Справа №642/676/19
Провадження № 2/642/762/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 квітня 2019 року Ленінський районний суд м. Харкова в складі:

головуючого судді - Грінчук О.П.,

за участі секретаря - Сузанського О.І.,

представника відповідача - Цехмістро О.О.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні в місті Харкові в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Держави України в особі Державної казначейської служби України у Холодногірському районі м.Харкова Харківської області, Державної казначейської служби України, третя особа Київське об'єднане управління пенсійного фонду України у Харківській обл. про стягнення коштів у вигляді недоотриманого доходу

встановив:

Позивач, ОСОБА_2, звернувся в суд із позовом до Держави України в особі Державної казначейської служби України у Холодногірському районі м.Харкова Харківської області, Державної казначейської служби України, за участю третьої особи: Київського об'єднаного управління пенсійного фонду України у Харківській обл. про стягнення матеріальної шкоди у вигляді недоотриманого доходу, завданої законом, що визначений неконституційним, вказуючи, що з 1982 року по липень 1992 року він працював суддею Ленінського районного суду м.Харкова, а після цього, по 12 грудня 2017 року - суддею Апеляційного суду Харківської області. Наказом голови Апеляційного суду Харківської області від 12.12.2017 він був відрахований зі штату Апеляційного суду Харківвської області, як суддя у відставці. З грудня 2017 року він перебуває на обліку у Київському об'єднаному управлінні Пенсійного фонду України Харківської області та отримує щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці. Київське об'єднане управління пенсійного фонду України у Харківській обл. як податковий агент щомісяця утримувало з його щомісячного довічного грошового утримання податок з доходів фізичних осіб та відрахування військового збору, а саме: з 19.12.2017 по 28.02.2018 в сумах у місяць 2887 грн. 56 коп., та 240 грн. 63 коп. (13 днів у грудні 2017 та 2 місяці у 2018 році) - 6931 грн. 12 коп. та 673 грн. 26 коп, а всього - 7604 грн. 38 коп. Рішенням від 27 лютого 2018 року №1-р/2018 у справі за конституційним поданням 48 народних депутатів України визнано таким, що не відповідає Конституції України положення абзацу 1 підпункту 164.2.19 пункту 164.2 ст. 164 Податкового кодексу України, яким передбачене оподаткування щомісячного довічного грошового утримання. Таким чином, неконституційною нормою закону йому заподіяно матеріальну шкоду у вигляді недоотриманого доходу внаслідок визнання закону неконституційним. Пенсійний фонд відмовився виплатити завдану шкоду, тому позивач звернувся до суду за захистом своїх порушених майнових прав.

Ухвалою суду від 08.02.2019 провадження у справі відкрито в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

11.02.2019 ухвалою суду постановлено витребувати докази за клопотанням позивача з Київського об'єднаного управління пенсійного фонду України у Харківській обл., а саме: прийняте розпорядження про обчислення остаточного розміру довічного грошового утримання ОСОБА_2 з травня 2018 року, проте станом на 09.04.2019 витребувані документи до суду не надані.

28 лютого 2019 року представником відповідача - Державної казначейської служби України Держави України в особі Державної казначейської служби України у Холодногірському районі м.Харкова Харківської області Цехмістро О.О. подано відзив на позовну заяву, згідно якого останній не погоджується з позовними вимогами ОСОБА_2 в повному обсязі, вказуючи, що Управління як орган Державної казначейської служби України не може бути єдиним відповідачем в даній справі, так як не здійснювало жодних протиправних дій щодо позивача. Крім того, посилаються на те, що умови та порядок відшкодування шкоди, завданої фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, мають визначатись спеціальним законом, який на сьогодні не прийнятий, а до прийняття такого закону відшкодування шкоди здійснюватись не може. Також зазначає, що відшкодування шкоди, завданої актами і діями, що визнані неконституційними, відшкодовується державою, в той же час такий порядок наразі не врегульований. Правовими підставами для застосування відповідальності за завдану майнову шкоду фізичній чи юридичній особі за приписами ст. 1175 ЦК України доведення потребують наявність елементів складу правопорушення, як протиправна поведінка особи, шкідливий результат такої поведінки та причинний зв'язок між протиправною поведінкою та шкодою. На підставі викладеного, вважають вимоги позивача не обгрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

28 лютого 2019 року також представником відповідача - Державної казначейської служби України Держави України в особі Державної казначейської служби України у Холодногірському районі м.Харкова Харківської області Цехмістро О.О. подано до суду клопотання про зупинення провадження у справі, у задоволенні якого ухвалою суду від 26.03.2019 - відмовлено.

На підставі вказаного відзиву, 05.03.2019 позивачем надано уточнену позовну заяву, в якій він також просить залучити до участі у справі у якості співвідповідача - Державну казначейську службу України.

05.03.2019 третьою особою надано відзив на позовну заяву, згідно якого . Київське об'єднане управління пенсійного фонду України у Харківській обл. не погоджується з висновками, висловленими у відзиві Державною казначейською службою України Держави України в особі Державної казначейської служби України у Холодногірському районі м.Харкова Харківської області та вважає, що остання помилково вказує, що держава набуває і здійснює цивільні права та обов'язки через орган державної влади, зокрема, Київське об'єднане управління пенсійного фонду України у Харківській обл. Після визнання неконституційним абзацу 1 підп. 164.2.19 пункту 164.2 ст. 164 Податкового кодексу України, з 01.03.2018 виплата позивачу довічного утримання здійснюється без утримання ПДФ та ВЗ, таким чином, управління діяло виключно згідно чинного законодавства, що діяло до 27.02.2018. Утримані кошти не перебували на рахунках Управління і тому повернути їх воно не має можливості і тому вважає недоцільним зауваження Казначейської служби у відзиві щодо замін відповідача на Управління.

Ухвалою суду від 07.03.2019 задоволено клопотання позивача та залучено до справи у якості співвідповідача - Державну казначейську службу України.

28.03.2019 представником відповідача в особі Державної казначейської служби Мельниченко В.С. подано клопотання про зупинення провадження у справі, в задоволенні якого 09.04.2019 судом відмовлено.

Крім того, 28.03.2019 представником відповідача в особі Державної казначейської служби Мельниченко В.С. подано відзив на позовну заяву, згідно якого Казначейство України не погоджується із рішенням суду першої інстанції про залучення його до справи у якості співвідповідача, адже вважає, що в цій справі відповідачем є Держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади і таким органом є Київське об'єднане управління пенсійного фонду України у Харківській обл. та Казначейська служба, адже Казначейство України не здійснювало жодних дій протиправних дій відносно позивача, а саме не утримувало з пенсії податку з доходів фізичних осіб та військовий збір. Порядок, що містить процедуру присудження та сплати відшкодування має бути визначений законом, який не прийнятий до цього часу. ЗУ «Про державний бюджет на 2019 рік передбачено відшкодування шкоди громадянину, проте цілі, визначені у вказаній позовній заяві, в законі відсутні. Крім того зазначає про встановлення всіх частин складу правопорушення. Тому вважають вимоги позивача не правомірними.

В судове засідання позивач не з'явився, однак від нього поступила заява, в якій він вказав, що просить проводити розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі.

Представник Державної казначейської служби України в судове засідання не з'явився, про дату та час розгляду повідомлявся належним чином, однак на адресу суду поступив відзив, згідно якого просить у задоволенні позову відмовити за безпідставністю.

Представник третьої особи - Київського об'єднаного управління пенсійного фонду України у Харківській обл. в судове засідання не з'явився, надав заяву про розгляд справи без участі представника, крім того, надав до суду відзив, згідно якого просить у задоволенні позову відмовити.

Представник Державної казначейської служби України у Холодногірському районі м.Харкова Харківської області, Державної казначейської служби України Цехмістро О.О. в судовому засіданні проти позову заперечувала, посилаючись на викладені в ньому обставини.

Вислухавши представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що заявлені позовні вимоги слід задовольнити, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що з 1982 року по липень 1992 року ОСОБА_2 працював суддею Ленінського районного суду м.Харкова, а після цього, по 12 грудня 2017 року - суддею Апеляційного суду Харківської області.

Наказом голови Апеляційного суду Харківської області від 12.12.2017 він був відрахований зі штату Апеляційного суду Харківвської області, як суддя у відставці.

Позивач перебуває на обліку в Київському об'єднаному управлінні пенсійного фонду України у Харківській обл. та отримує довічне грошове утримання судді згідно із ЗУ «Про судоустрій та статус суддів», з 19.12.2017 довічно.

Згідно із ЗУ «Про судоустрій та статус суддів» з 19.12.2017 позивачу призначено довічне грошове утримання з урахуванням загального проценту розрахунку 90% від заробітної плати 31680,00 грн згідно довідки про заробітну плату для обчислення щомісячного грошового утримання судді у відставці від 14.12.2017 №03-5/243, виданої Апеляційним судом Харківської області.

З 19.12.2017 по 28.02.2018 відповідно до ст. 164 Податкового кодексу України з довічного утримання позивача утримував податок на прибуток фізичних осбі та військовий збір.

Рішенням Конституційного суду №1-р/2018 від 27.02.2018 визнано неконституційними положення абз.1 підп. 164.2.19 п.164.2 ст. 164 Податкоовго кодексу України.

З 01.03.2018 виплата довічного утримання судді виплачується у повному обсязі без утримання ПДФ та військового збору.

Судом взято до уваги той факт, що особливість щомісячного грошового утримання судді полягає в тому, що воно не належить до суддівської винагороди і тому не є складовою заробітної плати судді та виходячи з системного аналізу положень Закону України "Про судоустрій і статус суддів" це утримання є самостійною гарантією незалежності судді та складовою його правового статусу. Щомісячне грошове утримання судді у відставці є належним утриманням цього судді після припинення виконання ним своїх професійних обов'язків та особливою формою його соціального забезпечення.

Конституційний Суд України неодноразово розглядав проблему, пов'язану з реалізацією права на соціальний захист, неприпустимістю звуження змісту та обсягу передбачених законом гарантій самостійності судів, незалежності та правової захищеності суддів і сформулював правову позицію, за якою щомісячне довічне грошове утримання є гарантованою державою щомісячною звільненою від сплати податків грошовою виплатою, що слугує забезпеченню належного утримання судді, в тому числі після звільнення від виконання обов'язків судді (абзац п'ятий пункту 7 мотивувальної частини Рішення від 11 жовтня 2005 року № 8-рп/2005; абзац третій підпункту 3.3 пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 18 червня 2007року №4-рп/2007).

Законо України "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні" пункт 164.2 статті 164 Кодексу доповнено новим підпунктом 164.2.19, яким передбачено включення до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку суми пенсій (включаючи суму їх індексації, нараховану відповідно до закону) або щомісячного довічного грошового утримання, отримуваних платником податку з Пенсійного фонду України чи бюджету згідно із законом, якщо їх розмір перевищує десять тисяч гривень на місяць, - у частині такого перевищення, а також пенсій з іноземних джерел, якщо згідно з міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, такі пенсії підлягають оподаткуванню чи не оподатковуються в країні їх виплати.

Закон України "Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи", який набрав чинності з 1 січня 2015 року, підпункт 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Кодексу викладено у новій редакції, за якою до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються "суми пенсій (включаючи суму їх індексації, нараховану відповідно до закону) або щомісячного довічного грошового утримання, отримуваних платником податку з Пенсійного фонду України чи бюджету згідно із законом, якщо їх розмір перевищує три розміри мінімальної заробітної плати (у розрахунку на місяць), встановленої на 1 січня звітного податкового року, - у частині такого перевищення, а також пенсій з іноземних джерел, якщо згідно з міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, такі пенсії підлягають оподаткуванню чи не оподатковуються в країні їх виплати".

Закон України "Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо звільнення від оподаткування пенсій" встановлено, що пенсії або щомісячне довічне грошове утримання оподатковуються, якщо їх розмір перевищує десять розмірів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність (у розрахунку на місяць), встановленого на 1 січня звітного податкового року. Законом також передбачено, що положення підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Кодексу не застосовується до пенсій, призначених учасникам бойових дій, інвалідам війни та особам, на яких поширюється чинність статті 10 ЗУ "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту".

До набрання чинності ЗУ "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні", яким передбачено внесення змін до статті 164 Кодексу, пенсія громадян не підлягала оподаткуванню.

Рішенням Конституційного суду від 27.02.2018 визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України, яким передбачено, що до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються суми пенсій (включаючи суму їх індексації, нараховану відповідно до закону) або щомісячного довічного грошового утримання, отримуваних платником податку з Пенсійного фонду України чи бюджету згідно із законом, якщо їх розмір перевищує десять розмірів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність (у розрахунку на місяць), встановленого на 1 січня звітного податкового року, - у частині такого перевищення, а також пенсій з іноземних джерел, якщо згідно з міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, такі пенсії підлягають оподаткуванню чи не оподатковуються в країні їх виплати. Положення абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України, визнане неконституційним, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Конституційний Суд України у Рішенні від 8 червня 2016 року №4- рп/2016 зазначив, що конституційний статус суддів, які здійснюють правосуддя, та суддів у відставці передбачає їх належне матеріальне забезпечення, яке повинне гарантувати здійснення справедливого, незалежного, неупередженого правосуддя (абзац десятий підпункту 2.2 пункту 2 мотивувальної частини).

Гарантуючи незалежність суддів, держава зобов'язується її забезпечити, зокрема, через матеріальний і соціальний захист, що включає гарантію виплати щомісячного довічного грошового утримання суддям у відставці.

Конституційні принципи, на яких базується здійснення прав і свобод людини і громадянина в Україні, включаючи і право на пенсійне забезпечення, передбачають правові гарантії, правову визначеність і пов'язану з ними передбачуваність законодавчої політики у сфері пенсійного забезпечення, необхідні для того, щоб учасники відповідних правовідносин мали можливість завбачати наслідки своїх дій і бути впевненими у своїх законних очікуваннях, що набуте ними на підставі чинного законодавства право, його зміст та обсяг буде ними реалізовано (абзац третій пункту 4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 11 жовтня 2005 року № 8-рп/2005).

Розглядаючи питання зниження досягнутого рівня гарантій незалежності суддів в аспекті реалізації їх права на щомісячне довічне грошове утримання, Конституційний Суд України сформулював юридичну позицію, згідно з якою конституційний принцип незалежності суддів означає, в тому числі, конституційно обумовлений імператив охорони матеріального забезпечення суддів від його скасування чи зниження досягнутого рівня без відповідної компенсації як гарантію недопущення впливу або втручання у здійснення правосуддя (абзац п'ятий підпункту 2.2 пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 3 червня 2013 року №3- рп/2013).

Отже, вирішуючи даний спір, суд виходить з того, що поняття "щомісячне довічне грошове утримання" означає неоподатковану грошову виплату судді у відставці, який одержує її з Пенсійного фонду України за рахунок коштів Державного бюджету України.

Згідно довідки №118/T-7-29 від 27.08.2018., виданої Київським об'єднаним управлінням пенсійного фонду України м.Харкова, вказано суми утриманого податку на доходи фізичних осіб та військового збору, зокрема вказано, що Пенсійний фонд України щомісячно утримував з щомісячного довічного грошового утримання ОСОБА_2 податок з доходів фізичних осіб 18%, за період з 19.12.2017 по 28.02.2018 включно, розмір утриманого податку з доходів фізичних осіб та військоового збору в розмірі 7604,38 грн.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд прийшов до висновку, що оподаткування щомісячного грошового утримання позивача - судді у відставці є порушенням конституційного принципу рівності за ознакою майнового стану.

Європейською соціальною хартією 1996 року (переглянутій), яка була ратифікована Україною, передбачено, що держави-сторони зобовязані вживати заходів для забезпечення рівності між власними громадянами у сфері реалізації прав на соціальний захист, які надаються законодавством про соціальне забезпечення, докладати зусиль для поступового піднесення системи соціального забезпечення на більш високий рівень (стаття 12). Тобто, утверджуючи та забезпечуючи права осіб на соціальний захист, держава повинна в процесі виконання своїх соціальних обовязків вживати заходів для забезпечення рівності між пенсіонерами. Право на мирне володіння своїм майном, передбачене Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, Європейський суд з прав людини трактує доволі широко. Зокрема, у рішенні у справі "Muller v. Austria" ЄСПЛ кваліфікував виплату пенсій як право власності особи, а, відповідно, невиплату - як порушення цього права. Отже, визнавши неконституційними положення Податкового кодексу України, Конституційний суд України, по суті, припинив обмеження права власності громадян з боку держави, яке діяло протягом декількох років та завдало збитків певній категорії громадян.

Європейський суд з прав людини вважає, що одним із важливих елементів дотримання принципу "пропорційності" при втручанні в право на мирне володіння майном є надання справедливої та обґрунтованої компенсації.

Стаття 11 ЦК України встановлює, що однією з підстав виникнення цивільних прав і обов'язків є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.

Згідно ст. 1175 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі в результаті прийняття органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування нормативно-правового акта, що був визнаний незаконним і скасований, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини посадових і службових осіб цих органів.

За ст.56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно ч.1 ст.22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Пунктом 2 частини 2 цієї статті передбачено, що збитками, зокрема, є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Отже, поняття "збитки" передбачає й упущену вигоду, під котрою розуміються доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене. У даній справі збитки полягають не в реальних втратах особи, яких вона зазнала або зазнає, а в тих доходах, які позивач недоотримав внаслідок порушення його цивільного права.

Стаття 22 ЦК України практично визнає такий спосіб захисту, як відшкодування збитків.

Відповідно до ч.3 ст.22 ЦК України збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Статтею 152 Конституції України передбачено, що закони та інші акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають Конституції України або якщо була порушена встановлена Конституцією України процедура їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності.

Закони України, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

Матеріальна чи моральна шкода, завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, відшкодовується державою у встановленому законом порядку. Таким чином, неконституційність закону, встановлена Конституційним Судом України є підставою для застосування наслідків, передбачених ст.1175 ЦК України, оскільки регламентована цією нормою цивільно-правова відповідальність у вигляді відшкодування шкоди, заподіяної прийняттям нормативно-правових актів, визнаних незаконними стосується також і випадків визнання неконституційними законів.

Згідно з підпунктом 1 пункту 3 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.04.2015 №215, реалізацію державної політики у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів здійснює Казначейство України. Таким чином, казначейство виступає відповідачем у справах, пов'язаних з виплатою з державного бюджету певних коштів як особа, на яку законодавством покладено відповідальність за виконання державою відповідних бюджетних зобов'язань, а не як особа, відповідальна від імені держави за неправомірні дії.

Відповідно до п.9 вищевказаного Положення, Казначейство здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи.

Згідно із ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з ч.1 та ч.5 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Згідно з ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч.1 і ч. 2 ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно з ч.2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно ч.1 - ч.3 ст.83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви, а відповідач і третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

Суд вважає, що кожна із сторін по даній справі була належним чином поінформована про право надати суду будь-які докази для встановлення наявності або відсутності обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, а також прокоментувати їх. Крім того, сторони по справі не були позбавлені можливості повідомити суду й інші обставини, що мають значення для справи. Отже, кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони.

Відповідно до ч.1 ст.12 ЦК України особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд.

Згідно із ч.2 ст.13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. В даному випадку, суд позбавлений права на збирання доказів по справі з власної ініціативи, що було б порушенням рівності прав учасників судового процесу.

Відповідно до ч. 2 і ч.3 ст.12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з п.2, п.4, п.6 - п.7 ч.2 ст.43 ЦПК України учасники справи зобов'язані: сприяти своєчасному, всебічному, повному та об'єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обов'язки, визначені законом або судом.

Відповідно до ч.1 ст.44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Згідно із ч.4 ст.12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд, дослідивши письмові пояснення, надані позивачем та оцінивши, відповідно до ст.89 ЦПК України, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів, наявних в справі, у їх сукупності, враховуючи вищевикладене, прийшов до переконання в тому, що позов підлягає задоволенню.

Судом встановлено, що незважаючи на ту обставину, що зміни, внесені до Податкового кодексу України, Закону України "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні" визнані неконституційними і втратили свою чинність з дня ухвалення рішення Конституційного Суду України №1 -р/2018 від 27.02.2018р., однак незаконне утримання коштів з грошового утримання позивача у зв'язку з дією вищевказаних норм мало місце з 19.12.2017 по 28.02.2018.

Таким чином позивачу спричинена майнова шкода в розмірі недоотриманої належної йому виплати в сумі 7604,38 грн. саме через дію неконституційної норми закону, тому і компенсація цих коштів повинна бути здійснена в порядку ст. 152 Конституції України, ст.1175 ЦК України за рахунок коштів Державного бюджету України.

Отже, враховуючи вищевикладене, а також ст.16 ЦК України, згідно з якою суд може захистити цивільне право або інтерес у спосіб, що встановлений договором або законом, суд приходить до висновку, що в даному випадку існують підстави та необхідність для захисту прав позивача, шляхом стягнення з Державного бюджету України на його користь шляхом списання з відповідного рахунку Державної Казначейської служби України 7604,38 грн. майнової шкоди у вигляді недоотриманого доходу у вигляді щомісячного довічного грошового утримання завданої законом, що визнаний неконституційним.

Згідно п.13 ч.2 ст.3 Закону України «Про судовий збір», в даному випадку судовий збір не справляється за подання до суду позовної заяви.

Враховуючи вищевикладене та керуючись Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, Конституцією України, ст.ст.11, 12, 15, 16, 22, 1175 ЦК України, ст.ст.2, 4, 5, 10-13, 83, 89, 258, 259, 263-265, ч.4, ст. 268, ст.ст. 273 - 275, 278, 279, 354 ЦПК України, суд,-

вирішив:

Позовні вимоги ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП НОМЕР_1, зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1) до Держави України в особі Державної казначейської служби України у Холодногірському районі м.Харкова Харківської області (, місцезнаходження: 61052, м.Харків, вул. Благовіщенська, 34), Державної казначейської служби України (, місцезнаходження: 01601, м.Київ, вул. Бастіонна, 6), третя особа: Київське об'єднане управління пенсійного фонду України у Харківській області (, місцезнаходження: 61022, м.Харків, м-н Свободи, 5, Держпром, 2 під., 3 пов.) про стягнення коштів у вигляді недоотриманого доходу - задовольнити.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП НОМЕР_1, зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1) шляхом списання з відповідного рахунку Державної казначейської служби України 7604 (сім тисяч шістсот чотири) грн. 38 коп. матеріальної шкоди у вигляді недоотриманого доходу, завданої законом, що визнаний неконституційним.

Судові витрати віднести за рахунок держави.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги у 30-денний строк з дня оголошення рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 11.04.2019.

Головуючий: