ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 646/649/17 Головуючий суддя І інстанції Єжов В. А.
Провадження № 22-ц/818/660/19 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Спори, що виникають із житлових правовідносин
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 червня 2019 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Яцини В.Б.

суддів: - Кіся П.В., Хорошевського О.М.,

за участю секретаря : Колесник О.Е.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 09 серпня 2018 року, ухвалене в складі головуючого судді Єжова В.А. по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні майном та вселення власника в квартиру та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Купровської Яни Миколаївни про визнання незаконним рішення приватного нотаріуса про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) щодо житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами,

встановив:

27 січня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні майном та вселення власника в квартиру

Позовна заява мотивована тим, що право власності на вказаний житловий будинок у нього виникло на підставі договору про відступлення права вимоги за договором про задоволення вимог іпотекодержателя, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу (далі КМНО) Анохіною В.М. 07 червня 2016 року за реєстром № 808.

Згідно договору до нього від ОСОБА_6 перейшло право вимоги, як іпотекодержателя, за договором про задоволення вимог іпотекодержателя, посвідченим приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу (далі ХМНО) Широковою В.А. 16 квітня 2007 року за реєстровим номером 1781.

Договір укладено ОСОБА_6 з власником вказаного будинку ОСОБА_7 (іпотекодавцем) в забезпечення виконання ОСОБА_4 умов договору позики, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Широковою В.А. 16 квітня 2007 року за реєстром № 1779.

ОСОБА_4 не виконано умов договору позики грошових коштів у розмірі 45000 доларів США, з метою задоволення вимог іпотекодержателя він звернувся до державного реєстратора Купровської Я.М. з заявою про реєстрацію права власності на будинок на його ім`я, здійснивши відповідне повідомлення боржнику ОСОБА_4 і іпотекодавцю ОСОБА_2 про наслідки невиконання ОСОБА_4 умов договору позики.

Впевнившись у належному повідомленні ОСОБА_2 і ОСОБА_4 та наданні всіх необхідних документів, передбачених Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», 23 грудня 2016 року приватний нотаріус ХМНО Купровська Я.М., на виконання п. 2 ч. 1 ст. 10 та ст. 18 вказаного Закону здійснила реєстрацію права власності на житловий будинок літ. А-1 з надвірними будівлями АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 .

Оскільки відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 відмовляються від виселення і звільнення будинку та надвірних споруд, то він змушений звернутися до суду зі вказаним позовом.

На підставі викладеного, уточнивши позовні вимоги 30 травня 2018 року ОСОБА_1 просив виселити відповідачів та інших осіб, що проживають з їх дозволу чи згоди, або без такого дозволу із належного йому на праві приватної власності житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться по АДРЕСА_1 , звільнити будинок від їхніх речей та майна та з посиланням на ст. 41 Конституції України, Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод, до якої приєдналась і Україна відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, щодо принципу непорушності права приватної власності, повторно просив усунути перешкоди у здійсненні користування та розпорядження своїм майном та вселити його у спірний будинок, посилаючись на порушення його права, як власника, володіти, і вільно користуватись цим житлом.

Відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 позов не визнали.

У зустрічному позові, ОСОБА_2 просив визнати незаконною реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексний номер 33131618 від 23 грудня 2016 року 14:38:07 приватного нотаріуса ХМНО Купровської Я.М. про реєстрацію права власності за ОСОБА_1 на житловий будинок літ. А-1 з надвірними будівлями, загальною площею 126,9 кв.м., житловою площею 71,2 кв.м. по АДРЕСА_1 , номер запису про право власності НОМЕР_1, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101 та зобов`язати поновити попередню реєстрацію права власності на будинок на ОСОБА_7 , здійснену з порушенням п. 1 ст. 22 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» щодо вимог до документів, які передаються до Державного реєстру та які повинні відповідати вимогам цього Закону і іншим нормативно-правовим актам.

Цукор О.Я. зазначив, що приватний нотаріус Купровська Я.М. не прийняла до уваги застереження, яке міститься в п. 1 договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 16 квітня 2007 року щодо переходу права власності на спірний будинок, як предмет іпотеки, до іпотекодержателя лише після вчинення відповідного виконавчого напису, а вчинений за заявою ОСОБА_6 13 січня 2009 року виконавчий напис передбачав примусову реалізацію спірного будинку державною виконавчою службою.

Оскільки виконавчий напис до цього часу не пред`являвся до виконання державній виконавчій службі, то вважає, що відповідно до п. 2, ч. 1, ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» сплинули строки для його виконання.

В той же час, на момент здійснення державної реєстрації права власності на будинок за позивачем ОСОБА_1 , набуло чинності рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 27 жовтня 2015 року, яким ОСОБА_6 відмовлено у стягненні заборгованості за договором позики і зверненні стягнення на предмет іпотеки за спливом строку позовної давності.

Вважає, що в зв`язку з припиненням за вказаним рішенням суду основного зобов`язання, припинено і дію іпотечного договору, що є підставою для оскарження дій державного реєстратора та визнання незаконним рішення про державну реєстрацію права власності на спірний будинок за ОСОБА_1 , а також повернення державної реєстрації за попереднім власником ОСОБА_7 .

Позивач ОСОБА_1 проти зустрічного позову заперечував, вважав, що відповідно до ст. 36 Закону України «Про іпотеку» мав право застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки, а не спосіб, передбачений договором про задоволення вимог іпотекодержателя, а саме, вчинення виконавчого напису.

Крім того заперечує пропуск позовної давності, до застосування якого дійшов Червонозаводський районний суд м. Харкова у рішенні від 27 жовтня 2015 року про відмову ОСОБА_6 у задоволенні позову про стягнення заборгованості за договором позики та звернення стягнення на предмет іпотеки, посилаючись на практику Верховного Суду України.

Не вбачаючи будь-яких порушень з боку державного реєстратора - приватного нотаріуса ХМНО Купровської Я.М. при прийнятті рішення про державну реєстрацію за ним права власності на будинок, просив суд відмовити ОСОБА_2 в задоволенні зустрічного позову.

Рішенням Червонозаводського районного суду м.Харкова від 09 серпня 2018 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про усунення перешкод в користуванні житловим будинком АДРЕСА_1 , з надвірними будівлями та спорудами, та вселення до будинку - відмовлено.

Позовні вимоги ОСОБА_2 за зустрічним позовом - задоволено.

Визнано незаконним рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексний номер 33131618 від 23.12.2016 приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Купровської Яни Миколаївни про реєстрацію права власності за ОСОБА_1 на житловий будинок Літ. А-1 з надвірними будівлями, загальною площею 126,9 кв.м., житловою площею 71,2 кв.м . , по АДРЕСА_1 , номер запису про право власності НОМЕР_1, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101.

Зобов`язано приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Купровську Яну Миколаївну поновити попередню реєстрацію права власності на будинок АДРЕСА_1 за ОСОБА_7 .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесені витрати по сплаті судового збору в сумі 1280 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова вад 09 серпня 2018 року скасувати і ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 - задовольнити у повному обсязі, а зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 - залишити без задоволення. Вирішити питання про розподіл судових витрат.

Посилався на те, що визнаючи рішення про державну реєстрацію права власності на предмет іпотеки незаконним лише на тій підставі, що первісному кредитору ОСОБА_6 було відмовлено в задоволенні позову про стягнення заборгованості та звернення стягнення на предмет іпотеки через сплив строку позовної давності, суд першої інстанції не звернув уваги і не врахував, що факт сплив строку позовної давності чинне законодавство не визначає як підставу для припинення зобов`язання, яка унеможливлює звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку. Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду в своїй Постанові від 23 січня 2018 року у справі № 760/16916/14-ц (провадження № 61-1727св17) виклав правову позицію, згідно якої сплив строку позовної давності звернення до суду та наявність судового рішення про відмову у задоволенні позову з підстави пропущення позовної давності, не припиняє невиконане зобов`язання та договір іпотеки, яким таке зобов`язання забезпечене, не припиняє суб`єктивного права кредитора на одержання від боржника виконання зобов`язання без використання судового примусу, зокрема в позасудовому порядку, визначеному сторонами в іпотечному договорі - на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя. Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду прямо і однозначно зробив висновок про те, що навіть за наявності судового рішення про відмову в задоволенні позову з підстави пропущення позовної давності основне зобов`язання та договір іпотеки, яким воно забезпечене, не припиняються, а тому кредитора залишається суб`єктивне право на одержання від боржника виконання зобов`язання без використання судового примусу в позасудовому порядку на підставі застереження, що міститься в іпотечному договорі, шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки за ст.ст. 36, 37 Закону України «Про іпотеку» шляхом набуття права власності на нього.

Посилається на правовий висновок, який викладений у Постанові Верховного Суду України від 15 травня 2017 року № 6-786цс17, відповідно до якої - якщо інше не передбачене договором, сплив позовної давності до основної та додаткової вимог кредитора про стягнення боргу за кредитним договором і про звернення стягнення на предмет іпотеки (зокрема, й за наявності рішення суду про відмову в цьому позові з підстави пропущення позовної давності) сам по собі не припиняє основного зобов`язання за кредитним договором і, відповідно, не може вважатися підставою для припинення іпотеки за абзацом другим частини першої статті 17 Закону України «Про іпотеку».

Правила припинення зобов`язання сформульовані в главі 50 «Припинення зобов`язання» розділу І книги п`ятої «Зобов`язальне право» ЦК України, норми якої передбачають, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599), переданням відступного (стаття 600), зарахуванням (стаття 601), за домовленістю сторін (стаття 604), прощенням боргу (стаття 605), поєднанням боржника і кредитора в одній особі (стаття 606), неможливістю виконання (стаття 607), смертю фізичної особи чи ліквідацією юридичної особи (статті 608 та 609).

Спливу позовної давності як підстави для припинення зобов`язання норми глави 50 «Припинення зобов`язання» ЦК України не передбачають.

Таким чином, позовна давність пов`язується із судовим захистом суб`єктивного права особи в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Якщо упродовж установлених законом строків особа не подає до суду відповідного позову, то за загальним правилом ця особа втрачає право на позов у розумінні можливості в судовому порядку здійснити належне їй цивільне майнове право. Тобто сплив позовної давності позбавляє цивільне суб`єктивне право здатності до примусового виконання проти волі зобов`язаної особи.

У зобов`язальних відносинах (стаття 509 ЦК України) суб`єктивним правом кредитора є право одержати від боржника виконання його обов`язку з передачі майна, виконання роботи, надання послуги тощо. Зі спливом позовної давності в цих відносинах кредитор втрачає можливість у судовому порядку примусити боржника до виконання обов`язку. Так само й боржник зі спливом позовної давності одержує вигоду - захист від можливості застосування кредитором судового примусу до виконання обов`язку.

Однак за змістом статті 267 ЦК України сплив позовної давності сам по собі не припиняє суб`єктивного права кредитора, яке полягає в можливості одержання від боржника виконання зобов`язання як у судовому порядку, так і без використання судового примусу. Зокрема, суд не має права застосовувати позовну давність інакше, як за заявою сторін, і без такої заяви може задовольнити позов за спливом строку позовної давності (частина третя цієї статті). У разі пропущення позовної давності та наявності заяви сторони про її застосування суд може визнати причини пропущення поважними та прийняти рішення про задоволення позову (частина п`ята цієї статті). Крім того, навіть після спливу позовної давності боржник може добровільно виконати зобов`язання і таке виконання закон визнає правомірним, здійсненим за наявності достатньої правової підстави (частина перша цієї статті), установлюючи для особи, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, заборону вимагати повернення виконаного.

Вказав, що районний суд, задовольняючи незаконні та необґрунтовані зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 , не звернув належної уваги на той факт, що із позовом до суду звернувся боржник, права якого оскаржуване рішення державного реєстратора не порушує, у зв`язку з чим у задоволенні позовних вимог має бути відмовлено за безпідставністю. Суд першої інстанції помилково, незаконно і очевидно передчасно задовольнив безпідставні зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 , не досліджуючи і не вирішуючи при цьому істотні (головні) процесуальні питання про те, чи було порушене цивільне право ОСОБА_2 , на захист якого він звернувся до суду, яке саме конкретно його право порушене, в чому полягає його порушення і хто несе за це відповідальність.

Зазначив, що розглядаючи справу за зустрічним позовом ОСОБА_2 , суд першої інстанції не звернув належної уваги і не врахував, що заявлені ОСОБА_2 вимоги не підлягають розгляду в рамках цивільного судочинства. В обґрунтування своїх вимог про визнання незаконним рішення приватного нотаріуса про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, ОСОБА_2 посилався виключно на неправомірність дій та рішень саме нотаріуса (державного реєстратора) як суб`єкта владних повноважень, оскільки цей нотаріус як державний реєстратор нібито незаконно зареєстрував право власності на предмет іпотеки, не перевіривши відповідність поданих йому документів вимогам Закону України «Про реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

ОСОБА_2 не заявляв про існування між сторонами спору про право, оскільки на підставі норм цивільного законодавства не пред`являв позовних вимог ані про припинення права власності ОСОБА_1 на іпотечне майно, ані про позбавлення його такого права, ані про скасування чи про втрачу чинності запису в державному реєстрі прав про право власності ОСОБА_1 на іпотечне майно. У зв`язку з цим слід дійти очевидного висновку про те, що суд першої інстанції розглянув спір за зустрічним позовом ОСОБА_2 з порушенням правил предметної і суб`єктної юрисдикції та належним чином не визначив характер спірних правовідносин учасників справи. Таким чином, оскільки зустрічні позовні вимоги заявлені ОСОБА_2 фактично лише до суб`єкта владних повноважень, спір про право у справі відсутній, а дослідженню підлягають виключно лише владні управлінські рішення та дії приватного нотаріуса як суб`єкта владних повноважень, який, на думку ОСОБА_2 , нібито не виконав покладених на нього законом обов`язків і перевищив надані йому повноваження. Тому, провадження у справі за зустрічним позовом ОСОБА_2 мало бути закрито на тій підставі, що ці позовні вимоги мають бути розглянуті в порядку адміністративного судочинства.

Вказав, що районний суд належним чином не визначив характер спору, суб`єктний склад правовідносин, предмет та підстави заявлених вимог, унаслідок чого дійшов помилкового висновку щодо належності розглядуваного спору до юрисдикції цивільного суду.

У відзиві на апеляційну скаргу (письмовому поясненні) представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Геращенко В.Г. просить скаргу відхилити і оскаржене рішення суду першої інстанції залишити без змін. Вказав, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим і доводами скарги не спростовується. При цьому також послався на те, що ОСОБА_2 прийняв спадщину після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 шляхом звернення із заявою про прийняття спадщини, яка була зареєстрована нотаріусом 14 травня 2011 року (а.с. 93 т. 2).

У відповіді на відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 зазначив, що доводи відповідача про порушення ОСОБА_1 передбаченої договором процедуру звернення стягнення на предмет іпотеки, є необґрунтованим та безпідставним. Вказав, що сплив позовної давності не припинив обов`язок іпотекодавця та право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку.

Частина третя статті 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Відповідно до ст. 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження, з повідомленням учасників справи.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника ОСОБА_2 , за відсутності інших учасників справи, які без поважних причин не з`явилися у судове засідання після повідомлення про апеляційний розгляд справи, що відповідно до ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає. При цьому систематичне неотримання судових повісток, які надсилаються судом апеляційної інстанції відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 44 ЦПК України у поєднанні з положеннями ч. 1 ст. 2, ст. 11 ЦПК України, розцінюється як зловживання учасником судового процесу процесуальними правами, що у такій процесуальній ситуації перешкоджає суду виконувати основне завдання цивільного судочинства, яким є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

У статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Вказаним вимогам рішення суду відповідає.

Задовольняючи зустрічний позов ОСОБА_2 та відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог про усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження спірним будинком, суд керувався ст. 16, 391 ЦК України, за якою захисту підлягає захисту право іпотекодавця як власника користуватись та розпоряджатись своїм майном, яке він втратив внаслідок позасудової реєстрації права власності на це майно за ОСОБА_1 , - шляхом визнанням її незаконною, що позбавляє ОСОБА_1 права вимоги про вселення.

Суд апеляційної інстанції в цілому погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати:

передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону;

право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання є недійсними.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 12 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» Державний реєстр прав містить записи про зареєстровані речові права на нерухоме майно, об`єкти незавершеного будівництва, їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів цих прав, відомості та електронні копії документів, поданих у паперовій формі, або документи в електронній формі, на підставі яких проведено реєстраційні дії, а також документи, сформовані за допомогою програмних засобів ведення Державного реєстру прав у процесі проведення таких реєстраційних дій.

Записи, що містяться у Державному реєстрі прав, повинні відповідати відомостям, що містяться в документах, на підставі яких проведені реєстраційні дії. У разі їх невідповідності пріоритет мають відомості, що містяться в документах, на підставі яких проведені реєстраційні дії.

Відповідно до п 61. Порядку державної реєстрації речових прав на нерухому майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 р. № 1127 (в редакції, постанови Кабінету Міністрів України від 23 серпня 2016 р. № 553, яка була чинною на день проведення спірної реєстрації права власності) для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються:

1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця;

2) документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі;

3) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).

Судом встановлено, що 16 квітня 2007 року приватним нотаріусом ХМНО Широковою В.А. за реєстровим номером 1779 посвідчено договір позики, за яким ОСОБА_6 передав ОСОБА_4 грошові кошти у сумі 58500 доларів США з остаточним строком повернення боргу не пізніше 16 жовтня 2007 року.

В забезпечення виконання зобов`язання боржником ОСОБА_4 за вказаним договором позики 16 квітня 2007 року за реєстровим номером 1781 приватним нотаріусом ХМНО Широковою В.А. було також посвідчено договір, укладений між іпотекодавцем ОСОБА_7 та іпотекодержателем ОСОБА_6 про задоволення вимог іпотекодержателя предметом якого був будинок АДРЕСА_1 , належний на праві приватної власності ОСОБА_7 , з зазначенням його вартості в договорі 295425 грн., що за курсом НБУ на той час становило 58500 доларів США.

Пункт 1 вказаного договору містив застереження, відповідно до якого у разі невиконання боржником в строк до 16 жовтня 2007 року зобов`язання за договором позики вчиняється відповідний виконавчий напис, після якого право власності на будинок з надвірними будівлями та спорудами переходить до іпотекодержателя, ОСОБА_6

13 січня 2009 року за реєстровим номером 16, приватним нотаріусом ХМНО Широковою В.А. вчинено виконавчий напис про стягнення з ОСОБА_4 заборгованості за договором позики від 16 квітня 2007 року у розмірі 45000 доларів США, а також виконавчий напис за № 17 про звернення стягнення на предмет іпотеки, спірний будинок, належний ОСОБА_7 .

Вказаний виконавчий напис вчинено на підставі зазначеного договору від 16.04.2007 про задоволення вимог іпотекодержателя на погашення боргу за рахунок коштів, отриманих від реалізації будинку з надвірними будівлями шляхом пред`явлення виконавчого напису до виконання до відділу (підрозділу) державної виконавчої служби протягом року з дня його вчинення.

Виконавчі написи до цього часу до примусового виконання стягувачем не зверталися, 19 лютого 2009 року було укладено договір купівлі - продажу спірного будинку між ОСОБА_7 , від імені якого по довіреності діяв ОСОБА_6 , та ОСОБА_8

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_7 помер. Його спадкоємцями були син - ОСОБА_2 та дружина - ОСОБА_9

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_9 померла. Її єдиним спадкоємцем став син - ОСОБА_2 , який на час смерті батька та матері проживав і проживає у спадковому будинку, що на цей час є спірним.

Рішенням судової колегії з цивільних справ апеляційного суду Харківської області від 16 грудня 2014 року вказаний договір купівлі - продажу будинку від 19 лютого 2009 року визнано недійсним з підстав, передбачених ч. 1 ст. 215 ЦК України в зв`язку з відсутністю у ОСОБА_7 волевиявлення на укладення такого договору. Вказане рішення набрало законної сили.

Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 27 жовтня 2015 року (справа № 646/8669/15-ц) ОСОБА_6 відмовлено у заявленому до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 позові про стягнення заборгованості за договором позики від 16 квітня 2007 року і зверненні стягнення на предмет іпотеки на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 16 квітня 2007 року за пропуском строку позовної давності і відсутності підстав для його поновлення.

Ухвалою судової колегії з цивільних справ апеляційного суду Харківської області від 25 лютого 2016 року вказане рішення залишено без зміни. При цьому судова колегія дійшла висновку, що в межах строків позовної давності порушені права ОСОБА_6 були захищені шляхом вчинення 13 січня 2009 року виконавчих написів нотаріусом про стягнення заборгованості та звернення стягнення на предмет іпотеки, які він не пред`являв до виконання, обравши інший спосіб захисту порушеного права.

07 червня 2016 року приватним нотаріусом КМНО Анохіною В.М. за реєстровим номером 808 посвідчено договір відступлення права вимоги (цесії), за яким ОСОБА_6 відступив своє право вимоги за договором позики від 16 квітня 2007 року і за договором про задоволення вимог іпотекодержателя, укладеним з ОСОБА_7 16 квітня 2007 року в забезпечення виконання умов договору позики.

23 грудня 2016 року приватним нотаріусом ХМНО Купровською Я.М. здійснено реєстрацію спірного житлового будинку за ОСОБА_1 за номером запису про право власності НОМЕР_1 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя, серія та номер: реєстровий № 1781, виданий 16.04.2007, приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Широковою В.А.; договору відступлення права вимоги за іпотечним договором (договором про задоволення вимог іпотекодержателя), посвідченого Широковою В.А., приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу 16 квітня 2007 року за реєстровим № 1781, серія та номер: реєстровий № 808, виданого 07.06.2016, видавник: приватний нотаріус КМНО Анохіна В.М.

Реєстрацію права власності на будинок АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 здійснено на підставі рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса ХМНО Купровської Я.М. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексний номер 33131618 від 23.12.2016.

Здійснивши реєстрацію права власності ОСОБА_1 отримав витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, який надав до суду як власник спірного будинку.

Згідно ч.2 ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону, або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідачем ОСОБА_2 оспорюється законність набуття ОСОБА_1 права власності на спірний будинок і від вирішення його зустрічного позову залежить вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні і розпорядженні будинком.

Так, державна реєстрація права власності на нерухоме майно здійснюється на підставі Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 № 1952-IV (з подальшими змінами) та п 61. Порядку державної реєстрації речових прав на нерухому майно та їх обтяжень.

Відповідно до п. 1 ч.1 ст. 2 вказаного Закону державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень є офіційним визнанням і підтвердженням державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Тобто, за змістом вказаної норми Закону державна реєстрація відбувається лише безспірних речових прав на нерухоме майно.

Пунктом 1 ст. 22 вказаного Закону передбачається, що документи, які передаються до Державного реєстру, повинні відповідати вимогам, встановленим цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Так, державному реєстратору - приватному нотаріусу ХМНО Купровській Я.М. Подвезьком В.І. надано договір відступлення права вимоги за іпотечним договором (договором про задоволення вимог іпотекодержателя, посвідченим 16 квітня 2007 року приватним нотаріусом ХМНО Широковою В.А. за реєстровим номером 1781). У пункті 13 вказаного договору сторонами підтверджується, що договір укладається без застосування обману чи приховування фактів, які мають істотне значення.

В той же час ОСОБА_6 не зазначив, що рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 27 жовтня 2015 року йому відмовлено в задоволенні позову про стягнення боргу і звернення стягнення на предмет іпотеки за укладеними ним 16 квітня 2007 року договорами позики і задоволення вимог іпотекодержателя, тобто що між сторонами існують спірні правовідносини і внаслідок спливу позовної давності стягувач не зміг захистити своє право у суді. Крім того, ОСОБА_6 не повідомив нотаріусу, що іпотекодавець ОСОБА_7 на день звернення про реєстрацію права власності вже помер, а ОСОБА_2 , його син, - є лише спадкоємцем іпотекодавця, разом з іншим спадкоємцем, дружиною ОСОБА_7 ОСОБА_9 , які на момент смерті ОСОБА_7 проживали разом з ним у спадковому будинку .

Отже ОСОБА_2 є правонаступником ОСОБА_7 у даних правовідносинах в порядку спадкування і тому має відповідати відповідно до правил ст.ст. 1281, 1282 ЦК України в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині у строки, встановлені частинами другою і третьою статті 1281 ЦК України, позбавляється права вимоги. Згідно ч.ч. 2, 3 ст. 1281 ЦК України в редакції, яка була чинною на день смерті іпотекодавця, кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від настання строку вимоги.

Як встановлено судом, після смерті іпотекодавця 16 ІНФОРМАЦІЯ_2 внаслідок спірного проживання разом з ним, спадщину прийняли відповідач по справі ОСОБА_2 та дружина померлого і мати ОСОБА_2 - ОСОБА_9 . Після смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_9 спадщину у вигляді спірного іпотечного будинку прийняв відповідач ОСОБА_2

Стягувач ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом до основного боржника ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , як до правонаступника іпотекодавця ОСОБА_7 в силу ст. 23 Закону України «Про іпотеку», про стягнення заборгованості за договором позики та звернення стягнення на предмет іпотеки і рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 27 жовтня 2015 року, яке є чинним (справа № 646/8669/15-ц), йому у задоволенні позову було відмовлено. Новий стягувач, ОСОБА_1 , в порядку 1281 ЦК України до спадкоємців іпотекодавця ОСОБА_7 - ОСОБА_2 також не звертався.

У статті 23 Закону України «Про іпотеку» визначено, що у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою.

Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

Якщо право власності на предмет іпотеки переходить до спадкоємця фізичної особи - іпотекодавця, такий спадкоємець не несе відповідальність перед іпотекодержателем за виконання основного зобов`язання, але в разі його порушення боржником він відповідає за задоволення вимоги іпотекодержателя в межах вартості предмета іпотеки.

При цьому з урахуванням змісту ст. 1281 ЦК України спадкоємець предмету іпотеки виконує обов`язки за іпотечним договором в межах зазначених у ч.ч. 2, 3 названої статті ЦК України строків, які за своїм змістом є преклюзивними, тобто поновленню не підлягають.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо: наявні суперечності між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями.

Як вбачається з виписки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на день спірної реєстрації права власності на іпотечне майно за ОСОБА_1 , 23.12.2016, - це майно було зареєстровано на праві власності та обтяжене за іпотекодавцем, ОСОБА_7 який на той день вже помер (а.с. 5 т. 1). При цьому позивач ОСОБА_1 всупереч свого процесуального обов`язку не надав до суду належних і допустимих доказів того, що спадкоємець іпотекодавця - відповідач ОСОБА_2 , до якого було направлено стягувачем вимогу про погашення боргу - оформив право власності на предмет іпотеки, тобто став його власником.

Згідно ч. 4 ст. 334 ЦК України і ч. 2 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» право власності у набувача на нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації.

Наявність вказаного судового рішення, що набрало законної сили, про відмову у стягненні на користь ОСОБА_6 боргу і зверненні стягнення на предмет іпотеки за пропуском строку позовної давності є підставою для відмови у державній реєстрації права власності на спірний будинок, оскільки відповідно до ч.1 ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Вказаним рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 27 жовтня 2015 року та ухвалою судової колегії з цивільних справ апеляційного суду Харківської області від 25 лютого 2016 року встановлено, що в межах строків позовної давності порушені права ОСОБА_6 , як іпотекодержателя, вже були реалізовані шляхом вчинення 13 січня 2009 року виконавчих написів нотаріусом про стягнення заборгованості та звернення стягнення на предмет іпотеки, які він не пред`являв до виконання, обравши інший спосіб захисту порушеного права, але не у передбаченому у ст.ст. 1281, 1282 ЦК України порядку.

Відповідно до ч. 1 ст. 36 Закону України «Про іпотеку» (в редакції на час виникнення правовідносин) сторонам надавалось право вирішення питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору, в тому числі укладення окремого договору, який підлягав нотаріальному посвідченню, між іпотекодавцем та іпотеко держателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який міг бути укладений в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Сплив позовної давності як підстави для припинення зобов`язання норми глави 50 ЦК України дійсно не передбачають, однак на підставі спливу позовної давності чи зі спливом преклюзивних строків, передбачених у ч.ч. 2, 3 ст. 1281 ЦК України стягувач позбавляється права у судовому порядку захищати свої права, а також - діяти у безспірному позасудовому порядку, що в цілому відповідає як загальному принципу правової визначеності, який є елементом конституційного принципу верховенства права, ст. 8 Основного Закону України, так і положенням п. 7 ч. 11 ст. Закону України «Про захист прав споживачів», який за аналогією підлягає до застосуванню до правовідносин щодо позики, про заборону вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув.

У даному спорі рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 27 жовтня 2015 року, яким ОСОБА_6 відмовлено у стягненні боргу за договором позики за пропуском строку позовної давності і зверненні стягнення на предмет іпотеки набрало чинності на підставі ухвали Судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Харківської області від 25 лютого 2016 року і є обов`язковим в силу ст. 18 ЦПК України.

Виходячи з того, що до ОСОБА_1 за договором відступлення права вимоги є правонаступником права первісного кредитора (ст. 514 ЦК України), а вказаним рішенням суду йому (первісному кредитору) відмовлено у стягненні боргу і зверненні стягнення на предмет іпотеки, то за договором про задоволення вимог іпотекодержателя відповідно вказаної норми п. 7 ч. 11 ст. Закону України «Про захист прав споживачів» також не могла бути здійснена реєстрація права власності на спірний будинок.

Суд першої інстанції на підставі наявної в матеріалах справи копії договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 16.04.2007 р. (а.с. 2 т. 1) правильно встановив, що Приватним нотаріусом ХМНО Купровською Я.М. в контексті положень ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не звернено увагу на застереження, яке міститься в п. 1 договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 16.04.2007 щодо вчинення відповідного виконавчого напису, лише після чого можливий перехід права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя, а вчинений 13 січня 2009 року виконавчий напис передбачав його примусове виконання стосовно іншого іпотекодавця, ОСОБА_7 , а не відповідача ОСОБА_2 , на адресу якого було направлено відповідна вимога стягувачем.

У постанові Верховного Суду України по справі 6-185цс15 висловлена правова позиція, що при визнанні права власності на предмет іпотеки слід звернути увагу і на застереження, що міститься в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя щодо вчинення виконавчого напису.

Отримавши виконавчі написи 13 січня 2009 року ОСОБА_6 не надав їх до відділу державної виконавчої служби для примусового виконання і реалізації предмета іпотеки. На день звернення його правонаступника - ОСОБА_1 , із заявою про реєстрацію права власності на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя, 23.12.2016, вже сплинули строки пред`явлення до примусового виконання отриманих у 2009 році виконавчих написів, передбачені п. 2 ч. 1 ст. 22 Закону України «Про виконавче провадження» (що діяв на час виникнення правовідносин), терміном в один рік від дня їх вчинення.

За вказаних обставин рішення приватного нотаріуса ХМНО Купровської Я.М. від 23.12.2016 року про державну реєстрацію права власності на спірний будинок за ОСОБА_1 дійсно є незаконним, оскільки надані стягувачем документи не встановлювали безспірне набуття ним права на нерухоме майно, що відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» є підставою для відмови у державній реєстрації вказаних прав.

Посилання ОСОБА_1 на постанову Верховного Суду у справі № 760/16916/14-ц (провадження № 61-1727св17) у даному випадку не підлягає до застосування, оскільки на відміну від зазначеної справи, у даному спорі договір про задоволення вимог іпотекодержателя у п. 1 містить чітке правило про вчинення нотаріусом відповідного виконавчого напису, після якого право власності на предмет іпотеки переходить до іпотекодержателя, що є передумовою для реєстрації права власності на предмет іпотеки у позасудовому порядку та узгоджується з положенням ст. 36 Закону України «Про іпотеку».

Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо необхідності розгляду зустрічного позову в порядку адміністративного судочинства, та посилання на практику Верховного Суду України у справах про застосування строків позовної давності у зобов`язаннях, які виникають з договорів позики та іпотеки, оскільки вимоги зустрічного позову є похідними від захисту права власності, які підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства, відповідають способу захисту цивільних прав та інтересів, передбаченому п. 10 ч. 2 ст. 16 ЦК України, а наведена в доводах скарги та позову практика касаційного суду за обставинами справи є відмінними з обставинами цієї справи, в яких має місце відповідальність спадкоємця іпотекодавця та існують обов`язкові додаткові умови при позасудовому порядку звернення на предмет іпотеки, а питання щодо припинення основного зобов`язання внаслідок спливу позовної давності у даному випадку не виникає.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд правильно встановив характер правовідносин сторін у справі та застосував норми матеріального права, які регулюють ці правовідносини, вирішив спір з урахуванням меж заявлених позовних вимог та конкретних обставин справи на підставі наданих сторонами доказів з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не містять передбачених законом підстав для скасування судового рішення.

З огляду на те, що судом першої інстанції ухвалено рішення з дотриманням вимог закону, а доводи скарги цього висновку не спростовують, суд апеляційної інстанції на підставі ст. 375 ЦПК України залишає без задоволення апеляційну скаргу, а оскаржуване рішення - без змін.

В контексті правил ст. 141 ЦПК України відсутні підстави для перерозподілу судових витрат.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 389-392 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 09 серпня 2018 року- залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 18 червня 2019 року.

Головуючий В.Б.Яцина.

Судді П.В.Кісь.

О.М.Хорошевський.