З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
18 січня 2019 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі:
головуючого судді Орєхова О. І. ,
за участі секретаря - Сокур О. В.,
позивача ОСОБА_1,
представника позивача ОСОБА_2
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в залі суду № 2 в м. Біла Церква цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_3, яка діє в своїх інтересах та як законний представник неповнолітнього ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа: Служба у справах дітей Білоцерківської міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -
01.10.2018 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовною заявою до ОСОБА_3, яка діє в своїх інтересах та як законний представник неповнолітнього ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа: Служба у справах дітей Білоцерківської міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, посилаючись на наступні обставини.
Він, ОСОБА_1, є власником квартири АДРЕСА_1. У зазначеній квартирі зареєстровано 7 осіб, а фактично проживає троє: він, його мати ОСОБА_7 та його донька ОСОБА_8. У вказаному житловому приміщенні було зареєстровано, як члена сімї, його сестру ОСОБА_3 та племінників: ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_4, які вже понад пять років у зазначеній квартирі не проживають.
У 2013 році відповідача без будь-яких поважних причин забрали свої речі та залишили квартиру, однак не знялись з реєстраційного обліку. Будь-які домовленості з відповідачами про збереження за ними житлового приміщення понад один рік відсутні. Факт їх реєстрації створює цілий ряд незручностей, а саме: за них сплачуються комунальні послуги, неможливо оформити субсидію та розпорядитися житлом на власний розсуд.
В добровільному порядку вирішити спір неможливо, оскільки невідоме фактичне місце проживання відповідачів.
ОСОБА_3 та племінники: ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_4 вже понад пять років у зазначеній квартирі не проживають, їх особистих речей в квартирі немає, участі в оплаті за комунальні послуги відповідачі не приймають, житлом не цікавляться, даний факт підтверджується Актом № 135 від 14 вересня 2018 року про фактично проживаючих осіб.
Таким чином, враховуючи, що відповідачі більше одного року без поважних причин не користуються вказаним житловим приміщенням, а з його боку жодних перешкод у користуванні цим житлом не чинилося, факт їх реєстрації перешкоджає йому, як власнику будинку вільно користуватися та розпоряджатися належним йому майном.
Просив суд визнати ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 такими, що втратили право користування житловим приміщенням квартирою № 12 в будинку № 8 по вулиці Карбишева в м. Біла Церква ( а. с. 2-5 ).
Ухвалою судді 23 жовтня 2018 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у вищезазначеній цивільній справі. Постановлено провести розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Призначено підготовче судове засідання на 15 годину 30 хвилин 13 листопада 2018 року ( а. с. 25-26 ).
Ухвалою суду від 11 грудня 2018 року постановлено закрити підготовче провадження та призначити справу до судового розгляду по суті на 10 годину 00 хвилин 18 січня 2019 року ( а. с. 62-63 ).
В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2, яка діє на підставі Договору про надання правничої ( правової ) допомоги від 12 листопада 2018 року ( а. с. 39 ) та Ордеру, серія КС № 294327 від 12.11.2018 року ( а. с. 41 ), кожний окремо підтримали позовні вимоги, надали пояснення аналогічні викладеним в позовній заяві та просили позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Позивач додав, що реєстрація відповідачів в належному йому на праві власності квартирі перешкоджає та порушує вільно розпоряджатися своєю власністю, оскільки він має намір продати належне йому майно.
Відповідачі ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 в судове засідання не зявилися, про час, дату та місце слухання справи були повідомлені належним чином, про що в матеріалах справи свідчать наявні поштові повідомлення та оголошення ( а. с. 66-68 ).
Свідки ОСОБА_7, ОСОБА_9 та ОСОБА_10 в судовому засіданні пояснили, що ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 дійсно багато років не проживають адресою: АДРЕСА_2. Їм відомо, що в 2013 році відповідачі зареєструвалися за вищевказаною адресою лише для того щоб продати квартиру, оскільки були неповнолітні особи, то необхідний був дозвіл на продаж органом опіки та піклування. Відповідачі жодного дня не проживали за місцем прописки. Після продажу квартири, з 2013 року відповідачі виїхали на постійне місце проживання до Італії. Більш до України не приїжджали.
Заяв та клопотань на адресу суду від відповідачів не надходило та і не надходило від відповідача і відзиву на позовну заяву ОСОБА_1.
Стаття 280 ЦПК України визначає, що суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не зявився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Згідно ч. 2 ст. 281 ЦПК України розгляд справи і ухвалення рішення проводяться за правилами загального чи спрощеного позовного провадження з особливостями, встановленими цією главою.
Ухвалою суду від 18.01.2019 року постановлено проводити заочний розгляд у зазначеній цивільній справі.
Суд, вислухавши пояснення позивача та його представника, свідків, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги позивача ОСОБА_1 підлягають задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин,крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Судом встановлені фактичні обставини та зміст спірних правовідносин.
Згідно довідки про місце проживання та склад сімї за № 5887 від 14.09.2018 року, виданої управлінням адміністративних послуг Білоцерківської міської ради убачається, що за адресою: АДРЕСА_2 зареєстровано 7 членів сімї: ОСОБА_1 з 1999 року, ОСОБА_7 з 1999 року, ОСОБА_3 з 2013 року, ОСОБА_4 з 2013 року, ОСОБА_6 з 2013 року, ОСОБА_8 з 2007 року та ОСОБА_5 з 2013 року ( а. с. 9).
Відповідно до Акту № 135 про фактично проживаючих осіб від 14 вересня 2018 року убачається, що ОСОБА_3А, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_5Ю, ІНФОРМАЦІЯ_4 зареєстровані у ІНФОРМАЦІЯ_5, але з 2010 року по теперішній час не проживають, даний акт складений та підписаний позивачем ОСОБА_1, мешканцями будинку ( сусідами ) ОСОБА_9, ОСОБА_11 та начальником КП БМР ЖЕК № 1 ОСОБА_12 ( а. с. 10 ).
З рішення виконавчого комітету Білоцерківської міської ради Київської області за № 737 від 27 листопада 2018 року «Про надання до суду висновку про вирішення судового спору щодо визнання неповнолітньої дитини такою, що втратила право користуватися житловим приміщенням» вбачається, що у вирішенні питання про визнання ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_6 таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_4, зазначений орган покладається на розсуд суду ( а. с. 58-59 ).
З Акту обстеження умов проживання від 13.11.2018 року, який затверджений начальником служби у справах дітей Білоцерківської міської ради ОСОБА_13 та підписаний головним спеціалістом служби у справах дітей Білоцерківської міської ради ОСОБА_14 вбачається, що обстеження умов проживання за вищевказаною адресою було проведено у присутності ОСОБА_7. Зазначена квартира на праві приватної власності належить ОСОБА_1. За вищевказаною адресою малолітні та неповнолітні діти не проживають. За цією адресою проживають: ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_7 власник зареєстрований але не проживає, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_8 мати власника зареєстрована і проживає.
ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_9, яка була зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_10 зналася із реєстрації з зазначеної адреси та 27.09.2018 року зареєструвалася за адресою: Київська область, м. Біла Церква, вулиця Кобзаря, будинок 26, що підтверджується наявною в матеріалах справи карткою реєстрації особи.
Звертаючись з вищезазначеною позовною заявою позивач наголошує на тому, що реєстрація відповідачів у вищезазначеній квартирі порушує його права вільно користуватися та розпоряджатися власністю, а також через реєстрацію місця проживання відповідачів за вказаною адресою нараховуються надмірні кошти за комунальні послуги, чим порушуються його права, крім того, останній має намір продати вищезазначену квартиру.
Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дні, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин ( фактів ), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.
Частиною 2 статті 77 ЦПК України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухвалені судового рішення.
Відповідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частиною 5, 6 статті 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно ч.ч.1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Відповідно до статті 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюють виключно суди.
Згідно з приписами статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Суду як джерело права.
За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який, зокрема, вирішить спір щодо його прав та обовязків цивільного характеру. Стаття 13 Конвенції гарантує кожному, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, право на ефективний спосіб юридичного захисту в національному органі. А статтею 1 Першого протоколу до Конвенції передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном.
У той же час, у пункті 36 рішення від 09 грудня 2010 року у справі «Буланов і Купчик проти України», Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право звернутися до суду з будь-якою вимогою щодо своїх цивільних прав та обовязків. У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке, відповідно до практики Суду, включає не тільки право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Така сама правова позиція викладена Європейським судом з прав людини й у пункті 50 рішення від 13 січня 2011 року у справі «Чуйкіна проти України» та інших рішення Суду.
У свою чергу національне законодавство України встановлює наступне.
Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.
Відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Згідно із ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.
Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.
Згідно із ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
Згідно із ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Свідки ОСОБА_9 та ОСОБА_10 в судовому засіданні пояснили, що вони є сусідами позивача ОСОБА_1 та підтвердили те, що ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 дійсно більше десяти років не проживають адресою: АДРЕСА_2.
Крім того, свідок ОСОБА_7, яка є матірю відповідачки ОСОБА_3 пояснила, що її донька з онуками в 2013 році зареєструвалися за вищевказаною адресою лише для того щоб продати квартиру, оскільки були неповнолітні особи, то необхідний був дозвіл на продаж органом опіки та піклування. Відповідачі жодного дня не проживали за місцем прописки. Після продажу квартири, з 2013 року відповідачі виїхали на постійне місце проживання до Італії. Більш до України не приїжджали. Особисті речі відповідачів відсутні.
Також, свідок ОСОБА_7 додала, що її донька ОСОБА_3 разом з онуками повертатися до України не збирається.
Згідно із ч. 2 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сімї разом з батьками або в сімї одного з них та на піклування батьків.
Вимогами Сімейного кодексу України передбачено, що місце проживання дитини визначається місцем проживання її батьків, або одного з батьків.
Частиною 2 ст. 29 ЦК України визначено, що фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання.
Встановлено, що на час розгляду судом зазначеної цивільної справи, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_6 достиг повних шістнадцять років.
Отже, як встановлено в судовому засіданні ОСОБА_4 разом із своєю матірю ОСОБА_3, братом ОСОБА_6 та сестрою ОСОБА_5 багато років не проживають за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_11, жодного дня не проживали у вказаній квартирі, реєстрації була потрібна відповідачу ОСОБА_3 з метою продажу належній їй на праві власності квартири, виїхали за межі України та діти проживають разом з матірю, а отже відповідачі вільно обрали собі місце проживання.
Такими чином, позивачем ОСОБА_1 у справі доведено що відповідачі втратили статус члена сім'ї власника, більше року не проживають у спірній квартирі, витрат по утриманню квартири не несуть.
Враховуючи встановлені у справі фактичні обставини та наведені норми матеріального права, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позову ОСОБА_1 та визнання ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_12, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_13 такими, що втратили право користування житловим приміщенням, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_5.
У відповідності до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Відповідно ч. 5 ст. 263 ЦПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до вимог ст. 133, ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи.
Згідно із п. 1 ч.ч.1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, повязані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача.
Оскільки позивач не наполягав на стягненні з відповідачів судові витрати понесені при зверненні до суду, то суд вважає понесення таких витрат віднести за рахунок позивача.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 316, 317, 319, 321, 405 ЦК України, ст.150 ЖК України, ст.ст. 12, 13, 76, 77, 81, 133, 141, 254, 263 - 265, 273, 274- 279, 280, 284, 289 ЦПК України, ст.ст. 41, 124 Конституції України, ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», постановою Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», суд, -
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3, яка діє в своїх інтересах та як законний представник неповнолітнього ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа: Служба у справах дітей Білоцерківської міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, - задовольнити.
Визнати ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_12, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_13 такими, що втратили право користування житловим приміщенням, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_5.
Судові витрати залишити за позивачем.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Київського апеляційного суду через Білоцерківський міськрайонний суд Київської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому цим Кодексом.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Учасникам справи, які не були присутні в судовому засіданні, або якщо судове рішення було ухвалено поза межами судового засідання чи без повідомлення ( виклику ) учасників справи, копія судового рішення на надсилається протягом двох днів з дня його складання у повному обсязі в електронній формі у порядку, визначеному законом, - у випадку наявності у особи офіційної електронної адреси, або рекомендованим листом з повідомленням про вручення якщо така адреса відсутня.
Повний текст заочного рішення суду виготовлено 23 січня 2019 року.
Заочне рішення надруковано в нарадчій кімнаті в одному примірнику.
СуддяОСОБА_15