Постанова

Іменем України

09 квітня 2019 року

м. Київ

провадження №22-ц/824/6075/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Мазурик О.Ф. (суддя-доповідач),

суддів: Кравець В.А., Стрижеуса А.М.,

за участю секретаря Синявського Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Святошинського районного суду м. Києва

в складі судді Сенька М.Ф.

від 28 січня 2019 року

у справі №759/4387/18 Святошинського районного суду м. Києва

за позовом ОСОБА_1

до ОСОБА_2

третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Клименко Дмитро Борисович,

про визнання недійсними договорів, скасування рішення про реєстрацію права власності,

В С Т А Н О В И В:

В березні 2017 року ОСОБА_1, посилаючись на те, що він є спадкоємцем після померлого ОСОБА_4, звернувся до суду з позовом, уточненим в подальшому, в якому просив визнати недійсними нотаріально посвідчені договори позики та іпотеки від 17.05.2016, укладені між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 та скасувати державну реєстрацію і запис державного реєстру права власності на нерухоме майно, а саме рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень щодо квартири АДРЕСА_1.

Позов мотивовано тим, що на думку позивача оспорювані договори підписано спадкодавцем під тиском та примусом.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 28 січня 2019 року позов задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 34702319 від 10.04.2017, вчинений державним реєстратором щодо права власності на квартиру АДРЕСА_1 (номер запису про право власності: 19896201).

В задоволенні позовних вимог про визнання недійсними договорів позики та іпотеки відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду в частині щодо відмови в задоволенні позовних вимог про визнання договорів недійсними, позивач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на те, що викладені судом в рішенні висновки не відповідають наявним в матеріалах справи доказам, судом не надано аналізу доводам позивача, що призвело до ухвалення незаконного рішення, просив скасувати рішення в частині незадоволених позовних вимог та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову у повному обсязі.

Заперечуючи проти апеляційної скарги відповідач подав відзив, в якому посилаючись на те, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про недоведеність та необґрунтованість позовних вимог про визнання договорів недійсними, просив в задоволенні апеляційної скарги відмовити в повному обсязі, а рішення залишити без змін.

Третя особа своїм правом подати відзив на апеляційну скаргу не скористалася.

Позивач та його представник ОСОБА_5 в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримали та просили задовольнити з підстав, наведених в ній.

Представник відповідача - ОСОБА_6 в судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечував, просив відмовити в задоволенні, а рішення залишити без змін.

Третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу КлименкоД.Б., відповідно до ч. 1 ст. 131 ЦПК України, належним чином повідомлений про день, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явився.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явилися в судове засідання, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду в межах апеляційного оскарження та вимог, що заявлялися в суді першої інстанції, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 17 травня 2016 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 укладено договір позики, за умовами якого ОСОБА_2 надав, а ОСОБА_4 отримав безпроцентну позику в сумі 276 134,00 грн, що на день укладення договору еквівалентно 10 880,00 доларів США. Договір посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу (далі - ПН КМНО) КлименкомД.Б.

В забезпечення виконання зобов'язань за договором позики між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 укладено іпотечний договір, предметом якого є нерухоме майно, а саме: квартира АДРЕСА_1, яка належала на праві власності ОСОБА_4 Договір посвідчено ПН КМНО Клименком Д.Б.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_4 помер. Позивач є спадкоємцем померлого ОСОБА_4

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про визнання договорів позики та іпотеки недійсними, суд виходив недоведеності позову в цій частині.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції та вважає його правильним, враховуючи наступне.

Статтею 204 ЦК України встановлений загальний принцип презумпції правомірності правочину. Так, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

При цьому загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, встановлені ст. 203 ЦК України. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

В свою чергу частина 1 статті 215 ЦК України встановлює, що недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені, зокрема, частинами першою-третьою, п'ятою статті 203 ЦК України, є підставою для визнання правочину недійсним, а саме: суперечність змісту правочину актам законодавства, інтересам держави і суспільства та моральним засадам; відсутність необхідного обсягу цивільної дієздатності у осіб (особи), які вчиняють правочин; відсутність вільного волевиявлення учасника правочину та невідповідність його внутрішній волі; неспрямованість правочину на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч. 3 ст. 215 ЦК України).

Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що як на підставу визнання договорів недійсними, позивач вказував на те, що такі договори укладено ОСОБА_4 під примусом, а грошові кошти за договором позики не отримувалися взагалі.

За приписами ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України).

Дослідження доказів - це безпосереднє сприйняття і вивчення судом в судовому засіданні інформації про фактичні дані, представленої сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, за допомогою передбачених в законі засобів доказування на підставі принципів усності та безпосередності. Предметом доказування у кожній справі є факти, які становлять основу заявлених вимог і заперечень проти них або мають інше значення для правильного розгляду справи і підлягають встановленню для прийняття судового рішення.

Таким чином, аналіз наведених положень закону приводить до висновку, що позивач повинен довести обставини укладення ОСОБА_4 договорів позики та іпотеки під примусом.

Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до частини 2 статті 76 ЦПК України ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно з ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Положеннями ч. 2 ст. 78 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Матеріали справи не містять належних, достатніх, допустимих та достовірних доказів того, що оспорювані договори були укладені ОСОБА_4 під примусом, як зазначає позивач в своїй позовній заяві.

Також, матеріали справи не містять доказів, що за життя спадкодавець звертався до суду з такими позовними вимогами.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, отримання ОСОБА_4 грошових коштів від відповідача підтверджується доказами, наявними в матеріалах справи, а саме письмовою розпискою від 17.05.2016.

Крім цього, з матеріалів справи також вбачається, а саме з розписки від 18.05.2016, що ОСОБА_4 частково погасив борг та повернув ОСОБА_2 борг в сумі 500,00 доларів США.

У відповідності до вимог статті 81 ЦПК України позивач не спростував заперечень відповідача та наданих на їх підтвердження письмових доказів.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник позивача ОСОБА_5 пояснив, що у зв'язку з тим, що відповідач не погодився взяти кошти на повернення суми позики у розмірі, визначеному позивачем, останній звернувся до суду з даним позовом.

Позивач суду апеляційної інстанції також пояснив, що укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 договір позики не має змісту, є фактичним набором слів та містить повторюваність.

Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для визнання договорів позики та іпотеки недійсними, оскільки на підтвердження своїх обґрунтувань позивач у відповідності до вимог ст. 12, 76, 81 ЦПК України не надав суду першої інстанції належних доказів.

Наведені в апеляційній скарзі доводи не можуть бути підставою для скасування рішення суду в оскаржуваній частині, оскільки вони ґрунтуються на сукупності трагічних обставин в сім'ї позивача, пов'язаних зі смертю сина ОСОБА_4, та не доводять факт укладення договорів під примусом.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що судом не надано правової оцінки всім доводам позивача також не можуть бути підставою для скасування рішення суду, оскільки згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов'язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність ухваленого ним судового рішення не впливають та фактично стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду апеляційної інстанції.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що розглядаючи спір суд першої інстанції в межах доводів позову повно та всебічно дослідив обставини спору, дав належну оцінку зібраним по справі доказам, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює і у відповідності з вимогами закону прийшов до правильного висновку про те, що позовні вимоги про визнання договорів недійсними не підлягають задоволенню, про що ухвалив відповідне рішення. Рішення суду ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга не містить доводів щодо незгоди з рішенням суду в частині задоволених позовних вимог, а тому у відповідності до вимог ст. 367 ЦПК України рішення суду в цій частині судом апеляційної інстанції не переглядається.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За вказаних обставин, колегія суддів приходить до висновку про залишення рішення суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог про визнання договорів недійсними без змін, а скарги без задоволення.

На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374, 375, 383, 384, 389 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 28 січня 2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Повний текст постанови складено 09 квітня 2019 року.

Головуючий О.Ф. Мазурик

Судді В.А. Кравець

А.М. Стрижеус