Справа № 587/2226/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 січня 2019 року року Сумський районний суд Сумської області під у складі головуючого судді Степаненка О.А., секретаря судового засідання Токаревій В.М., за участю представника позивача ОСОБА_1, представника відповідача ОСОБА_2, розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Суми справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про виселення із житлового будинку без надання іншого житлового приміщення,

В С Т А Н О В И В :

Позивачка звернулася до суду з позовом, посилаючись на те, що вона є власником будинку АДРЕСА_1. Разом з нею у будинку зареєстрований її син, ОСОБА_5 і його колишня дружина - відповідачка по справі ОСОБА_4 Рішенням Сумського районного суду Сумської області від 26 липня 2016 року шлюб між ОСОБА_5 і ОСОБА_4 було розірвано. Після розлучення з ОСОБА_5 відповідачка продовжує проживати разом з позивачкою та систематично порушує правила співжиття, що робить неможливим і нестерпним для позивачки сумісне з ОСОБА_4 проживання. Посилаючись на ці обставини, позивачка просила виселити відповідачку з будинку, власником якого є вона.

В судовому засіданні представник позивачкипозовні вимоги підтримав в повному обсязі.

Відповідачка та її представник в судовому засіданні проти позову заперечували, зазначаючи, що відповідачка перебувала у шлюбі з сином позивачки. На даний час іншого місця проживання вона не має, після розлучення залишилась проживати разом зі своїми дітьми за адресою АДРЕСА_1 в будинку, власником якого є позивачка.За її ініціативою та фінансовим вкладом був перепланований та відремонтований будинок, де нею було потрачено чималі кошти. Оскільки вона перестала перебувати у шлюбі з сином позивачки, остання стала негативно відноситись до неї та її дітей, неодноразово висловлювала свої погрози, викликаючи працівників органі поліції, штучно створюючи необхідні для виселення позивачки умови.Зазначала, що нею не було порушено права позивачки, тому просила відмовити в задоволенні позову.

Заслухавши пояснення сторін, свідків ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9,ОСОБА_10, ОСОБА_11, дослідивши письмові докази по справі, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, - і не оспорюється сторонами, - що позивачка є власницею будинку АДРЕСА_1, що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно ( арк.с.11).

За вказаною адресою зареєстровані син позивачки - ОСОБА_5, колишня невістка ОСОБА_4( відповідачка по справі), онука позивачки - ОСОБА_11, онука позивачки - ОСОБА_12 , що підтверджується довідкою Верхньосироватської сільської ради Сумського району від 30.07. 2018 року ( арк.с.13).

Відповідачка ОСОБА_4 разом з чоловіком - сином позивачки, дітьми була зареєстрована в спірному будинку і вселилася до будинку за згодою власника- ОСОБА_3; на час реєстрації та вселення інші договори (угоди) між сторонами не укладались.

Рішенням Сумського районного суду Сумської області від 26 липня 2016 року шлюб між ОСОБА_5 і ОСОБА_4 було розірвано.( арк.с.15).

Після розлучення з ОСОБА_5 відповідачка продовжує проживати разом з позивачкою в будинку АДРЕСА_1.

Позивачка в своїй позовній заяві зазначає, що відповідачка систематично порушує правила співжиття і робить неможливим для позивачки проживання разом з відповідачкою, в добровільному порядку виселятись не збирається.

Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно з ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у користуванні ним інакше як із підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до частини першої статті 109 ЖК України, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Частина 1 ст. 116 ЖК України передбачає, що якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавці або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Пленум Верховного Суду України в постанові №2 від 12.04.1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» (із змінами і доповненнями) роз'яснив, що при вирішенні справ про виселення на підставі ст. 116 Житлового кодексу України осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення).

Позивач, обґрунтовуючи свої вимоги, посилалася на неможливість спільного проживання з відповідачкою в одному будинку через сварки.

На підтвердження цих обставин ОСОБА_3 надала до суду постанову Сумського районного суду Сумської області від 10 липня 2018 року про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_4 за ч.1 ст. 1732 КУпАП, відповідно до якої ОСОБА_4 звільнено від адміністративної відповідальності за малозначністю вчиненого правопорушення, обмежившись усним зауваженням.( арк.с.16).

Гарантоване ст. 55 Конституції України та ст.ст. 15, 16 ЦК України, ст.ст. 2, 4 ЦПК України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, на яке посилається позивач, було обґрунтоване і підтверджене належними та допустимими доказами.

Згідно ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч.ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України).

Позивач не надала належних та допустимих доказів порушення правил співжиття саме відповідачкою ОСОБА_4, притягнення її до адміністративної відповідальності, доказів застосування відносно неї заходів громадського впливу.

Однією з підстав і основною умовою виселення наймача, членів його сім*ї та інших осіб, є систематичне порушення ними правил співжиття, що робить неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними (частина 1 ст. 116 ЖК України).

Суду не надано доказів на підтвердження того, що до відповідачки раніше вживалися заходи попередження або громадського впливу і що ці заходи не дали позитивних результатів. При цьому маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення).

Винесена відносно відповідачки постанова Сумського районного суду Сумської області від 10 липня 2018 року сама по собі не може бути підставою для задоволення позову, оскільки ОСОБА_4 була звільнена від адміністративної відповідальності за малозначністю скоєного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 173 2 КУпАП. До адміністративної відповідальності за вчинення насильства в сім*ї ОСОБА_4 не притягувалась, не надано доказів і на підтвердження того, що до відповідачки прокуратурою, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів застосовувались заходи попередження, або застосовувались заходи громадського впливу зборами трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача.

Крім того, при вирішенні справ про виселення на підставі статті 116 ЖК України мають враховуватися порушення правил співжиття у сфері даних житлових відносин, а не такі правопорушення, що допущені в інших правовідносинах та не мають відношення до користування сторонами жилим приміщенням.

Показання свідків ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11 зводяться до того, що між сторонами тривалий час існують особисті неприязливі стосунки, що само по собі не може вважатися достатньою підставою для виселення відповідачки з домоволодіння з підстав, передбачених ч.1 ст. 116 Житлового кодексу України (систематичне порушення правил співжиття, що робить неможливим для інших проживання в одній квартирі чи в одному будинку).

За змістом статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, 1950 року кожній особі окрім інших прав гарантується право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Втручання держави у використання особою даних прав має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров'я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб.

Виходячи з практики ЄСПЛ, такий загальний захист права на житло поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 року). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення у справі McCann v. theUnitedKingdom від 13.05.2008 року).

Згідно ст. 17 Закону України від 23.02.2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»(діє з 30.03.2006 року) суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

З огляду на викладені обставини справи, та виходячи з аналізу наведених норм, суд приходить до висновку, що позивачем не надано доказів систематичного руйнування чи псування відповідачем жилого приміщення, або використання його не за призначенням, або факту триваючої антисуспільної поведінки, створення неможливих для інших умов проживання у спірному будинку після вжиття до неї заходів запобігання чи громадського впливу.

Відтак, підстав для задоволення позову не вбачається.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 47, 55 Конституції України, ст. ст. 263, 264,265 ЦПК України, ст. ст. 386, 217, 321, 391 ЦК України,ст. 109, 116 ЖК України суд

В И Р І Ш И В :

Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про виселення із житлового будинку без надання іншого житлового приміщення за необґрунтованістю позову.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Сумського апеляційного суду через Сумський районний суд Сумської області протягом 30 днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя