ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/288/19 Справа № 177/475/18 Суддя у 1-й інстанції - Суботіна С.А. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2019 року м.Кривий Ріг

Справа № 177/475/18

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Барильської А.П., Бондар Я.М.

секретар судового засідання - Голуб О.О.

сторони:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - Акціонерне товариство "ДТЕК Дніпровські електромережі",

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 22 серпня 2018 року, яке ухвалене суддею Суботіною С.А. о 13 годині 52 хвилин в місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 27 серпня 2018 року, -

ВСТАНОВИВ:

У березні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «ДТЕК Дніпрооблнерего», правонаступником якого є Акціонерне товариство "ДТЕК Дніпровські електромережі" (надалі - АТ "ДТЕК Дніпровські електромережі"), про визнання недійсною додаткової угоди по договору про постачання електричної енергії, зміну умов договору.

В обґрунтування позову зазначила, що відповідно до договору № 550 від 30.11.2009 року, який складений за формою для не побутових споживачів, відповідач здійснює постачання електричної енергії до колишнього комплексу відпочинку «Кудашівський», за адресою: АДРЕСА_1, де позивач фактично проживає.

Тривалий час відповідач визнавав, що електрична енергія споживається у побутових цілях, тому розрахунки за вказаним договором здійснювалися за тарифами для побутових споживачів (2 група споживачів).

29.03.2017 року відповідач склав лист, у якому, посилаючись на зміни та доповнення до ПКЕЕН, стверджував, що позивач мав здійснювати розрахунки за договором за тарифами для не побутових споживачів. Одночасно пропонував внести зміни у договір № 550, зазначивши групу 1 споживання (суб'єкти господарювання).

29.09.2017 року відповідач склав попередження про припинення постачання електричної енергії, у зв'язку з розірванням договору № 550. Позивач зазначала, що під впливом роз'яснень відповідача, під загрозою припинення постачання електричної енергії до власного житла - колишнього комплексу відпочинку «Кудашівський», вона вимушена була підписати додаткову угоду, складену відповідачем.

Вказувала, що підписала додаткову угоду під впливом помилки та під впливом психологічного тиску, а саме, будучи людиною похилого віку, необізнаною у питаннях постачання електричної енергії, припустилася помилки щодо аргументів листа відповідача від 29.03.2017 року та уклала додаткову угоду під впливом загрози припинення постачання електричної енергії, що було б дуже болісним для неї, як людини похилого віку. Зважаючи на викладене, просила суд визнати недійсною додаткову угоду до договору.

Отримавши консультацію адвоката, 29.12.2017 року позивач надіслала відповідачу лист з пропозицією внести зміни в договір, а саме привести його у відповідність з останньою редакцією ПКЕЕН, відповідь на який відповідач так і не надав.

Посилаючись на те, що з 2009 року по теперішній час, на вище вказаному об'єкті, вона споживає електричну енергію виключно в побутових цілях, ніякої підприємницької діяльності не здійснює, а тому має право сплачувати за електричну енергію за тарифами для побутових споживачів, позивач просила суд: визнати недійсною додаткову угоду від 19.12.2017 року до Договору про постачання електричної енергії № 550 від 30.11.2009 року, укладену між позивачем та ПАТ «ДТЕК Дніпрообленерго», змінити договір № 550 від 30.11.2009 року, виклавши його в редакції проекту, складеного позивачем та надісланого відповідачу 29.12.2017 року.

Рішенням Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 22 серпня 2018 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення її позовних вимог, посилаючись на неповне та необ'єктивне дослідження судом першої інстанції доказів у справі. Зокрема зазначає, що оспорювану додаткову угоду вона підписала виключно під загрозою припинення електропостачання, а суд першої інстанції не надав належної оцінки таким її твердженням та не взяв до уваги, що, у місці проживання позивача, АТ "ДТЕК Дніпровські електромережі" є монополістом та підписання додаткової угоди не є вільним вибором контрагента, оскільки альтернативи не існує. Після підписання оспорюваної угоди позивач невідкладно реалізувала своє право на безперервне електропостачання та звернулася до суду з даним позовом. При цьому, позивач вважає, що суд невірно виходив із статусу об'єкта енергопостачання, адже вирішальним для встановлення тарифів за електроенергію являється саме призначення споживання електроенергії - в даному випадку для задоволення умов проживання фізичної особи. Також вважає, що вона є саме побутовим споживачем та тарифи за електроенергію щодо неї мають застосовуватися як для населення.

У відзиві на апеляційну скаргу, до якого додано докази надсилання копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи, АТ "ДТЕК Дніпровські електромережі"зазначає, що оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим, в процесі розгляду справи суд не порушив норм ні матеріального, ні процесуального права, а тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, представників позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 та адвоката ОСОБА_3, які, кожен окремо, підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити, представника відповідача АТ «ДТЕК Дніпровські електромережі» - Сагайдак К.С., яка заперечувала проти доводів апеляційної скарги та просила залишити її без задоволення, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 30.11.2009 року між ВАТ «ЕК «Дніпрообленерго»», правонаступником якого є АТ «ДТЕК «Дніпровські електромережі» (а.с.100-103), та ОСОБА_1 укладено договір про постачання електричної енергії № 550 від 30.11.2009 (а.с.15-19), за умовами якого постачання електричної електроенергії здійснювалося до колишнього комплексу відпочинку «Кудашівський», розташованого за адресою: АДРЕСА_1.

Нарахування вартості електричної енергії за цим Договором здійснювалося для ОСОБА_1, як для побутового споживача (а.с. 20-36).

Відповідно до п. 9.8.1 цього Договору, він вважається щорічно продовженим на наступний календарний рік, якщо за місяць до закінчення терміну дії Договору жодною із сторін не буде заявлено про припинення його дії або перегляд його умов (а.с.19 - зворот).

29.03.2017 року Криворізький центр обслуговування клієнтів ПАТ «Дніпрообленерго», правонаступником якого є АТ «ДТЕК «Дніпровські електромережі» , надіслав лист ОСОБА_1, у якому роз'яснено про зміни в законодавстві, які передбачають можливість застосування тарифів для населення лише для споживачів об'єктів, які мають статус житла або господарських споруд, а також рекомендовано надати до 29.04.2017 року документи, що підтверджують статус житла або господарських споруд об'єкту електропостачання (бази відпочинку), або, у разі не надання таких документів, підписати текст додаткової угоди до договору щодо встановлення тарифів, як для не побутового споживача (а.с.37-41, 63).

ОСОБА_1 у визначений у листі строк не виконала вище вказаних умов, а тому відповідачем підготовлено попередження про припинення постачання електроенергії № 550/55/2017 від 29.09.2017 року, відповідно до якого припинення електроенергії передбачалося з 10:00 години 01.01.2018 року (а.с.42).

07.12.2017 року ОСОБА_1 звернулася до відповідача із заявою, в якій, вказуючи про планування переведення об'єкту колишнього комплексу відпочинку «Кудашівський» у житловий фонд, просила не здійснювати відключення електропостачання та обстежити об'єкт на предмет споживання електричної енергії виключно для побутових потреб (а.с.87).

19.12.2017 року між сторонами укладено Додаткову угоду № 4 до договору про постачання електричної енергії № 550 від 30.11.2009 року, на умовах визначених відповідачем, яка підписана від імені позивача за довіреністю - ОСОБА_2 (а.с.64-65).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено, що Додаткову угоду № 4 до договору про постачання електричної енергії № 550 від 30.11.2009 року вона уклала внаслідок помилки та із застосуванням психологічного тиску, а правові підстави для внесення змін до Договору про постачання електричної енергії №550 від 30.11.2009 року відсутні.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, так як їх суд першої інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 204 ЦК України встановлено презумпція правомірності правочину, згідно якого правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно із частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

Відповідно до ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. У разі визнання правочину недійсним особа, яка помилилася в результаті її власного недбальства, зобов'язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки. Сторона, яка своєю необережною поведінкою сприяла помилці, зобов'язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки.

Згідно з п. 19 Постанови Пленуму ВС України № 9 від 06.11.2009 « Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину.

Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи

неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для

визнання правочину недійсним.

За змістом статей 230, 231 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним.

Для визнання правочину недійсним позивач має довести наступні обставини: 1) факт застосування до нього (до потерпілої сторони правочину) фізичного чи психологічного тиску з боку іншої сторони чи з боку третьої особи; 2) вчинення правочину проти своєї справжньої волі; 3) наявність причинного зв'язку між фізичним або психологічним тиском і вчиненням правочину, який оспорюється.

При вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (стаття 231 ЦК), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов'язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім'ї, родичів тощо або їх майна. Факт насильства не обов'язково має бути встановлений вироком суду, постановленим у кримінальній справі (пункт 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»).

Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Як закріплено в ч. 2 ст. 76 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст. 81 ЦПК України).

Як встановлено судом першої інстанції та не спростовано у суді апеляційної інстанції, укладенню між сторонами додаткової угоди № 4 до договору про постачання електричної енергії № 550 від 30.11.2009 року передувало листування між сторонами. Зокрема, відповідачем надано чіткі роз'яснення позивачу (а.с.62) щодо можливості надання електричної енергії за тарифом для населення за умови надання документів, що підтверджують статус житлового фонду об'єкту електропостачання, або укладення додаткової угоди на умовах запропонованих відповідачем. Після невиконання запропонованих умов, позивач була завчасно повідомлена про можливість відключення електричної енергії (а.с.63, 42), після чого подала заяву про її не відключення та підготовку документів щодо переведення об'єкту до житлового фонду, а пізніше укладала додаткову угоду, що свідчить про обізнаність позивача щодо суті спірних правовідносин.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що у місці проживання позивача АТ "ДТЕК Дніпровські електромережі" є монополістом та підписання додаткової угоди не є вільним вибором контрагента, оскільки альтернативи не існує, колегією суддів відхиляються, оскільки такі твердження жодним чином не підтверджують факт помилки або ж психологічного тиску на позивача з боку АТ "ДТЕК Дніпровські електромережі".

Отже, позивачем не доведено належними та допустимими доказами наявності правових підстав, визначених статтями 229 - 231 ЦК України, для визнання спірного правочину недійсним.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, на підставі зібраних у справі доказів, дійшов правильного висновку щодо відмови в задоволенні позовних вимог в частині визнання оспорюваного правочину недійсним, оскільки ОСОБА_1 не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що оспорюваний договір був укладений під впливом помилки та психологічного тиску зі сторони АТ "ДТЕК Дніпровські електромережі".

Відповідно до ч. 1 ст. 714 ЦК України за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов'язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов'язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання.

Згідно ч. 1 ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Відповідно до ст. 648 ЦК України, зміст договору, укладеного на підставі правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, обов'язкового для сторін (сторони) договору, має відповідати цьому акту. Особливості укладення договору на підставі правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування встановлюються актами цивільного законодавства.

Відповідно до статті 3 Закону України «Про електроенергетику» відносини, пов'язані з виробництвом, передачею, постачанням і використанням енергії, регулюються цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Правила користування електричною енергією для населення, затверджених Постановою КМ України № 1357 від 26.07.1999 року, зі змінами, внесеними постановою КМ України № 591 від 23.08.2016 року, регулюють відносини між побутовими споживачами та енергопостачальниками. При цьому, побутовий споживач - фізична особа, яка використовує електричну енергію для задоволення власних побутових потреб на підставі договору про користування електричною енергією з електропостачальником; об'єкт побутового споживача - житловий будинок (частина будинку), квартира або будівля, які розміщені за однією адресою та належать одній фізичній особі або декільком фізичним особам на правах власності або користування; побутові потреби - споживання (використання) електричної енергії для задоволення умов проживання та/або перебування фізичних осіб на об'єкті побутового споживача, включаючи прибудинкову (присадибну територію), в тому числі для індивідуального будівництва (реконструкції) об'єктів приватного домогосподарства, крім потреб підприємницької, господарської діяльності; непобутові потреби - споживання (використання) електричної енергії на об'єкті побутового споживача для задоволення потреб підприємницької, господарської діяльності.

Відповідно до п. 1 Порядку застосування тарифів на електроенергію, затвердженого Постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики № 498 від 23.04.2012 року, вказаний порядок є обов'язковим до застосування ліцензіатами з постачання електричної енергії за регульованим тарифом при здійсненні постачання електричної енергії населенню. При цьому, до категорії населення належать фізичні особи, які споживають електричну енергію для власних побутових потреб у житлових будинках, квартирах (у тому числі квартирах, які розташовані на цокольних поверхах багатоквартирних житлових будинків), гуртожитках; для потреб особистого селянського господарства, присадибних і садових ділянок, дач; освітлення особистих гаражів та боксів.

Відповідно до п. 2.1.2 цього Порядку, до багатоквартирних будинків не належать туристичні бази, табори, будинки відпочинку.

На підставі наведених правових норм суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що об'єкт - колишній комплекс відпочинку «Кудашівський», за адресою: АДРЕСА_1, не відноситься до об'єктів побутового споживача, що не дає можливості укладення договору з позивачем як побутовим споживачем та відповідно проведення оплати за тарифами для побутового споживача.

Аналогічного висновку дійшла Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики та комунальних послуг, за результатами розгляду звернення позивача (а.с.79-82), та доводи апеляційної скарги правильність висновків суду першої інстанції не спростовують.

Доводи позивача щодо не здійснення нею підприємницької діяльності за вказаною адресою (а.с.114-121), а також її постійне проживання за вказаною адресою (а.с.14), не мають правового значення для вирішення даного спору, оскільки вказаний об'єкт електропостачання не відноситься до об'єкту побутового споживання.

До того ж, як вірно зазначено судом першої інстанції, між сторонами було укладено Додаткову угоду № 4 до договору про постачання електричної енергії № 550 від 30.11.2009 року, яка є чинною на теперішній час та якою врегульовано порядок проведення нарахувань за спірним об'єктом споживання (а.с.111-113).

Доводи, викладені в апеляційні скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов'язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв'язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 22 серпня 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному поряду безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 25 січня 2019 року.

Головуючий:

Судді: