справа № 208/5375/18
№ провадження 2/208/1425/19
РІШЕННЯ

Іменем України

08 листопада 2019 р. м. Кам`янське

Заводський районний суд м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області в складі: Головуючого судді - Похвалітої С.М., за участю секретаря судового засідання - Пентраковської М.В.,

Учасники справи:

позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «Європейська агенція з повернення боргів»,

відповідач ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Товариство з обмеженою відповідальністю «Європейська агенція з повернення боргів» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

в с т а н о в и в:

Короткий зміст позовних вимог

Позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» звернулось до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що між ПАТ «Райффайзен банк Аваль» та Публічним акціонерним товариством «Комерційний індустріальний банк» було укладено договір факторингу, відповідно до умов якого до ПАТ «Комерційний індустріальний банк» перейшло право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором № 010/80168/3131/82 від 22.02.2012 року. Також 25.04.2017 року між ПАТ «Комерційний індустріальний банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» укладено договір відступлення права вимоги, у відповідності до умов якого, ПАТ «Комерційний індустріальний банк» відступило ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» належне йому право вимоги до відповідача коштів, що включають в себе суму заборгованості за основною сумою кредитів, нарахованими процентами, комісіями та всіма іншими платежами за основними договорами, право на одержання яких належить ПАТ «Комерційний індустріальний банк»», а ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» набуло право вимоги грошових коштів з відповідача. 22.02.2012 року з відповідачем ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № 010/80168/3131/82, згідно до якого відповідач отримав кредит у розмірі 6500 грн. строком повернення до 22.10.2016 року, проценти за користування кредитом становлять 36 % на рік. Відповідач не надав своєчасно позивачу грошові кошти для погашення заборгованості, таким чином станом на 26.04.2017 рік, має заборгованість за кредитним договором № 010/80168/3131/82 в розмірі 21751,65 грн., яка складається з 21751,65 грн. - заборгованість за основною сумою боргу.

01 жовтня 2018 року ухвалою суду відкрито провадження по справі.

15 серпня 2019 року ухвалою суду витребувано у відповідача докази.

В судове засідання представник позивача не з`явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку.

В судове засіданні відповідач ОСОБА_1 не з`явилась, від її представника надійшов відзив на позов, в якому вона просила застосувати позовну давність, оскільки позивач надав розрахунок заборгованості, згідно до якого дата закінчення угоди 22.10.2016 року, в той же час із додаткової угоди до кредитного договору від 22.10.2012 року та додатку № 2, де дата останнього погашення 22.10.2016 року, з чого неможливо зробити висновок, коли виникла заборгованість. Тому представник відповідача вважає за можливе застосувати до спірних правовідносин загальні положення цивільного законодавства щодо строків позовної давності. Вказала, що надані позивачем документи не можуть підтвердити факт існування боргу відповідача перед позивачем. Зазначила, що між сторонами взагалі не укладений кредитний договір, оскільки недодержана форма такого договору.

Позивачем до суду надана відповідь на відзив, в якій зазначено, що кредитний договір укладений між сторонами в належній формі, а розмір заборгованості підтверджений належними доказами. Також представник позивача зазначає, що ним не пропущений строк позовної давності, посилаючись на звернення до суду із позовом 09.08.2018 року в межах дії такого строку, оскільки останній платіж відповідачем здійснений 25.05.2016 року.

Представником відповідача, в свою чергу, надано заперечення на відповідь позивача. Так, з розрахунку заборгованості вбачається, що загальна сума заборгованості у розмірі 21751,65 грн. є сумою заборгованості за тілом кредиту, процентами та штрафом. Таким чином, позивач в своїх вимогах вказав тільки загальну суму заборгованості і взагалі не зазначив її складові частини (заборгованість за тілом кредиту, процентами та штрафом), тобто з позовної заяви не зрозуміло, яку саме заборгованість просить стягнути позивач з відповідача. Крім того, з аналізу розрахунку заборгованості вбачається, що після закінчення строку дії кредитного договору нарахування процентів та штрафу не припинилося, при тому, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Відповідач вважає, що позивач при поданні позовної заяви до суду порушив строки позовної давності стосовно стягнення штрафу, передбачені цивільним законодавством України. Зазначила, що позивач надав до суду тільки Додаткову угоду до кредитного договору № 010/80168/3131/82 від 22.10.2012 року, а кредитний договір № 010/80168/3131/82 від 22.10.2012 року в матеріалах справи відсутній. Крім того, позивач не надав до суду докази переходу прав у зобов`язанні за кредитним договором № 010/80168/3131/82 від 22.10.2012 року від ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» до ПАТ «Комерційний індустріальний банк».

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Вивчивши матеріали цивільної справи, дослідивши надані суду докази, суд вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню.

Фактичні обставини, встановлені судом, зміст спірних правовідносин з посиланням на докази.

Судом встановлено, що 15 вересня 2008 року між ПАТ «Райффайзен банк Аваль» та відповідачем ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № 010/80168/3131/82, а 22 жовтня 2012 року укладена додаткова угода до кредитного договору, згідно до якої відповідач отримав кредит у розмірі 6 500 грн. строком повернення до 22.10.2016 року, проценти за користування кредитом становлять 36 % на рік (а.с.5-7).

ПАТ «Райффайзен банк Аваль» та Публічним акціонерним товариством «Комерційний індустріальний банк» було укладено договір факторингу, відповідно до умов якого до ПАТ «Комерційний індустріальний банк» перейшло право грошової вимоги до відповідача за додатковою угодою за кредитним договором № 010/80168/3131/82 від 15 вересня 2008 року.

Також 25.04.2017 року між ПАТ «Комерційний індустріальний банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» укладено договір відступлення права вимоги, у відповідності до умов якого, ПАТ «Комерційний індустріальний банк» відступило ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» належне йому право вимоги до відповідача коштів, що включають в себе суму заборгованості за основною сумою кредитів, нарахованими процентами, комісіями та всіма іншими платежами за основними договорами, право на одержання яких належить ПАТ «Комерційний індустріальний банк»», а ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» набуло право вимоги грошових коштів з відповідача.

Відповідно до умов договору, боржник зобов`язується в порядку та на умовах, що визначені договором повертати кредит, виплачувати проценти за користування кредитом, сплачувати неустойки та інші передбачені платежі в сумі, строки та на умовах, що передбачені договором.

Згідно до розрахунку заборгованості по кредиту, останній платіж відповідачем здійснений 25.05.2016 року.

Позивач зазначає, що відповідач не надала своєчасно позивачу грошові кошти для погашення заборгованості, в зв`язку з чим станом на 26.04.2017 рік, має заборгованість за кредитним договором № 010/80168/3131/82 в розмірі 21751,65 грн., яка складається з 21751,65 грн. - заборгованість за основною сумою боргу. Проте, з таким твердженням суд не погоджується з огляду на наступне.

З аналізу розрахунку, наданого до суду позивачем в якості свого основного доказу розміру заборгованості, стало відомо, що загальна заборгованість станом на 26.04.2017 р. становить 21751,65 грн., яка складається з наступного: заборгованості за дозволеним овердрафтом (сума фактично використаного кредитного ліміту, але не більше дозволеного овердрафту згідно договору) у розмірі 14 900,00 грн.; заборгованості за недозволеним овердрафтом (різниця між фактично використаним кредитним лімітом та дозволеним овердрафтом згідно договору) у розмірі 6851,65 грн.

Однак, з розрахунку заборгованості вбачається, що загальна сума заборгованості у розмірі 21751,65 грн. є сумою заборгованості за тілом кредиту, процентами та штрафом.

Таким чином, позовна вимога про стягнення заборгованості за основною сумою боргу, тобто за тілом кредиту у розмірі 21751,65 грн., яка зазначена в позовній заяві, не відповідає дійсності, оскільки сума включає в себе, крім заборгованості за тілом кредиту, також заборгованість за процентами та штрафом, та розмір поточного ліміту кредиту на дату початку кредитування складає 6 500 грн. відповідно до додаткової угоди до кредитного договору № 010/80168/3131/82 від 15 вересня 2008 року, укладеної 22 жовтня 2012 року.

Так, в розрахунку заборгованості позивач зазначає розмір заборгованості за недозволеним овердрафтом 6851,65 грн., однак в розрахунку відсутні нараховані проценти за його користування, що не відповідає умовам договору.

Відповідно до п.1.4 Додаткової угоди до кредитного договору №010/80168/3131/82 від 22.10.2012 р. процентна ставка за користування недозволеним овердрафтом становить 36% річних.

Таким чином, позивач у своїх вимогах вказав тільки загальну суму заборгованості і взагалі не зазначив її складові частини - заборгованість за тілом кредиту, процентами та штрафом, тобто з позовної заяви не зрозуміло, яку саме заборгованість просить стягнути позивач з ОСОБА_1 .

Як зазначив у своїй постанові Верховний Суд від 23.01.2018 р. по справі № 755/7704/15-ц, визначаючи розмір заборгованості за кредитним договором, суд, на думку Верховного Суду України, зобов`язаний належним чином дослідити поданий стороною доказ (в даному випадку - розрахунок заборгованості за кредитним договором), перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування і навести у рішенні свій розрахунок.

З наведеного вище слідує, що з наданого позивачем розрахунку неможливо встановити фактичну заборгованість за тілом кредиту, з чого, в свою чергу, слідує, що неможливо перевірити, чи проценти, які є платою за користування коштами позивача, нараховані згідно умов договору, тому рішення суду не буде відповідати вимогам, зазначеним в статті 263 ЦПК України.

Ст.4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до вимог ст.ст.15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Позивачем обраний спосіб захисту, що відповідає вимогам ч.2 ст.16 ЦК України та предметом позову є заборгованість за кредитним договором.

Згідно до вимог ст.19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

З позовних вимог вбачається, що між сторонами виник спір з цивільних правовідносин, до яких застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Застосовані норми права

Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно до ч.1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановленим договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно до ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Ст.526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст.ст. 549, 550 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно.

Згідно ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Відповідно до вимог ст.ст. 626, 627, 628, 629 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є одностороннім, якщо одна сторона бере на себе обов`язок перед другою стороною вчинити певні дії або утриматися від них, а друга сторона наділяється лише правом вимоги, без виникнення зустрічного обов`язку щодо першої сторони. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. До договорів, що укладаються більш як двома сторонами (багатосторонні договори), застосовуються загальні положення про договір, якщо це не суперечить багатосторонньому характеру цих договорів.

Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає із суті договору. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 1054, ст. 1055 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що доводи позивача про існування у ОСОБА_1 заборгованості перед ним в розмірі 21751,65 грн., яка складається з 21751,65 грн. - заборгованість за основною сумою боргу є необґрунтованими, тому у задоволенні позову ТОВ «Європейська агенція з повернення боргів».

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Керуючись ст. ст. 253, 256, 257, 258, 261, 526, 527, 530, 612, 1054 ЦК України, ст.ст. 7, 19, 175, 268, 272, 273, 274, 354, 355 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в:

У задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Європейська агенція з повернення боргів» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів безпосередньо до суду апеляційної інстанції, тобто до Дніпровського апеляційного суду.

Згідно до п.п.15.5 Розділу XIII Перехідних положень ЦПК України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга подається учасниками справи до або через відповідні суди, тобто через Заводський районний суд м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Похваліта С. М.