Номер провадження: 22-ц/813/1244/19
Номер справи місцевого суду: 493/1538/16-ц
Головуючий у першій інстанції Тітова Т.П.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.06.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справах:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.,

суддів колегії: Дрішлюка А.І.,

Черевка П.М.,

при секретарі: Півнєві Д.С.,

за участю: позивача ОСОБА_1 та його адвоката Осокіна С.Ю.,

адвоката відповідача ТОВ «Балтський Хлібороб» - Ніц А.С.,

адвоката відповідача ПП «ОСОБА_7» - Колосовича В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами Приватного підприємства «ОСОБА_7» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Балтський хлібороб» на рішення Балтського районного суду Одеської області від 12 жовтня 2018 року за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ТОВ «Балтський Хлібороб», ПП «ОСОБА_7», за участю третьої особи - сектору державної реєстрації юридичного відділу Балтської міської ради про визнання недійсними (нікчемними) договорів оренди землі, визнання недійсними та скасування їх державної реєстрації та про зобов`язання відповідачів повернути земельні ділянки,-

В С Т А Н О В И В:

18 жовтня 2016 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись до суду із позовом, який у подальшому був ними уточнений, до ТОВ «Балтський Хлібороб», ПП «ОСОБА_7», за участю третьої особи - сектору державної реєстрації юридичного відділу Балтської міської ради про визнання недійсними (нікчемними) договорів оренди землі, визнання недійсними та скасування їх державної реєстрації та про зобов`язання відповідачів повернути земельні ділянки.

Мотивуючи свої позовні вимоги тим, що ОСОБА_1 на праві приватної власності належать дві земельні ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва: кадастровий номер НОМЕР_1 площею 2,92 га та кадастровий номер НОМЕР_2 площею 0,9499 га, що розташовані на території Кармалюківської сільської ради Балтського району Одеської області і ОСОБА_2 на праві приватної власності належить земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер НОМЕР_3 площею 0,9501 га, що розташована на території Кармалюківської сільської ради Балтського району Одеської області.

Позивачі стверджують, що не укладали та не підписували з відповідачами ніяких договорів, в тому числі і договори оренди вказаних земельних ділянок.

У 2016 році позивачам стало відомо, що існують договори оренди вказаних земельних ділянок, підпис під якими вони не вчиняли, що доводиться висновками судових почеркознавчих експертиз, що знаходяться в матеріалах даної об`єднаної цивільної справи №493/1538/16-ц. Отже, існують наступні договори оренди, які фактично не укладались: договір оренди за 2015 рік земельної ділянки кадастровий номер НОМЕР_4 0153, де зазначені орендодавець ОСОБА_1 і орендар ТОВ «Балтський хлібороб»; договір оренди від 25.04.2015р. земельної ділянки кадастровий номер НОМЕР_2 , де зазначені орендодавець ОСОБА_1 і орендар ПП «ОСОБА_7»; договір оренди від 25.04.2015р. земельної ділянки кадастровий номер НОМЕР_3 , де зазначені орендодавець ОСОБА_2 і орендар ПП «ОСОБА_7».

Відповідачі впродовж тривалого часу, майже з 2015 року, незаконно захопили, обробляють та утримують зазначені земельні ділянки.

Таким чином, вказані договори оренди взагалі не укладалися та не підписувалися позивачами, а відтак і не узгоджувалися суттєві істотні умови цих договорів. З огляду на обгрунтування недійсності договорів оренди земельних ділянок, державна реєстрація цих договорів не відповідала на той час вимогам законодавства та її слід визнати недійсною. Враховуючи вище викладене, позивачі звернулись до суду із вказаним позовом та просили суд визнати недійсними укладені від їх імені із ТОВ «Балтський хлібороб» та ПП «ОСОБА_7» договори оренди, із скасуванням їх державної реєстрації і зобов`язання відповідачів повернути їм зазначені вище земельні ділянки.

Позивач та його представник в судовому засіданні позов підтримали і просили задовольнити його в повному обсязі.

Представник відповідача ТОВ «Балтський хлібороб» в судовому засіданні просив в задоволенні позову відмовити, пояснивши, що між ОСОБА_1 та ТОВ «Балтський хлібороб» було укладено договір оренди землі від 05.05.2015р. щодо земельної ділянки загальною площею 2,92 га кадастровий номер НОМЕР_1 .

В своєму клопотанні про призначення та проведення судової почеркознавчої експертизи від 05.12.2016р. ОСОБА_1 визнав, що оскаржуваний договір оренди земельної ділянки за 2015 рік, акт прийому-передачі земельної ділянки замість позивача підписала його сестра ОСОБА_3 .. Однак, не зважаючи на те, що особисто позивачем він не підписаний, після підписання цього договору позивач не заявив про незгоду з договором, протягом тривалого часу отримував орендну плату у формі, передбаченою договором, не відмовився від її отримання.

Таким чином, не зважаючи на те, що договір оренди підписаний не уповноваженою особою, позивач своїми діями фактично схвалив його, тим самим підтвердив наявність договірних відносин з відповідачем за цим договором, що робить цей договір дійсним з моменту його вчинення та перешкоджає визнанню його недійсним з мотивів відсутності підпису позивача, тобто відсутності волевиявлення орендодавця.

Представник відповідача ПП «ОСОБА_7» - адвокат Колосович В.В. в судовому засіданні позов не визнав та пояснив, що у разі, якщо в договорі не зазначено іншого, то ризик випадкового знищення чи пошкодження майна (земельної ділянки) несе орендар. Вказані обставини не є підставою для визнання договору недійсним. Отже відомості, які не зазначено в договорі оренди містяться в державному земельному кадастрі, саме тому головна вимога до договорів оренди це зазначення кадастрового номера земельної ділянки. Вказані доводи позивачів не можуть бути підставою для визнання договорів оренди недійсними. Під час розгляду справи було з`ясовано, що підписи від імені орендодавців виконані не ними, а сторонньою особою. Не заперечує, що підпис від імені орендодавців виконаний не ними, однак вважає, що це не є підставою для визнання договору оренди недійсним.

Між позивачами та ПП «ОСОБА_7» було домовлено про те, що вони передадуть належні їм земельні ділянки в оренду ПП «ОСОБА_7».

Фактично відповідач приступив до обробки земельних ділянок з часу отримання дозволу на виготовлення землевпорядної документації та викопіровок земельних ділянок, а саме з 2014 року.

З усної згоди ОСОБА_1 договір оренди землі укладений від його імені було підписано його сестрою ОСОБА_3 .. Також було вчинено і підпис в договорі оренди від імені ОСОБА_2 .. Позивачі того ж дня були повідомлені, що від їх імені було вчинено дії з підписання договорів оренди земельних ділянок та схвалили зазначені дії. В подальшому, після реєстрації зазначених договорів оренди вони були під підпис передані позивачам та отримано їх схвалення та визнання укладених договорів. Крім того, позивачі згідно з укладеними договорами отримували орендну плату та своїми конклюдентними діями з отримання орендної плати схвалили укладання договору оренди. Оскільки позивачі схвалили дії особи вчинені в їх майнових інтересах, тому це свідчить про необхідність застосування до відносин між відповідачем та позивачами положень договору оренди земельної ділянки та про наявність між ними договірних відносин.

Представник третьої особи сектору державної реєстрації юридичного відділу Балтської міської ради Одеської області в судове засідання не з`явився, надав клопотання про розгляд справи відповідно до вимог чинного законодавства та за відсутності представника Балтської міської ради Одеської області.

Рішенням Балтського районного суду Одеської області від 12 жовтня 2018 року позов задоволено частково.

Поновлено ОСОБА_1 та ОСОБА_2 строк для звернення до суду з позовною вимогою про визнання оспорюваних договорів оренди землі недійсними. Визнано недійсними спірні договори оренди, скасовано державну реєстрацію договорів оренди, зобов`язано відповідачів повернути ОСОБА_1 та ОСОБА_2 належні їм на праві приватної власності земельні ділянки, а також вирішено питання щодо судових витрат. В іншій частині позову відмовлено.

У апеляційній скарзі ПП «ОСОБА_7» просить рішення суду від 12 жовтня 2018 року скасувати в частині визнання недійсним договору оренди від 25.04.2015р. земельної ділянки, кадастровий номер НОМЕР_5 0334, укладений між ОСОБА_1 та ПП «ОСОБА_7»; та договору оренди від 25.04.2015р. земельної ділянки, кадастровий номер НОМЕР_3 , укладений між ОСОБА_2 та ПП «ОСОБА_7» та в частині скасування державної реєстрації вказаних договорів; зобов`язання ПП «ОСОБА_7» із складанням відповідних актів повернути ОСОБА_1 та ОСОБА_2 належні їм на праві приватної власності земельні ділянки: кадастровий номер НОМЕР_1 , кадастровий номер НОМЕР_2 , кадастровий номер НОМЕР_3 та в частині стягнення судових витрат. Та винести в цих частинах нове рішення, яким у задоволенні вказаних позовних вимог відмовити.

В апеляційній скарзі ТОВ «Балтський хлібороб» просить скасувати рішення суду першої інстанції від 12 жовтня 2018 року та ухвалити нове, яким у позові відмовити повністю.

У судове засідання до суду апеляційної інстанції позивач ОСОБА_2 та представник третьої особи сектору державної реєстрації юридичного відділу Балтської міської ради Одеської області не з`явились, але про розгляд справи вони сповіщались належним чином та завчасно.

Зважаючи на вимоги ч. 5 ст. 130, ч. 1 ст. 131, ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розглядові справи та у доступі до суду апеляційної інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши доводи, викладені в апеляційній скарзі, та запереченнях на них, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги ТОВ «Балтський хлібороб» та ПП «ОСОБА_7» задоволенню не підлягають, оскільки рішення суду першої інстанції постановлено з дотриманням норм процесуального та матеріального права.

У частинах 1 та 2 ст. 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За частиною 1 статті 792 ЦК України, за договором найму (оренди) земельної ділянки наймодавець зобов`язується передати наймачеві земельну ділянку на встановлений договором строк у володіння та користування за плату.

Відповідно до частини 2 статті 792 ЦК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом.

Законом, яким регулюються відносини, пов`язані з орендою землі, є Закон України «Про оренду землі».

Згідно статті 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

У статті 14 вказаного Закону зазначено, що договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально. Типова форма договору оренди землі затверджується Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до частини 1 статті 16 вказаного Закону укладення договору оренди земельної ділянки із земель приватної власності здійснюється за згодою орендодавця та особи, яка згідно із законом вправі набувати право оренди на таку земельну ділянку.

Згідно частини першої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Якщо вже сам договір передбачає передання майна або інші дії, він вважається укладеним з моменту вчинення відповідної дії (частина перша - друга статті 640 ЦК України).

Судом першої інстанції встановлено, що земельна ділянка площею 2,92 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташована на території Кармалюківської сільської ради Балтського району Одеської області, належить позивачу ОСОБА_1 на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 06 квітня 2012 року, виданого приватним нотаріусом м. Балта Балтського району Одеської області Пантілєєвою І.П., зареєстрованого в реєстрі за №660, на підставі чого в державному акті на праві приватної власності на земельну ділянку серії НОМЕР_6 внесено відповідні відомості (т. 1 а. с. 25-27).

У томі 1 на аркушах 5-7 міститься договір оренди земельної ділянки площею 2,92 га, кадастровий номер НОМЕР_1 , для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, від 2015 року, укладений між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ТОВ «Балтський хлібороб».

У томі 2 на аркушах 6-7 міститься договір оренди земельної ділянки площею 0,9499 га, кадастровий номер НОМЕР_2 , для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, від 25.04.2015р., укладений між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ПП «ОСОБА_7».

У томі 2 на аркушах 47 - 48 міститься договір оренди земельної ділянки площею 0,9501 га, кадастровий номер НОМЕР_5 0335 від 25.04.2015р., укладений між позивачкою ОСОБА_2 та відповідачем ПП «ОСОБА_7».

Дані договори зареєстровано у Реєстраційній службі Балтського районного управління юстиції в Одеській області (т. 1 а. с. 4, т. 2 а. с. 8, 49).

В позовній заяві позивачі зазначили, що договорів оренди від 25.04.2015р. та від 05.06.2015р. не підписували, згоди на їх укладення не надавали, а також нікому не передавали повноважень за довіреністю на підписання договорів оренди та акта приймання-передачі земельних ділянок. Підписи у договорах оренди виконано не ними.

Висновком судової почеркознавчої експертизи №17-2196/01 від 01.12.2017р., проведеною судовим експертом Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз Волошиною А.П., встановлено, що підпис від імені ОСОБА_1 у договорі оренди земельної ділянки за 2015 рік, розміщений у нижній частині третього аркушу досліджуваного документу у розділі «Орендодавець» у графі «Підпис», праворуч друкованого тексту « ОСОБА_1 », виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою (т. 1 а. с. 220-223).

Висновком судової почеркознавчої експертизи №17-2005 від 03.11.2017р., проведеною судовим експертом Одеського науково-дослідного інституту судовоих експертиз Волошиною А.П. встановлено, що підпис від імені ОСОБА_1 у наданому на експертизу договорі оренди земельної ділянки від 25.04.2015р., розміщений у розділі «Орендодавець» на ліній графлення, виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою. Підпис від імені ОСОБА_2 у наданому на експертизу договорі оренди земельної ділянки від 25.04.2015р., розміщений у розділі «Орендодавець» на ліній графлення, виконаний не ОСОБА_2 , а іншою особою (т. 2 а. с. 137-139).

Свідок ОСОБА_4 в судовому засіданні засвідчила, що при розпайовці землі були виділені частки землі позивачам, але вони довго не оформляли свої земельні частки і тоді ОСОБА_5 по довіреності оформила всі документи на позивачів. ОСОБА_1 особисто отримав договір оренди, але даний договір за нього підписала вона, поговоривши з ним по телефону, довіреності на підписання вказаних договорів позивачі їй не надавали. Після укладання даних договорів позивачі два роки отримували орендну плату. Дані договори оренди складала та видавала вона, а відомості з отримання орендної плати складає ПП «ОСОБА_7». З ПП «ОСОБА_7» вона в трудових обов`язках не знаходиться.

Свідок ОСОБА_3 в судовому засіданні засвідчила, що дві земельні ділянки позивачів обробляє на даний момент ПП «ОСОБА_7». Їй не відомо, що між позивачами та ПП «ОСОБА_7» є домовленість з приводу даних земельних ділянок. Керівництво ПП «ОСОБА_7» не зверталося до неї з приводу підписання договорів оренди, а тільки просили номер телефону ОСОБА_1 Позивачі наразі бажають самі обробляти свої земельні ділянки, тому і виникла необхідність в подачі даного позову. ОСОБА_1 ніякої довіреності на її ім`я їй не видавав.

Свідок ОСОБА_6 в судовому засіданні засвідчила, що в період укладання договорів оренди працювала землевпорядником в сільській раді. Їй відомо, що між позивачами та ПП «ОСОБА_7» була домовленість про те, що вони передадуть отриманні ними земельні ділянки в оренду ПП «ОСОБА_7», після того як вони допоможуть їм оформити земельні ділянки. Вона не була присутня при укладенні між ними вказаних договорів оренди.

Стаття 204 ЦК України регламентує принцип презумпції правомірності правочину, за змістом якого правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами) (стаття 207 ЦК України).

Правомірний правочин є підставою виникнення та підтвердженням наявності цивільних прав та обов`язків (ч. 2 ст. 11 ЦК України).

За правилами статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

У пункті 6 постанови Пленуму «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року №9, Верховний Суд України роз`яснив, що вимоги про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину розглядаються у позовному провадженні в порядку цивільного судочинства. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Реституція як спосіб захисту цивільного права (ч. 1 ст. 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв`язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред&apos;явлена тільки стороні недійсного правочину (п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009р. №9).

За таких підстав, вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що спірні договори оренди, укладені від імені позивачів, підписано не ними і вони не уповноважували на це нікого. Тому зазначені договори було укладено без волевиявлення позивачів без дотримання вимог закону й в силу частин 1, 3 статті 203, частини 1 статті 215 ЦК України та статей 6, 13, 14 Закону України «Про оренду землі» є недійсними й відповідачі зобов`язані повернути їм земельні ділянки як правовий наслідок недійсності правочину, передбачений ст. 216 ЦК України.

Посилання відповідачів ТОВ «Балтський хлібороб» та ПП «ОСОБА_7» в апеляційних скаргах на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним, оскільки судом безпідставно не враховано те, що між сторонами у справі фактично існували правовідносини з договору оренди землі, так як позивачам було відомо про наявність договорів оренди земельних ділянок, вони погодились з підписанням договорів іншою особою й отримували орендну плату, що виключає можливість визнання договорів недійсними, не приймаються до уваги за таких підстав.

Відповідно до положень пунктів 1, 2 та 7 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», при розгляді справ про визнання правочинів недійсними суди залежно від предмета і підстав позову повинні застосовувати норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, та на підставі цих норм вирішувати справи.

Судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства.

Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України).

Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину.

За змістом статті 216 ЦК та виходячи із загальних засад цивільного законодавства суд може застосувати з власної ініціативи реституцію як наслідок недійсності оспорюваного правочину. Інші наслідки недійсності оспорюваного правочину (відшкодування збитків, моральної шкоди тощо) суд застосовує відповідно до статті 11 ЦПК.

Частиною 1 та 2 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

За змістом статей 12 та 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як зазначено у статті 83 ЦПК України, сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтями 77 - 80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Як зазначено у частині 1 ст. 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільного процесу позивачі були зобов`язані довести в судовому засіданні ті обставини, на які вони посилалася як на підставу своїх вимог, а саме, те, що договори оренди землі не були ними підписані, а відповідачі - ті обставини, на які вони посилалися як на заперечення проти позову, але ні в суді першої інстанції, ні в суді апеляційної інстанції відповідачами не спростовані підстави позову.

Так, у частині 1 статті 6 Закону України «Про оренду землі» зазначено, що орендарі набувають права оренди земельної ділянки на підставах і в порядку, передбачених Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим та іншими законами України і договором оренди землі.

Згідно частин 1 та 2 статті 15 Закону України «Про оренду землі» істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату. За згодою сторін у договорі оренди землі можуть зазначатися інші умови.

Судом першої інстанції з достовірністю та об`єктивно встановлено, що спірні договори оренди землі укладені без дотримання вимог закону, а саме правочини не підписані орендодавцями, без їх вільного волевиявлення и домовленості щодо істотних умов договорів, що підтверджується висновками судових почеркознавчих експертиз №17-2196/01 від 01.12.2017р., №17-2005 від 03.11.2017р. та свідченнями свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_3 ..

Отримання позивачами орендної плати за користування відповідачами належними їм земельними ділянками не свідчить про обізнаність з умовами договорів оренди та не підтверджують факт укладення між сторонами таких договорів, оскільки вимоги закону, встановлені для укладення відповідних правочинів, сторонами не дотримано.

Обґрунтовуючи заперечення проти позову, відповідачі посилались на положення частини 2 статті 205 ЦК України, якими передбачено, що правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Однак, суд першої інстанції правильно виходив з того, що ч. 2 ст. 205 ЦК України може застосовуватися лише для правочину, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма та обґрунтовано не прийняв до уваги те, що твердження відповідачів про отримання схвалення та визнання укладених договорів позивачами, та їх поінформованість про наявність договорів оренди землі, оскільки вказані посилання не можуть бути підставою для виникнення речового права.

Тому, позовні вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є законним та обґрунтованим.

За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 4 ЦПК України). Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені в ч. 2 ст. 16 ЦК України.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. А також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або держави та суспільні інтереси (ст. ст. 45, 46 ЦПК України).

У абзаці 2 п. 11 постанови №14 Пленуму «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року Верховний Суд України роз`яснив, що, оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Таким чином, суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи та інтереси цих осіб, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Аналізуючи зазначені норми права, роз`яснення Пленуму Верховного Суду України, з`ясовуючи вказані обставини та оцінюючи належність, допустимість, достовірність наявних у справі доказів кожний окремо й у їх сукупності, колегія суддів приймає їх до уваги й вважає, що в судовому засіданні позивачами доведено належними та допустимими доказами те, що при укладенні спірних договорів оренди землі відповідачі порушили їх права, тому у відповідності до ст. ст. 15, 16 ЦК України їх права підлягають судовому захисту.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 03 вересня 2014 року у справі №6-84цс14.

Отже, суд першої інстанції всебічно та повно з`ясував обставини, які мають значення для справи, дослідив в судовому засіданні усі докази, які є у справі, з урахуванням їх переконливості, належності і допустимості, дав їм правильну оцінку та вірно виходив з того, що є законні підстави для часткового задоволення позовних вимог.

Інших правових доводів апеляційна скарга не містить.

Колегія суддів зазначає, що враховуючи положення частини 1 статті 9 Конституції України та приймаючи до уваги ратифікацію Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997р. Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7, 11 до Конвенції та прийняття Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" №3477-IV від 23.02.2006р., суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

У п. 54 Рішення у справі Трофимчук проти України (заява №4241/03) від 28.10.2010р., остаточне 28 січня 2011 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що, «беручи до уваги свої висновки за статтею 11 Конвенції (див. вище пункти 42-45), Суд не бачить жодних ознак несправедливості або свавільності у відмові судів детально розглянути доводи заявниці про переслідування її роботодавцем, оскільки суди чітко зазначили, що ці доводи були повністю необґрунтованими. У зв`язку з цим Суд повторює, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (див. рішення у справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява №30544/96, п. 26, ECHR 1999-1)».

Таким чином, наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення справи.

Тому, законних підстав для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог немає.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374 ч. 1 п. 1, 375, 382 - 384, 389, 390 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги Приватного підприємства «ОСОБА_7» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Балтський хлібороб» залишити без задоволення, рішення Балтського районного суду Одеської області від 12 жовтня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено: 18 червня 2019 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М.Драгомерецький

А.І.Дрішлюк

П.М.Черевко