Справа № 642/4903/15ц
Провадження № 2/642/389/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2019 року Ленінський районний суд м. Харкова у складі :

головуючого судді Пашнєва В.Г.,

за участю секретаря Конєвої А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа: Публічне акціонерне товариство «Куряжський Домобудівельний комплекс» про визнання недійсним правочину, застосування наслідків недійсності правочину, визнання майна об'єктами права спільної сумісної власності подружжя та поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, який в подальшому уточнила, в якому просила визнати недійсною додаткову угоду від 19.06.2013 року про розірвання договору купівлі-продажу майнових прав на квартиру АДРЕСА_1, що укладений між ПАТ «Куряжський Домобудівельний комплекс» і ОСОБА_2 Витребувати у ОСОБА_3 майнові права на квартиру АДРЕСА_1, які вона придбала на підставі договору купівлі-продажу майнових прав №2954 від 19.06.2013 року, укладеного з ПАТ «Куряжський Домобудівельний комплекс». Визнати об'єктами права спільної сумісної власності подружжя, набутими за час шлюбу із ОСОБА_2 наступне майно: однокімнатну квартиру, загальною площею 40,4 кв.м., житловою площею 19,7 кв.м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2; майнові права на двокімнатну квартиру, загальною площею 70,05 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_3; холодильник «Вирпул»; пральну машинку «Самсунг»; розкладний диван; кухню; комод, шафу-купе; плазмовий телевізор «LG»; плазмовий телевізор «Sharp». Поділити майно, яке є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, набутим під час шлюбу з ОСОБА_2, та виділити позивачу: холодильник «Вирпул», пральну машинку «Самсунг», плазмовий телевізор «Sharp». Поділити майно, яке є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, набутим під час шлюбу із ОСОБА_2, та визнати за позивачем право власності на 1/2 частку однокімнатної квартири, загальною площею 40,4 кв.м., житловою площею 19,7 кв.м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, а також визнати за позивачем право власності на 1/2 частку майнових прав на двокімнатну квартиру, загальною площею 70,05 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 Стягнути з відповідачів на користь позивача суд витрати.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 21 квітня 2016 року провадження по цивільній справі в частині позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ПАТ «Куряжський Домобудівельний комплекс», про визнання права власності на майно в порядку поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, та поділ цього майна в частині: холодильника «Вірпул», пральної машинки «Самсунг», розкладного дивану, кухні, комоду, шафи-купе, плазмового телевізора «LG» та плазмового телевізора «Sharp» закрито.

Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 02 червня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 01 листопада 2016 року, позов задоволено частково. Визнано об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, набутим за час шлюбу ОСОБА_1 із ОСОБА_2, однокімнатну квартиру, загальною площею 40,4 кв. м, житловою площею 19,7 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4. Поділено майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, набуте під час шлюбу та визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину однокімнатної квартири, загальною площею 40,4 кв. м, житловою площею 19,7 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. виходячи із того, що під час шлюбу позивач разом із колишнім чоловіком ОСОБА_2 не набули майнових прав на квартиру АДРЕСА_1 а тому відсутні правові підстави у визнанні недійсною додаткової угоди № 1 від 19 червня 2013 року про розірвання договору купівлі-продажу майнових прав на вказану квартиру, укладений між ПАТ «Куряжський Домобудівельний комплекс» і ОСОБА_2 та витребування майнових прав у ОСОБА_3, визнання за позивачем права власності на 1/2 частину майнових прав на спірну квартиру.

Ухвалою Вищого Спеціалізованого суду України від 25.10.2017 року рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 02 червня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 01 листопада 2016 року в частині вирішення спору щодо позовних вимог про визнання недійсною додаткової угоди № 1 від 19 червня 2013 року про розірвання договору купівлі-продажу майнових прав на квартиру АДРЕСА_1 що укладений між публічним акціонерним товариством «Куряжський Домобудівельний комплекс» і ОСОБА_2, та витребування майнових прав у ОСОБА_3, а також визнання

за позивачем права власності на 1/2 частину майнових прав на спірну квартиру

скасовано, справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду першої

інстанції.

24.01.2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з уточненою позовною заявою, в якій з урахуванням заяви про виправлення технічної помилки від 12.02.2018 року просила визнати недійсним правочин-додаткову угоду від 19.06.2013 року про розірвання договору купівлі-продажу майнових прав на квартиру АДРЕСА_1, який із застосуванням недобросовісності був укладений між Публічним акціонерним товариством «Куряжський Домобудівельний комплекс» і ОСОБА_2; застосувати наслідки недійсності правочину у даному випадку віндикацію, тобто витребувати у ОСОБА_3 майнові права на квартиру АДРЕСА_6, які вона набула на підставі договору купівлі-продажу майнових прав №2954 від 19.06.2013 року, укладеного з Публічним акціонерним товариством «Куряжський Домобудівельний комплекс»; визнати об'єктами права спільної сумісної власності подружжя, набутими за час шлюбу із ОСОБА_2 права на двокімнатну квартиру, загальною площею 70 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1; поділити майно, яке являється об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, набутим під час шлюбу із ОСОБА_2 та визнати за позивачкою право власності на Ѕ частку майнових прав на двокімнатну квартиру, загальною площею 70 кв. м. , яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

В обґрунтування позову зазначила, що 30 серпня 2008 року вони з ОСОБА_2 уклали шлюб, від якого мають сина. З 2013 року їх відносини погіршились, з травня 2013 року вони перестали вести спільне господарство, позивач з сином переїхала до батьків у м. Первомайський. У лютому 2014 року відносини подружжя були на нетривалий час поновлені, однак після чергового завдання тілесних ушкоджень ОСОБА_2 позивачу в травні 2014 року, шлюб розірвано згідно з рішенням суду від 17 липня 2014 року. Під час шлюбу подружжя придбало майно, зокрема спірні майнові права на квартиру, яке поділити в добровільному порядку ОСОБА_2 відмовився, в зв'язку з чим позивач звернулася до суду.Майнові права придбані на підставі договору купівлі-продажу майнових прав від 07.03.2013 року, укладеного між ОСОБА_2 та П. «Куряжський Домобудівельний комплекс», право власності на квартиру не оформлено.

19.06.2013 року договір між ОСОБА_2 та ПАТ «Куряжський Домобудівельний комплекс» був розірваний за згод сторін, за заявою ОСОБА_2 у зв'язку з нібито необхідністю великої суми коштів на лікування сина. Розірвання договору не було погоджено з позивачем, вона не надавала на це свою письмову згоду, при цьому син не потребував ніякого коштовного лікування на той час і не мав для цього лікарських рекомендацій, а кошти в сумі 325 000, 00 гривень, повернуті відповідачу ОСОБА_2 забудовником, не були використані на користь родини.

В цей день, 19.06.2013 року між ПАТ «Куряжський Домобудівельний комплекс» та ОСОБА_3 був укладений договір купівлі-продажу майнових прав на вказану квартиру. При укладенні договору купівлі-продажу ОСОБА_3 було достовірно відомо про відсутність згоди ОСОБА_1 на відчуження майнових прав на квартиру та характер відносин на цей час з ОСОБА_2, тобто ОСОБА_3 діяла у змові з ОСОБА_2 і не може вважати, добросовісним набувачем за договором ПАТ «Куряжський Домобудівельний комплекс» і ОСОБА_2

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні свої уточнені позовні вимоги підтримала у повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в уточненій позовній заяві.

Представник позивача в судовому засіданні просив задовольнити уточнені позовні вимоги, посилаючись на їх обґрунтування.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник уточнені позовні вимоги не визнали, надали заперечення на позов, де зазначили, що квартира АДРЕСА_1 та майнові права на неї не є спільною сумісною власністю. Умови договору не були виконані в повному обсязі, ОСОБА_2 07.03.2013 року було сплачено лише 325000,00 грн. 28.12.2013 року необхідно було внести 26403,74 грн., однак цього виконано не було. Після розірвання ОСОБА_2 договору купівлі-продажу майнових прав №2893 від 07.03.2013 року ОСОБА_3 уклала договір купівлі-продажу майнових прав №2893 від 19.06.2013 року за свої кошти і згідно договору сплатила гроші в розмірі 351403,00 грн.

Відповідач ОСОБА_3 до судового засідання не з'явилась, надала заперечення на позов в частині витребування у неї майнових прав на квартиру АДРЕСА_8, в обґрунтування якого зазначила, що на початку 2013 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 повідомили, що планують придбати двокімнатну квартиру та уклали договір купівлі в будинку що строїться. В червні 2013 року вони попросили гроші в борг для лікування сина, однак ОСОБА_3 відмовила, адже знала, що вони не працюють, відповідно повертати гроші нічим. Згодом ОСОБА_3 дізналася, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розривають договір та забирають гроші для лікування сина. ОСОБА_3 з чоловіком хотіли продати свій будинок та переїхати до квартири, адже стан здоров'я не дозволяє вести сільське господарство, в зв'язку з чим вирішили придбати квартиру АДРЕСА_9. Позивач особисто сповістила ОСОБА_3 коли вони будуть розривати договір купівлі-продажу майнових прав №2893 з ПАТ «Куряжський Домобудівельний комплекс» та щоб не втратити дану квартиру запропонувала ОСОБА_3 з чоловіком її купити. 19.06.2013 року ОСОБА_3 уклала з АТ «КДБК» договір купівлі- продажу майнових прав №2954. Відповідно до умов Договору ОСОБА_3 сплатила АТ «КДБК» грошову суму в розмірі 351403,74 грн., а АТ «КДБК» передало їй майнові права на квартиру.

Представник відповідача ПАТ «Куряжський Домобудівельний комплекс» надав заперечення на позов.

В обґрунтування своїх заперечень зазначив, що при укладенні договорів купівлі-продажу майнових прав від 07 березня 2013 року № 2893 з відповідачем ОСОБА_2 та від 19.06.2013 року № 2954 з відповідачем ОСОБА_3 АТ «КДБК» було дотримано загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені ст. 203 ЦК України.

Згідно абзацу 2 п. 6.2 Договору купівлі-продажу майнових прав від 07 березня 2013 року № 2893, договір може бути розірваний «за згодою сторін». На підставі заяви сторони договору ОСОБА_2 19 червня 2013 року була укладена додаткова угода про розірвання договору купівлі-продажу майнових прав № 2893.

Згідно п. 2 додаткової угоди АТ «КДБК» повернуло ОСОБА_2 грошові кошти сплачені ним за договором у сумі 325000,00 грн., що підтверджується копією видаткового касового ордеру від 19.06.2013 р. АТ «КДБК» ані під час укладення Договору, ані під час укладення додаткової угоди про розірвання договору, яка є предметом позовних вимог, не було відомо, що грошові кошти внесені ОСОБА_2, належать подружжю ОСОБА_2.

Також АТ «КДБК», під час укладення додаткової угоди, яка є предметом позовних вимог, не було відомо, що ОСОБА_2 не отримав згоди на це другого з подружжя, а саме позивача по справі.

Відповідно до ч. 2 ст. 65 Сімейного Кодексу України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Згідно ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою, третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

При укладенні додаткової угоди від 19.06.2016 року про розірвання Договору усі вимоги були додержані. Чинним цивільним законодавством не передбачено будь-яких інших вимог до договору купівлі-продажу майнових прав між юридичною та фізичною особою, крім тих, що він повинен бути укладений у письмовій формі.

Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України по справі №6-1568цс15 від 21.10.2015 року, укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладав договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Також АТ «КДБК» звертає увагу на те, що згідно п. 3.2.1 договору купівлі-продажу майнових прав від 07.03.2013 р. № 2893 Продавець АТ «КДБК» зобов'язався передати Покупцю ОСОБА_2 майнові права на квартиру в 3-х денний строк з дня здійснення повної оплати майнових прав. У зв'язку з тим, що повна оплата майнових прав здійснена не була, майнові права на квартиру ОСОБА_2 за актом приймання-передачі, як це передбачено договором, не передавались, тобто й розпоряджатись ОСОБА_2 зазначеними майновими правами фактично не мав можливості.

Таким чином, враховуючи те, що відповідач АТ «КДБК» на момент укладення додаткової угоди про розірвання договору купівлі-продажу майнових прав на квартиру з ОСОБА_2 не знав та не міг знати про те, що останній не отримав згоди дружини на розірвання договору; вказані майнові права на кватиру не перейшли у власність подружжя ОСОБА_2, - відповідач вважає, що позовні вимоги в частині визнання недійсною додаткової угоди від 19.06.2013 року про розірвання договору купівлі-продажу майнових прав від 07.03.2013 року № 2893 між АТ «КДБК» та ОСОБА_2 є необгрунтованими і просить суд в їх задоволенні позивачці відмовити.

Стосовно позовних вимог про витребування у ОСОБА_3 майнових прав на квартиру АДРЕСА_1, які вона придбала на підставі договору купівлі-продажу майнових прав № 2954 від 19.06.2013 року, укладеного з АТ «КДБК», відповідач вважає, що вони також не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. 19.06.2013 року АТ «КДБК» уклало з Відповідачкою ОСОБА_3 договір купівлі- продажу майнових прав №2954. Відповідно до умов Договору саме ОСОБА_3 сплатила АТ «КДБК» визначену грошову суму, а АТ «КДБК» передало їй майнові права на квартиру.

Зазначений договір є правомірним, оскільки його недійсність прямо не встановлена законом і він не був визнаний судом недійсним. Позивачка в своєму позові не заявляла вимог про визнання недійсним зазначеного Договору та не надала суду відповідних доказів на підтвердження недійсності Договору.

Посилання в позовній заяві на те, що ОСОБА_3 не може вважатися добросовісним набувачем за договором, є безпідставним оскільки сторонами Договору купівлі-продажу майнових прав № 2954 від 19.06.2013 року є ОСОБА_3 та АТ «КДБК» і саме АТ «КДБК» було власником майнових прав на квартиру під час укладення договору з ОСОБА_3

Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши надані матеріали, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що з 30.08.2008 року по 17.07.2014 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у шлюбі (т.1 а.с. 10).

07 березня 2013 року в період шлюбу з ОСОБА_1 між відповідачем ОСОБА_2 та ПАТ «Куряжський Домобудівельний комплекс» було укладено договір купівлі-продажу майнових прав від № 2893 на квартиру АДРЕСА_6.

Згідно з п. 2.1 договору купівлі-продажу майнових прав від 07 березня 2013 року № 2893 продавець АТ «КДБК» зобов'язався передати майнові права на квартиру АДРЕСА_1 у власність покупцю ОСОБА_2, а покупець зобов'язується прийняти майнові права на квартиру та оплатити їх на умовах та в порядку, визначених у договорі.

Пунктом 3.2.1 договору купівлі-продажу майнових прав від 07 березня 013 року № 2893 продавець АТ «КДБК» зобов'язався передати покупцю ОСОБА_2 майнові права на квартиру в триденний строк з дня здійснення повної оплати майнових прав. Згідно графіку в строк до 07 березня 2013 року покупець зобов'язується сплатити 325000 грн, а 26403,74 грн - до 28 грудня 2013 року.

Відповідно до абзацу 2 п. 6.2 договору купівлі-продажу майнових прав від 07 березня 2013 року № 2893 договір може бути розірваний за згодою сторін. (т.1 а.с. 85- 87 ).

На підставі заяви сторони договору ОСОБА_2 від 19 червня 2013 року була укладена додаткова угода про розірвання договору купівлі-продажу майнових прав № 2893 . (т.1 а.с. 90, 129).

Згідно з п. 2 додаткової угоди АТ «КДБК» повернуло ОСОБА_2 грошові кошти, сплачені ним за договором у сумі 325000 грн, що підтверджується копією видаткового касового ордеру від 19 червня 2013 року.(т.1 а.с. 157 ).

Того ж дня, 19 червня 2013 року, між ОСОБА_3 - матір'ю відповідача та АТ «КДБК» було укладено договір купівлі-продажу майнових прав на квартиру АДРЕСА_1 ( т.1 а.с.149-154 ).

Згідно графіку оплати майнових прав ОСОБА_3 зобов'язана сплатити 325000 грн до 19 червня 2013 року, а 26403,74 грн - до 28 грудня 2013 року. Зазначені суми ОСОБА_3 сплатила. (т.1 а.с.154-157)

Згідно з ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Вимогами ч. 3 ст.12, ч.1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до роз'яснень, що містяться у пунктах 22, 23, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст.ст. 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи із дійсної вартості на час розгляду справи. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільного майна, наявного на час припинення спільного господарства, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

Відповідно до ч. 2 ст. 65 Сімейного Кодексу України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України по справі №6-1568цс15 від 21.10.2015 року, укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладав договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Позивач в своїх уточнених позовних вимогах просить визнати недійсним правочин-додаткову угоду від 19.06.2013 року про розірвання договору купівлі-продажу майнових прав на квартиру АДРЕСА_1, який із застосуванням недобросовісності був укладений між Публічним акціонерним товариством «Куряжський Домобудівельний комплекс» і ОСОБА_2; застосувати наслідки недійсності правочину у даному випадку віндикацію, тобто витребувати у ОСОБА_3 майнові права на квартиру АДРЕСА_6, які вона набула на підставі договору купівлі-продажу майнових прав №2954 від 19.06.2013 року, укладеного з Публічним акціонерним товариством «Куряжський Домобудівельний комплекс».

Предметом доказування при визнанні недійсною додаткової угоди є той факт чи відповідає додаткова угода вимогам статей 203, 215 ЦК України.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Вирішуючи спір про визнання угоди недійсною, суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків.

Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Суд при розгляді справи не установив обставин наявності підстав для недійсності оскаржуваної додаткової угоди від 19.06.2013 року про розірвання договору купівлі-продажу майнових прав на квартиру АДРЕСА_1.

Крім того, позивач не є стороною вказаної додаткової угоди. І тому, порушені права позивача не будуть захищенні належним чином, пред'явленням позову про визнання недійсною додаткової угоди та визнання права власності.

Отже, позивачем неправильно обраний спосіб захисту своїх прав пред'явленням позовних вимог щодо визнання недійсною додаткової угоди № 1 від 19 червня 2013 року про розірвання договору купівлі-продажу майнових прав на квартиру АДРЕСА_1 та витребування майнових прав у ОСОБА_3, а також визнання за позивачем права власності на 1/2 частину майнових прав на спірну квартиру.

Вищий Спеціалізований суд України в своїй ухвалі від 25.10.2017 року зазначив, що при новому розгляді справи, судам необхідно на підставі встановлених в повному обсязі фактичних обставин справи вирішити питання про застосування належного та ефективного способу захисту позивачем її порушеного права; роз'яснити позивачу її процесуальні дії з метою обрання ефективного та неналежного способу захисту порушеного права, відповідно до вимог ст. 16 ЦК України; та в порядку ч. 4 ст. 10 ЦПК України роз'яснити наслідки не вчинення вказаних процесуальних дій.

Судом в судовому засіданні роз'яснено позивачці норми ст. ст. 4, 5, 12, 13, 15, 43, 49 ЦПК України та її право на кваліфіковану юридичну допомогу.

При цьому позивачка уточнила вимоги, але не змінила спосіб захисту своїх прав.

10.12.2018 року під час розгляду справи по суті та перед судовими дебатами позивачем було надано уточнені вимоги із зміною способу захисту своїх порушених прав, однак ухвалою суду від 05.02.2019 року зазначена позовна заява була їй повернута, оскільки вона подана із закінченням процесуальних строків та порушенням вимог ст. 49 ЦПК України.

Таким чином позивач у відповідні строки не скористалась своїми процесуальними правами та не обрала ефективного та належного способу захисту порушеного права.

При цьому судом встановлено наступні факти та відповідні ним правовідносини:

Відповідно до ч. 4 ст. 65 СК України, договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Доводи ОСОБА_2, що розірвання договору відбулося у зв'язку з потребою у великій сумі коштів на лікування сина ОСОБА_4, у зв'язку з чим він просив розірвати цей договір та повернути йому сплачені 07 березня 2013 року кошти в сумі 325 000 грн, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні та заперечуються позивачем.

При цьому позивачем було вказано, що станом на 2013 рік син ОСОБА_4 не хворів на неврологічне захворювання, яке було виявлено у нього згодом, 29 серпня 2013 року.

Також в судовому засіданні не знайшов свого підтвердження той факт, що кошти, отримані ОСОБА_2 19 червня 2013 року згідно з п.2 додаткової угоди АТ «КДБК» у сумі 325 000 грн, отримані та використані ОСОБА_2 саме в інтересах сім'ї.

Таким чином, оскільки грошові кошти не були використанні в інтересах сім'ї, однак вони були сплаченні ОСОБА_2, згідно договору купівлі-продажу майнових прав № 2893, 07 березня 2013 року, під час шлюбу сторін у справі, то грошові кошти у розмірі 325 000 грн є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя і підлягають поділу, як спільне майно подружжя.

За нормами частини четвертої статті 203 ЦК України правочин має вчинятись у формі, встановленій законом.

Отже, згода одного з подружжя на відчуження цінного спільного сумісного майна має бути надана в письмовій формі.

Разом з тим, відсутність такої згоди сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним.

Так, пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність.

Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

Законодавством не встановлено недійсності правочину при відчуженні спільного сумісного майна подружжя без письмової згоди одного з подружжя, а тому при розгляді спорів про розподіл цінного спірного майна та визнання недійсними правочинів з відчуження такого без письмової згоди одного з подружжя, за умови наявності іншої згоди, суди мають виходити з права одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім'ї майна.

Однак вищезазначені вимоги позивачкою ОСОБА_1 не були заявлені у встановлені процесуальні строки.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 60 ЦПК України, про обов'язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Стосовно позовних вимог про витребування у ОСОБА_3 майнових прав на квартиру АДРЕСА_1, які вона придбала на підставі договору купівлі-продажу майнових прав № 2954 від 19.06.2013 року, укладеного з АТ «КДБК», необхідно зазначити, що ОСОБА_3 сплатила АТ «КДБК» грошову суму в розмірі 351403,74 грн., а АТ «КДБК» передало їй майнові права на квартиру.

Зазначений договір є правомірним, оскільки його недійсність прямо не встановлена законом і він не був визнаний судом недійсним, таким чином дана вимога не підлягає задоволенню.

Обґрунтовуючи судове рішення, окрім того, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 ЗУ «про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії « ( Ruiz Torija v.Spain) від 09 грудня 1994 року, серія А, №303А, п. 2958, згідно з яким, Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, н яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 ст. 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення може бути різною залежно від характеру рішення.

Отже, враховуючи вищезазначене, позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання недійсним правочину-додаткової угоди від 19.06.2013 року про розірвання договору купівлі-продажу майнових прав на квартиру АДРЕСА_1, який із застосуванням недобросовісності був укладений між Публічним акціонерним товариством «Куряжанський Домобудівельний комплекс» і ОСОБА_2; застосування наслідків недійсності правочину у даному випадку віндикації, тобто витребування у ОСОБА_3 майнових прав на квартиру АДРЕСА_6, які вона набула на підставі договору купівлі-продажу майнових прав №2954 від 19.06.2013 року, укладеного з Публічним акціонерним товариством «Куряжський Домобудівельний комплекс»; визнання об'єктами права спільної сумісної власності подружжя, набутими за час шлюбу із ОСОБА_2 права на двокімнатну квартиру, загальною площею 70 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1; поділ майна, яке являється об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, набутим під час шлюбу із ОСОБА_2 та визнання за позивачкою права власності на Ѕ частку майнових прав на двокімнатну квартиру, загальною площею 70 кв. м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 не підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 4,5,12,13,15,76,81,141,258,259,263,264,265,354ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа: Публічне акціонерне товариство «Куряжанський Домобудівельний комплекс» про визнання недійсним правочину, застосування наслідків недійсності правочину, визнання майна об'єктами права спільної сумісної власності подружжя та поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя- відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду через Ленінський районний суд м.Харкова, шляхом подачі апеляційної скарги у 30-денний строк з дня оголошення.

Відповідно до ч. 1 ст. 354 ЦПК України, якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення виготовлений 12 лютого 2018 року.

Суддя В.Г. Пашнєв