ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/402/19 Справа № 211/1742/17 Суддя у 1-й інстанції - Ніколенко Д.М. Суддя у 2-й інстанції - Барильська А. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 лютого 2019 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Барильської А.П.,

суддів - Бондар Я.М., Зубакової В.П.

секретар судового засідання - Євтодій К.С.

сторони:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі, в порядку спрощеного позовного провадження,апеляційну скаргу ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_3, на заочне рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17 липня 2018 року, яке постановлено суддею Ніколенко Д.М. у м. Кривому Розі та повний текст рішення складено17 липня 2018 року, -

ВСТАНОВИВ:

У липні 2013 рокуОСОБА_1 звернулась з позовом до ОСОБА_2 про припинення права на частку у спільному майні та визнання права власності на частку квартири.

В обґрунтування позову зазначено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер її чоловік ОСОБА_4, з яким вона проживала за адресою АДРЕСА_4. Після його смерті вона, як спадкоємиця за заповітом, стала власником ѕ зазначеної квартири, власником іншої ј частки квартири є відповідачка, яка зареєстрована, однак не проживає в спірній квартирі, витрати по утриманню квартири не несе. При цьому квартира є трикімнатною, частка відповідачки є незначною і не може бути виділена в натурі.

За таких обставин, уточнивши свої позовні вимоги, позивач просила суд припинити право власності ОСОБА_2 на 1/4 частку квартири із виплатою їй грошової суми, рівнозначної її частці зазначеної квартири в розмірі 54081 грн. та визнати за нею право власності на вказану 1/4 частку квартири.

Рішенням Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 17 липня 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач та її представник ставлять питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на неповне з'ясування судом першої інстанції обставин справи, зокрема судом не враховано, що частка відповідачки в спірній квартирі є незначною і не може бути виділена в натурі. Відповідач по справі має інше житло, спірною квартирою не користується з моменту набуття на неї права власності, отже її житлові права не будуть порушені.

Заслухавши суддю-доповідача, позивача ОСОБА_1 та її представника - ОСОБА_3, які, кожен окремо, підтримали доводи апеляційної скарги та наполягали на її задоволенні, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, ОСОБА_1 є власником 3/4 частин квартири АДРЕСА_1 (а.с.8).

Власником іншої ј частки квартири є ОСОБА_2 (а.с.80)

Звертаючись з даним позовом до суду позивач зазначила, що оскільки частка відповідачки в квартирі АДРЕСА_2 є незначною і не може бути виділена в натурі, право власності ОСОБА_2 на ј частку спірної квартири має бути припиненим із виплатою відповідачці грошової суми, рівнозначної її частці зазначеної квартири, а за позивачем має бути визнано право власності на вказану ј частку квартири.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог позивача, суд першої інстанції виходив з того, що до спірних правовідносин не можна застосувати положення статті 365 ЦК України у зв'язку з відсутністю обов'язкових умов, передбачених частиною 1 статті 365 ЦК України, для припинення права власності відповідача на належну їй частку у спірній квартирі.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

У ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97?ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Стаття 41 Конституції України проголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

За приписами ч. 1-3 ст. 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

Так, відповідно до вимог ст. 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено, але за умови, що така шкода не буде істотною. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні позову про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників.

Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім'ї, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об'єкта, який є спільним майном.

Аналогічний висновок викладений у Постановах Верховного Суду України від 16 січня 2012 року у справі №6-81ск11, від 02 липня 2014 року у справі №6-68цс14.

З аналізу даних положень закону випливає, що для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених п.п. 1-3 ч. 1 ст. 365 ЦК України за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сімї та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Аналогічна правова позиція висловлена у Постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року № 6-68цс14.

Згідно з абз. 5 п.6 Постанови № 7 Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на житло», в окремих випадках суд може, враховуючи конкретні обставини справи і при відсутності згоди власника, що виділяється, зобов'язати решту учасників спільної власності сплатити йому грошову компенсацію за належну частку з обов'язковим наведенням відповідних мотивів. Зокрема, це може мати місце, якщо частка у спільній власності є незначною й не може бути виділена в натурі чи за особливими обставинами сумісне користування ним неможливе, а власник в житлі не проживає і забезпечений іншою жилою площею.

Як зазначається в Постанові Верховного Суду України від 15.07.2016 року у справі №6-1599ц16, тягар доказування, що частки відповідачів є незначними і вони не можуть бути виділені в натурі, несе позивач.

Згідно частин 1-3 статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Як вбачається із матеріалів справи, висновком № 04/17 судової оціночно-будівельної експертизи від 11.12.2017 року, визначено вартість ј частини трикімнатної квартири АДРЕСА_3, яка розташована на шостому поверсі дев'ятиповерхового будинку та становить 54081 грн. (а.с.41-54), однак матеріали справи не містять доказів того, що частка відповідачки є незначною, і не може бути виділена в натурі, хоча згідно вищезазначеного, саме на позивача покладено зобов'язання підтвердити що частка у спільній частковій власності є незначною.

Натомість, як вбачається із матеріалів справи, спірна квартира є трикімнатною, загальна площа квартири 55,33 кв.м., житлова площа 36,1 кв.м., 1/4 її частина складає 18,44 кв.м. та не може бути визнана незначною.

Крім того, матеріали справи не містять доказів того, що у власності відповідача наявне інше житло, тому припинення права власності на вказану частку не завдасть відповідачу істотної шкоди.

На підставі наведеного вище, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що до спірних правовідносин не можна застосувати положення статті 365 ЦК України у зв'язку з відсутністю обов'язкових умов, передбачених частиною 1 статті 365 ЦК України, для припинення права власності відповідача на належну їй частку у спірній квартирі, а саме відсутність доказів того, що частка спірної квартири є незначною та те, що це не завдасть відповідачу істотної шкоди.

Не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції доводи апеляційної скарги про неповне з'ясування судом першої інстанції обставин справи, зокрема не врахування того, що частка відповідачки в спірній квартирі є незначною і не може бути виділена в натурі, оскільки, позивачем по справі не доведено, що частка відповідачки є незначною, і не може бути виділена в натурі, в той час, як саме на позивача покладено обов'язок підтвердити що частка у спільній частковій власності є незначною.

Також не можуть бути підставою для скасування рішення суду та задоволення позовних вимог позивача доводи апеляційної скарги про те, що відповідач по справі має інше житло, спірною квартирою не користується з моменту набуття на неї права власності, отже її житлові права не будуть порушені, оскільки матеріали справи не містять доказів того, що у власності відповідача наявне інше житло, тому припинення права власності на вказану частку не завдасть відповідачу істотної шкоди.

Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, передбачених ст. 376 ЦПК України підстав для скасування судового рішення колегією суддів не встановлено, тому рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17 липня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 15 лютого 2019 року.

Головуючий:

Судді: