Головуючий суду 1 інстанції - Кордюкова Ж.І.
Доповідач -Коновалова В.А.
Справа № 428/7636/18
Провадження № 22-ц/810/415/18
ЛУГАНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

24 січня 2019 року м. Сєвєродонецьк

Луганський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Коновалової В.А.,

суддів: Дронської І.О., Луганської В.М.,

за участю секретаря судового засідання Перишкіна Т.М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2,

відповідач - приватне акціонерне товариство «Сєвєродонецьке об'єднання Азот»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань в порядку спрощеного провадження справу

за апеляційною скаргою приватного акціонерного товариства «Сєвєродонецьке об'єднання Азот»

на рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 10 жовтня 2018 року, ухвалене у складі судді Кордюкової Ж.І. в м. Сєвєродонецьк Луганської області,

за позовом ОСОБА_2 до приватного акціонерного товариства «Сєвєродонецьке об'єднання Азот» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

в с т а н о в и в:

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до приватного акціонерного товариства «Сєвєродонецьке об'єднання Азот» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, в обґрунтування якого зазначив, що з квітня 1998 року працював на підприємстві відповідача та наказом від 06 вересня 2017 року був звільнений за власним бажанням у зв'язку з порушенням трудового законодавства у порядку ч. 3 ст. 38 КЗпП України. Однак відповідач не провів з ним повного розрахунку в день звільнення, а саме не виплатив грошову суму в розмірі 13864,74 грн. Ці кошти стягнуті судовим наказом від 26 березня 2018 року, однак станом на час звернення до суду з позовом залишаються не виплаченими відповідачем. Позивач зазначив, що на підставі ст. 117 КЗпП України має право на виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 06 вересня 2017 року по 10 жовтня 2018 року.

В уточненій позовній заяві позивач просив суд стягнути з приватного акціонерного товариства «Сєвєродонецьке об'єднання Азот» на свою користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 55449,12 грн., судові витрати покласти на відповідача.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 10 жовтня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_2 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні задоволено. Суд стягнув з приватного акціонерного товариства «Сєвєродонецьке об'єднання Азот» на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 06.09.2017 року по 09.10.2018 року, включно, в сумі 55449,12 грн. Вирішено питання про судові витрати.

Суд першої інстанції обґрунтував рішення тим, що відсутні підстави для звільнення відповідача від відповідальності перед позивачем за порушення строків проведення розрахунку при звільненні.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі приватне акціонерне товариство «Сєвєродонецьке об'єднання Азот» просить скасувати рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 10 жовтня 2018 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на неповне з'ясування обставин справи, помилкове встановлення обставин справи, які не були доведеними, порушення судом норм матеріального права.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

(1) Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Приватне акціонерне товариство «Сєвєродонецьке об'єднання Азот» вказує на те, що Науково-правовий висновок щодо унеможливлення виконання обов'язків, передбачених законодавством України про працю при звільненні працівників, спричиненого впливом дії форс-мажорних обставин (обставини непереборної сили), зроблений Торгово-промисловою палатою України 28.11.2017 року за №3800/2/21-10.2 (далі - Науково-правовий висновок від 28.11.2017 року №3800/2/21-10.2), є документом, що засвідчує форс-мажорні обставини, внаслідок впливу дії яких знівельована можливість підприємства виконати обов'язок, передбачений законодавством України про працю, а саме провести розрахунок з кожним звільненим працівником у день звільнення, що свідчить про відсутність провини роботодавця у невиплаті працівникові всіх належних йому при звільненні сум.

Також, позивач посилається на те, що форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), а саме проведення з квітня 2014 року антитерористичної операції в регіоні та відсутність належного енергопостачання, позбавили відповідача можливості ведення нормальної господарської діяльності і як наслідок - виконувати обов'язок по проведенню розрахунку із звільненими працівниками.

Додатково відповідач зазначає, що вказані форс-мажорні обставини є надзвичайними, непередбаченими і мають неминучий характер, їх дії не можна уникнути за звичайних обставин при всій обачливості відповідача, вони об'єктивно впливають на його зобов'язання, передбачені ст. 116 КЗпП України, та унеможливлюють їх виконання.

(2) Позиція інших учасників справи

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 зазначив, що відповідачем не надано доказів вжиття заходів щодо погашення боргу із виплати належної позивачу заробітної плати.

Також, позивач вказує на те, що посилання відповідача на відсутність надійного електропостачання, як на обставину непереборної сили, не підтверджене доказами неможливості виконання ТОВ «Луганське енергетичне об'єднання» своїх зобов'язань перед приватним акціонерним товариством «Сєвєродонецьке об'єднання Азот» за договором про постачання електричної енергії.

Додатково позивач зазначає, що посилання відповідача на ст. 617 ЦК України є помилковим, оскільки норми даної статті не регулюють відносини, що склалися між сторонами по справі.

Свою позицію позивач обґрунтовує посиланням на постанову Верховного Суду України від 03 жовтня 2012 року у справі № 6-109цс12.

Крім того, позивач зазначив, що Науково-правовий висновок щодо унеможливлення виконання обов'язків, передбачених законодавством України про працю при звільненні працівників, спричиненого впливом дії форс-мажорних обставин (обставини непереборної сили), на який посилається відповідач, не є тим документом, що засвідчує настання форс-мажорних обставин, які унеможливлюють виконання обов'язків відповідача перед позивачем з виплати належної йому заробітної плати.

Позивач в судовому засіданні апеляційну скаргу не визнав.

Представник відповідача в судовому засіданні доводи апеляційної скарги підтримав.

ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступного.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Ухвалюючи рішення суд першої інстанції виходив з того, що ним були встановлені факти про те, що позивач перебував в трудових відносинах з приватним акціонерним товариством «Сєвєродонецьке об'єднання Азот», зазначені відносини припинились 05 вересня 2017 року за власним бажанням позивача на підставі ст. 38 КЗпП України, що підтверджується копією трудової книжки позивача серії НОМЕР_1.

На момент звільнення ОСОБА_2 заборгованість по заробітній платі становила 13954,74 грн., про стягнення якої 26 березня 2018 року Сєвєродонецьким міським судом Луганської області був виданий судовий наказ та відкрито виконавче провадження.

На час звернення позивача до суду із позовною заявою відповідач не виплатив борг по заробітній платі в повному обсязі.

Також суд виходив з того, що відповідач не підтвердив належними та достатніми доказами настання форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), які об'єктивно унеможливили виконання ним обов'язків щодо проведення повного розрахунку з позивачем при його звільненні відповідно до норм чинного КЗпП України.

Суд зазначив, що єдиним документом, який засвідчує форс-мажорні обставини, (обставини непереборної сили) є сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), виданий Торгово-промисловою палатою України, складений та засвідчений уповноваженими особами із засвідчення форс - мажорних обставин (обставин непереборної сили) та зареєстрований в Реєстрі сертифікатів про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили).

Також, суд першої інстанції виходив з того, що у Науково-правовому висновку від 28.11.2017 року №3800/2/21-10.2 науковцями лише досліджуються та аналізуються фактичні обставини, що склались в господарській діяльності ПрАТ «Сєвєродонецьке об'єднання Азот», а не засвідчується настання форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), які унеможливлюють виконання обов'язків ПрАТ «Сєвєродонецьке об'єднання Азот», передбачених законодавством України про працю.

З урахуванням викладених обставин суд першої інстанції дійшов висновкупро відсутність підстав для звільнення відповідача від відповідальності перед позивачем за порушення строків проведення розрахунку при звільненні, а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку (з 06 вересня 2017 року по 09 жовтня 2018 року).

Вказані обставини та висновки суду першої інстанції підтверджуються матеріалами справи та відповідають вимогам закону, зазначеному в тексті оскаржуваного рішення.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що судом першої інстанції не взяті до уваги докази відповідача щодо відсутності його вини з приводу затримки розрахунку при звільненні, за якими виконання ПрАТ «Сєвєродонецьке об'єднання Азот» зобов'язання, передбаченого ст. 116 КЗпП України, унеможливлено дією форм-мажорних обставин, зокрема, проведення з квітня 2014 року антитерористичної операції в регіоні та відсутність належного енергопостачання позбавили відповідача можливості ведення нормальної господарської діяльності і як наслідок - виконувати обов'язок по проведенню розрахунку із звільненими працівниками, не заслуговують на увагу, виходячи з наступного.

Згідно ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Із системного аналізу вказаної норми права вбачається, що законодавець пов'язує право працівника на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у разі наявності складу порушення, а саме: порушення власником строку розрахунку при звільненні та його вини в затримці розрахунку при звільненні.

В пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» № 13 від 24.12.1999 року зазначено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Верховним Судом України у постанові від 25 травня 2016 року за № 6-948цс16 висловлена правова позиція, яка полягає у тому, що з огляду на неврегульованість трудовим законодавством відносин з приводу відшкодування майнової та моральної шкоди, положення цивільного законодавства можуть поширюватися на ці правовідносини. Вимоги щодо виплати компенсації у зв'язку з несвоєчасною виплатою належних працівникові сум, тобто свого роду відшкодування завданої майнової шкоди, а також відшкодування моральної шкоди, що регулюється главою 82 ЦК України, застосуванню підлягають положення цивільного законодавства.

Статтею 617 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов'язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

У п. 1 ч. 1 ст. 263 ЦК України наведено ознаки непереборної сили як надзвичайної або невідворотної за даних умов події. Отже, непереборною силою є надзвичайна або невідворотна зовнішня подія, що повністю звільняє від відповідальності особу, яка порушила зобов'язання, за умови, що остання не могла її передбачити або передбачила, але не могла її відвернути, і ця подія завдала збитків.

Тимчасові заходи для забезпечення підтримки суб'єктів господарювання, що здійснюють діяльність на території проведення антитерористичної операції, та осіб, які проживають у зоні проведення антитерористичної операції або переселилися з неї під час її проведення, визначено Законом України "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції" від 2 вересня 2014 року, за змістом ч. 1 ст. 1 якого періодом проведення антитерористичної операції є час між датою набрання чинності Указом Президента України від 14 квітня 2014 року №405/2014 та датою набрання чинності Указом Президента України про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України.

Відповідно до ст. 10 Закону України "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції" протягом терміну дії цього Закону єдиним належним та достатнім документом, що підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), що мали місце на території проведення антитерористичної операції, як підстави для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежного виконання) зобов'язань, є сертифікат Торгово-промислової палати України.

Згідно ст. 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб'єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб'єктів малого підприємництва видається безкоштовно.

Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об'єктивно унеможливлюють виконання зобов'язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов'язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна загроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади тощо.

Порядок, підстави та строк видачі Сертифікатів про настання форс-мажорних обставин встановлений Регламентом засвідчення Торгово-промисловою палатою України та регіональними торгово-промисловими палатами форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), затвердженого рішенням Президії ТПП України від 18.12.2014 № 44(5).

Вказаний Регламент Торгово-промислової палати є спеціальною нормою, яка регулює відповідні правовідносини, а тому учасники таких правовідносин повинні дотримуватись вимог, викладених у Регламенті Торгово-промислової палати.

Відповідно до п 6.2 Регламенту форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) засвідчуються за зверненням суб'єктів господарської діяльності та фізичних осіб по кожному окремому договору, податковим та/чи іншим зобов'язанням, виконання яких настало згідно з умовами договору, контракту, угоди, законодавчих чи інших нормативних актів і виконання яких стало неможливим через наявність зазначених обставин.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що протягом терміну дії Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» єдиним належним та достатнім документом, що підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), що мали місце на території проведення антитерористичної операції, є сертифікат Торгово-промислової палати України, який видається по конкретному договору, контракту, податковим та/чи іншим зобов'язанням, виконання яких настало згідно з умовами договору, контракту, угоди, законодавчих чи інших нормативних актів і виконання яких стало неможливим через наявність зазначених обставин.

Науково-правовий висновок Торгово-промислової палати України від 28 листопада 2017 року за № 3800/2/21-10.2, наданий відповідачем як доказ по справі, не є достатнім доказом, який безумовно підтверджує настання для ПрАТ «Сєвєродонецьке об'єднання Азот» форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) щодо виконання передбачених законодавством України про працю обов'язків роботодавця при звільненні працівників. Інших доказів на підтвердження відсутності такої вини відповідач суду першої інстанції не надав. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності за несвоєчасне та неповне проведення розрахунку з працівником при його звільненні.

У науково-правовому висновку від 28 листопада 2017 року за № 3800/2/21-10.2 зазначено, що втратою можливості ведення нормальної господарської діяльності на виробничих потужностях ПрАТ «Сєвєродонецьке об'єднання Азот» через вплив дії обставин, що від нього не залежать фактично позбавило можливості виконати обов'язок передбачений ч. 1 ст. 47, ч. 1 ст. 83, ст. 116 КЗпП України щодо проведення розрахунку з кожним звільненим працівником, зокрема починаючи з 27 грудня 2016 року, в тому числі з позивачем, який звільнений 05 вересня 2017 року.

Зазначені обставини свідчать про те, що товариством не виконується обов'язок щодо виплати працівникам при звільненні всіх сум в день звільнення, як це передбачено ст. 116 КЗпП України, з 27 грудня 2016 року, тобто після спливу двох років з часу зруйнування Луганської ТЕЦ та припинення електропостачання ПС «Михайлівська - 330 кВ», що зазначено у науково-правовому висновку на обґрунтування дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) та на що посилається відповідач у своїх запереченнях.

Під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції встановлено, що в період з 07 вересня 2017 року по 17 липня 2018 року ПрАТ «Сєвєродонецьке об'єднання Азот» здійснювало виплату заробітної плати працюючим працівникам товариства. Виробнича діяльність товариством велася, випуск продукції на підприємстві здійснювався з жовтня по грудень 2017 року, з січня по лютий 2018 року, частково в липні 2018 року, що підтверджується листом ПрАТ «Сєвєродонецьке об'єднання Азот» від 22.01.2019 року.

При цьому, позивачем зазначалося, що в 2015 році заробітна плата виплачувалася, а в 2016 - 2017 роках виплачувалася частково.

Тобто, ті ж самі обставини, які тривають з 2014 року та зазначені у науково-правовому висновку (обставини непереборної сили), не униможливлили виконання обов'язків приватним акціонерним товариством «Сєвєродонецьке об'єднання Азот» щодо виплат заробітних плат у 2015,2016 роках, а тому не можуть вважатися достатнім доказом того, що ці ж самі обставини вплинули на виконання своїх обов'язків підприємством у 2017 році, а саме на день звільнення позивача, тобто 05 вересня 2017 року.

Тому наведене не може беззаперечно підтверджувати відсутність вини підприємства щодо невиконання обов'язку, передбаченого ч. 1 ст. 47, ч. 1 ст. 83 та ст. 116 КЗпП України.

Навпаки, зазначені вище обставини свідчать про те, що відповідач мав можливість здійснити виплату заборгованості, яка виникла перед позивачем, протягом часу затримки розрахунку.

Наведені в апеляційній скарзі доводи про те, що затримка виплати заробітної плати позивачу при звільненні сталася не з вини товариства, а є слідством форс-мажорних обставин, а саме проведення антитерористичної операції на території Луганської області, неналежним постачанням електричної енергії, потреб в електричній енергії, які є надзвичайними, непередбаченими і мають неминучий характер, їх дії не можна уникнути за звичайних обставин при всій обачливості відповідача, вони об'єктивно впливають на його зобов'язання, передбачені ст. 116 КЗпП України, та унеможливлюють їх виконання, аналогічні за змістом заперечень на позовну заяву, яким суд першої інстанції дав належну оцінку та фактично зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновком суду щодо їх оцінки.

В частині розрахунку та визначення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні апеляційна скарга доводів не містить.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідачем не надано суду належних, допустимих та достатніх доказів, які б в сукупності давали підстави дійти висновку про відсутність вини відповідача у затримці розрахунку при звільненні позивача.

За таких обставин, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Щодо суті апеляційної скарги

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Щодо судових витрат

Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, то судові витрати понесені у зв'язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покладаються на відповідача.

Керуючись ст.ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, 384 ЦПК України, Луганський апеляційний суд у складі колегії суддів,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу приватного акціонерного товариства «Сєвєродонецьке об'єднання Азот» залишити без задоволення.

Рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 10 жовтня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків встановлених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 25 січня 2019 року.

Головуючий В.А. Коновалова

Судді І.О. Дронська

В.М. Луганська