З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
27 грудня 2019 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі:
головуючого судді - Орєхова О. І. ,
за участі секретаря - Сокур О. В.,
позивача - ОСОБА_1 ,
представника позивача - ОСОБА_2
розглянувши у відкритому судовому засіданні в загальному позовному провадженні в залі суду № 2 в м. Біла Церква цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження нерухомим майном шляхом виселення, -
У вересні 2019 року позивач ОСОБА_1 звернулася до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовною заявою до ОСОБА_3 про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження нерухомим майном шляхом виселення, посилаючись на наступні обставини.
Вона, ОСОБА_1 , як заявник по справі 17.05.2019 року зверталась до Білоцерківського відділу поліції із заявою про прийняття мір з метою виселення громадянина ОСОБА_3 з частини будинку за адресою: АДРЕСА_1 , який належить їй на праві приватної власності згідно спадщина за законом.
В результаті розгляду звернення 01.06.2019 року вона отримала відповідь з приводу рекомендації звернутися до суду.
Частина будинку АДРЕСА_1 належала на праві приватної власності її рідній сестрі ОСОБА_4 в період з 08.04.2003 року. Її сестра померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Вона 17.03.2018 року за законом успадкувала право на спадщину - нерухоме майно, що складається із квартири загальною площею 38,4 кв.м., жилою площею 20,7 кв.м. у складі 2 житлові кімнати та невеличку кухню.
Коли її сестра була жива, то з відповідачем ОСОБА_3 проживала як із співмешканцем, тобто ніякої реєстрації шлюбних відносин не було. Даного громадянина в квартирі, що належала ОСОБА_4 прописано не було.
За період проживання відповідача з її сестрою, останній не працював, жив на забезпечення її сестри, зловживав спиртними напоями. Спільно майна разом вони не нажили, ніякого господарства не вели.
З приводу проживання громадянина ОСОБА_3 в будинку після смерті її сестри, він просив її пожити, в даному приміщенні до 1 року. Вона йому дозволила. Через рік проживання в будинку після смерті її сестри, вона йому сказала, що він виселявся, після чого відповідач почав не допускати її до житла.
Відповідач ОСОБА_3 за комунальні послуги будинку, а саме вода, газ, світло в період з травня 2018 року по 2019 рік не платив.
Тому вона, як власниця вищевказаного будинку не має можливості вільно володіти та розпоряджатися своїм майном.
Просила суд усунути перешкоди у здійснені нею права користування та розпорядження своєю квартирою за адресою: АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_3 з вищезазначеної квартири ( а. с. 6-8 ).
Ухвалою судді від 04 жовтня 2019 року постановлено прийняти позовну заяву до розгляду та відкрити провадження у справі вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження нерухомим майном шляхом виселення. Постановлено провести розгляд справи за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 15 годину 00 хвилин 01 листопада 2019 року ( а. с. 24-25 ).
Ухвалою суду від 27 листопада 2019 року закрито підготовче засідання та призначено справу до розгляду по суті на 12 годину 00 хвилин 27 грудня 2019 року ( а. с. 43-44 ).
В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 кожний окремо підтримали позовні вимоги, надали пояснення аналогічні викладеним в позовній заяві та просили вимоги задовольнити.
Позивач не заперечувала проти заочного розгляду справи та судові витрати просила залишити за нею.
Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце слухання справи повідомлений належним чином, про що в матеріалах справи свідчить наявне оголошення.
Свідок ОСОБА_5 в судовому засіданні пояснила, що вона є сусідкою та проживає за адресою: АДРЕСА_2 . Зазначила, що дійсно за адресою: АДРЕСА_1 мешкає відповідач ОСОБА_3 , який веде аморальний спосіб життя. Вона неодноразово була свідком того, що ОСОБА_3 висловлювався в адрес ОСОБА_1 нецензурною лайкою, погрожував та не допускав до оселі. Їй відомо, що ОСОБА_3 не сплачує комунальні послуги, всі витрати несе ОСОБА_1 .
Стаття 280 ЦПК України визначає, що суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Оскільки, належним чином повідомлений відповідач ОСОБА_3 не з`явився в судове засідання, будучи належним чином повідомлений про дату, час і місце судового розгляду, не повідомивши суду про поважність причини неявки та не надав відзив і позивач не заперечує проти такого вирішення справи, а саме заочного, суд вважає за необхідним по даній справі провести заочний розгляд.
Ухвалою суду від 27.12.2019 року постановлено провести заочний розгляд справи у вищезазначеній цивільній справі.
Відповідно до ч. 2 ст. 281 ЦПК України розгляд справи і ухвалення рішення проводяться за правилами загального чи спрощеного позовного провадження з особливостями, встановленими цією главою.
Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Суд, вислухавши пояснення позивача та її представника, свідка, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлені наступні обставини та спірні їм правовідносини.
В судовому засіданні встановлено, що частина будинку АДРЕСА_1 належала на праві приватної власності ОСОБА_4 , яка була сестрою позивача ОСОБА_1 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується наявним в матеріалах справи копією свідоцтва про смерть ( а. с. 17 ).
Після смерті ОСОБА_4 , ОСОБА_1 успадкувала 17.03.2018 року за законом право на спадщину - нерухоме майно, що складається із квартири загальною площею 38,4 кв.м., жилою площею 20,7 кв.м. у складі 2 житлові кімнати та невеличку кухню, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується наявним в матеріалах справи Свідоцтвом про право на спадщину за законом ( а. с. 11 ).
Встановлено, що за життя ОСОБА_4 , остання проживала за вищевказаною адресою з відповідачем ОСОБА_3 без реєстрації шлюбу, відповідач проживав без реєстрації місця проживання.
Після смерті ОСОБА_4 , ОСОБА_3 залишився проживати за вказаною адресою та останній відмовляється виселитися.
Встановлено, що проживаючи за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_3 користується комунальними послугами, але не сплачує їх, зазначені витрати несене позивач.
Звертаючись до суду з вищевказаними вимогами позивач наголошує на тому, що вона як власник майна не може вільно володіти та розпоряджатися своїм майном, відповідач чинить їй перешкоди в цьому.
Відповідно ч.ч.1-4 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Згідно ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дні, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин ( фактів ), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.
Частиною 2 статті 77 ЦПК України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухвалені судового рішення.
Частиною 5, 6 статті 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно ч.1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Згідно з частиною першою, другою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
За змістом частин першої та другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Тлумачення статті 391 ЦК України свідчить, що негаторний позов застосовується для захисту права власності від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння коли право власності може бути порушено без безпосереднього вилучення майна у власника.
У пунктах 38, 92 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 року у справі № 653/1096/16-ц зроблено висновок, що негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Допоки особа є власником нерухомого майна, вона не може бути обмежена у праві звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження цим майном, зокрема і шляхом виселення. А тому негаторний позов може бути пред`явлений упродовж всього часу тривання відповідного правопорушення.
У постанові Верховного Суду України від 27 травня 2015 року у справі № 6-92цс15 зроблено висновок, що положення статті 391 ЦК України підлягають застосуванню лише в тих випадках, коли між сторонами не існує договірних відносин і майно перебуває у користуванні відповідача не на підставі укладеного з позивачем договору.
За змістом статті 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлено щодо нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.
Отже, позивач ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 , в якому проживає ОСОБА_3 без реєстрації або укладення відповідного договору з позивачем.
Статтею 9 ЖК Української РСР встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Відповідно до ст. 109 ЖК Української РСР, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом.
Згідно ст. 150 ЖК Української РСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
Встановлено, що відповідач ОСОБА_3 не є членом сім`ї позивача ОСОБА_1 , а тому проживання та користування майном, що належить позивачу є порушенням останньої права вільно користуватися та розпоряджатися належним майном.
Таке перешкоджання у вільному праві користуванні та розпорядженні майном позивачем з боку відповідача підтверджено в судовому засіданні і свідком ОСОБА_5 .
Свідок ОСОБА_5 наголошувала на тому, що вона неодноразово була свідком того, що ОСОБА_3 висловлювався в адрес ОСОБА_1 нецензурною лайкою, погрожував та не допускав останню до оселі.
За порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинок, квартиру тощо від будь-яких осіб, у тому числі, осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі, у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Такий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 22.11.2018 року у справі № 591/4595/16-ц.
Як вбачається з матеріалів справи та не спростовано в судовому засіданні, відповідач в розумінні ст. 3 СК України та ч. 2 ст. 64 ЖК України не є членом сім`ї позивача.
Частиною першою статті 383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.
Аналіз наведених норм цивільного законодавства дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю у певний спосіб.
Враховуючи вищевикладене та виходячи з того, що ОСОБА_3 перешкоджає ОСОБА_1 у повній мірі реалізовувати своє право власності, права останньої підлягають захисту відповідно до статті 391 ЦК України.
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
За таких обставин, суд дослідивши та проаналізувавши докази у справі, керуючись завданнями цивільного судочинства щодо справедливого розгляду і вирішення цивільних справ, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження нерухомим майном шляхом виселення є цілком обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.
Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Згідно із п. 1 ч.ч.1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на - відповідача.
Оскільки позивач в судовому засіданні просила залишити судові витрати за нею, то суд вважає за можливим понесені позивачем при зверненні до суду судові витрати у розмірі 768,40 гривень віднести за рахунок позивача.
На підставі вищевикладеного та керуючись ст. 3 СК України, ст. ст. 9, 64, 109, 150, 156 ЖК України, ст. ст. 317, 319, 321, 383, 401 ЦК України, ст. ст. 2, 5, 13, 19, 76, 77, 78, 81, 89, 133, 141, 263, 265, 273, 280-289 ЦПК України, суд, -
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження нерухомим майном шляхом виселення, - задовольнити.
Усунути ОСОБА_1 перешкоди у користуванні та розпорядженні належною їй квартирою за адресою: АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_3 з нього.
Судові витрати залишити за позивачем.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Київського апеляційного суду через Білоцерківський міськрайонний суд Київської області потягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому цим Кодексом.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Учасникам справи, які не були присутні в судовому засіданні, або якщо судове рішення було ухвалено поза межами судового засідання чи без повідомлення ( виклику ) учасників справи, копія судового рішення надсилається протягом двох днів з дня його складання у повному обсязі в електронній формі у порядку, визначеному законом, - у випадку наявності у особи офіційної електронної адреси, або рекомендованим листом з повідомленням про вручення - якщо така адреса відсутня.
Позивач: ОСОБА_1 ( адреса проживання: АДРЕСА_4 , ІНП: НОМЕР_1 );
Відповідач: ОСОБА_3 ( адреса проживання: АДРЕСА_1 ).
Повне судове рішення складено 03 січня 2020 року.
Заочне рішення надруковано в нарадчій кімнаті в одному примірнику.
СуддяО. І. Орєхов