьому контексті колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про те, що обставини, на які посилається позивач позивач ОСОБА_2, як на підставу для задоволення позову, зокрема, укладення договору дарування від 17.01.2015 р. під впливом обману не знайшли свого підтвердження, як у суді першої так і апеляційної інстанції.

Окрему увагу колегія суддів звертає на те, що предмет позову - це частина позову, яка становить матеріально-правову вимогу позивача до відповідача, щодо якої суд повинен ухвалити рішення.

При цьому, підстава позову - це частина позову, яка відображає обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги ст. 175 ЦПК України (п. 5 ч. 2 ст. 119 ЦПКУкраїни в редакції закону від 18.03.2004 року) і докази, що підтверджують кожну обставину, а також наявність підстав для звільнення від доказування.

При визначенні підстави позову, як елементу його змісту суд повинен перевірити на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і закону, позивач просить про захист свого права.

Колегією суддів встановлено, що звертаючись з позовними вимогами про визнання договору недійсним, позивач, як на підставу своїх вимог покликався на факт обману, який мав, на його думку, місце між сторонами договору (ст. 230 ЦК України), зазначав обставини, які на його думку, обґрунтовували такі вимоги.

Не погоджуючись з оскаржуваним рішення, в апеляційній скарзі фактично змінив підставу позову та зазначав, що укладенням договору дарування порушено публічний порядок (ст. 228 ЦК України), при цьому покликався на те, що перед прохальною частиною позовної заяви, в рядку, де зазначав статті Цивільного кодексу України, якими керувався при написанні позову, зазначив ст. 228 ЦК України.

Колегія суддів звертає увагу, що викладаючи обставини, якими позивач обґрунтовував свої вимоги і докази, які підтверджують такі обставини, позивач у позовній заяві не покликався на порушення публічного порядку, як підставу для визнання оспорюваного договору дарування недійсним, такі обставини та докази судом першої інстанції не перевірялися, при цьому змінити підставу позову, відповідно до ст. 49 ЦПК України позивач вправі до закінчення підготовчого судового засідання.

Разом з тим, укладення договору з порушенням публічного порядку не потребує визнання його недійсним в судовому порядку, оскільки такий правочин є нікчемним в силу вимог закону.

В свою чергу, надаючи роз»яснення про перелік правочинів, які є нікчемними як такі, що

порушують публічний порядок, визначений статтею 228 ЦК України, Пленум Верховного Суду України у постанові № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вказав, що такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема: правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об'єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції України; правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об'єктів цивільного права тощо.

Усі інші правочини, спрямовані на порушення інших об'єктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не є такими, що порушують публічний порядок.

При кваліфікації правочину за статтею 228 ЦК України має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо.

Наслідки вчинення правочину, що порушує публічний порядок, визначаються загальними правилами (стаття 216 ЦК України).

Такі обставини, як судом першої інстанції, так і під час розгляду справи в апеляційному суді, не встановлені.

Інші доводи апеляційної скарги не є суттєвими та правильності висновків суду першої інстанції не спростовують.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи те, що ухвалою судді Апеляційного суду Львівської області від 31.08.2017 року позивачу ОСОБА_2 відстрочено сплату чудового збору за подання апеляційної скарги в сумі 1208 грн. до ухвалення судового рішення по справі, при цьому апеляційна скарга залишається без задоволення, з останнього необхідно стягнути 1208 грн. недоплаченого судового збору.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 21 квітня 2017 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 в дохід держави судовий збір в розмірі 1208 (одна тисяча двісті вісім) грн. за подання апеляційної скарги.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 06 лютого 2019 року.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

С.М. Копняк