Постанова

Іменем України

27 березня 2019 року

місто Київ

справа № 472/337/15-ц

провадження № 61-19829св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Олійник А. С., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В.,

учасники справи:

позивач -ОСОБА_2,

відповідачі: ОСОБА_3, ОСОБА_4,

третя особа - Веселинівська державна нотаріальна контора,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну ОСОБА_2на рішення Веселинівського районного суду Миколаївської області від 29 грудня 2016 року у складі судді Кучерявенка С. С. та рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 22 лютого 2017 року у складі колегії суддів: Колосовського С. Ю., Довжук Т. С., Локтіонової О. В.,

ВСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Стислий виклад позиції позивача

У березні 2015 року ОСОБА_2 звернувся із позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, з урахуванням подальших уточнень просив визнати за ним право власності на 43/150 частини нежитлової будівлі на АДРЕСА_1, на 2/3 частини земельних ділянок № 1, кадастровий номер НОМЕР_2 і № 2, кадастровий номер НОМЕР_3, загальною площею 338 кв. м, розташованих за цією ж адресою, та стягнути з ОСОБА_3 15 507, 99 грн.

Позивач обґрунтовував заявлені вимоги тим, що після смерті його батька ОСОБА_2, яка настала ІНФОРМАЦІЯ_1, відкрилась спадщина, в тому числі на 43/100 частин нежитлової будівлі на АДРЕСА_1, земельні ділянки № 1, кадастровий номер НОМЕР_2, і № 2, кадастровий номер НОМЕР_3, загальною площею 338 кв. м, розташовані за цією ж адресою, та автомобіль MITSUBISHI Grandis, 2004 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1. Будучи неповнолітнім спадкоємцем першої черги, він спадщину прийняв, але нотаріус йому відмовив у видачі свідоцтва у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів на спадкове майно. Зазначає, що спадкоємцями першої черги є також ОСОБА_3, ОСОБА_4, які є дружиною та сином спадкодавця. Після смерті спадкодавця ОСОБА_3 розпорядилась автомобілем, який був спільною сумісною власністю подружжя, а тому він має право на компенсацію належної йому 1/6 частини вартістю 42 583, 33 грн, оскільки він за даними мережі Інтернет коштує 255 500, 00 грн. Вартість нежитлової будівлі і земельних ділянок складає відповідно 61 874,00 грн і 19 350, 50 грн, але в цьому майні, яке належало спадкодавцю особисто як підприємцю останньому належить 1/3 частка, а тому позивач в порядку перерозподілу спадкового майна, яке зберіглося, просив задовольнити його вимоги шляхом збільшення належної йому частки у зв'язку з відчуженням автомобіля за рахунок частки ОСОБА_3 та стягнення з останньої грошової компенсації за відхилення від частки.

Стислий виклад заперечень відповідачів

Відповідачі позов не визнали, звернулись до ОСОБА_2 із зустрічним позовом, неодноразово уточненим, у якому просили: визнати право власності за ОСОБА_3 на Ѕ частину автомобіля MITSUBISHI Grandis, 2004 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, по Ѕ частині земельних ділянок № 1 і № 2, загальною площею 338 кв. м, розташованих на АДРЕСА_1, на 2/3 частини в нежитловій будівлі на АДРЕСА_1 у зв'язку з набуттям цього майна в період шлюбу з ОСОБА_4 і за спільні кошти подружжя та збільшення вартості нежитлової будівлі у зв'язку з поліпшенням за її особисті кошти на 115 713, 36 грн; визнати за ОСОБА_3 право власності на 43/600 часток в нежитловій будівлі на АДРЕСА_1, на 1/6 частину в автомобілі MITSUBISHI Grandis, 2004 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, в порядку спадкування за законом після смерті чоловіка; визнати за ОСОБА_4 право власності на 43/600 частин нежитлової будівлі на АДРЕСА_1, по Ѕ частині в земельних ділянках № 1 і № 2, загальною площею 338 кв. м, розташованих на АДРЕСА_1, на 1/6 частину в автомобілі MITSUBISHI Grandis, 2004 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, в порядку спадкування за законом після смерті батька.

Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Веселинівського районного суду Миколаївської області від 29 грудня 2016 року первісний і зустрічний позови задоволено частково. Визнано 43/100 частин нежитлової будівлі на АДРЕСА_1, земельні ділянки № 1 кадастровий номер НОМЕР_2, і № 2, кадастровий номер НОМЕР_3, загальною площею 338 кв. м, розташовані за цією ж адресою, та автомобіль MITSUBISHI Grandis, 2004 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, спільною сумісною власністю ОСОБА_3 і ОСОБА_4 з визнанням за ОСОБА_3 права власності на Ѕ частину в цьому майні. Визнано за ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_2 право власності в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 по 1/6 частині від 43/100 частин на нежитлову будівлю на АДРЕСА_1, по 1/6 частині на земельні ділянки № 1, кадастровий номер НОМЕР_2, і № 2, кадастровий номер НОМЕР_3, загальною площею 338 кв. м, розташовані на АДРЕСА_1 та по 1/6 частині на автомобіль MITSUBISHI Grandis, 2004 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1. Вирішено скасувати рішення в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про державну реєстрацію від 17 листопада 2015 року прав щодо земельних ділянок № 1, кадастровий номер НОМЕР_4, і № 2, кадастровий номер НОМЕР_4, загальною площею 338 кв. м, розташованих на АДРЕСА_1, та нежитлової будівлі на АДРЕСА_1.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовувалось тим, що майно, яке належало ОСОБА_4, набуто в період шлюбу за спільні кошти подружжя та використовувалось ним для здійснення підприємницької діяльності, є спільною сумісною власністю подружжя та підлягає поділу. Стосовно вимог про визнання права на земельні ділянки суд зазначив, що при переході права власності на будівлю і споруди разом з цими об'єктами переходить і право власності на земельну ділянку без зміни її цільового призначення. У разі будівництва подружжям на земельній ділянці будівель і споруд право власності на земельну ділянку відповідно виникає й в учасників спільної власності на будівлі і споруди при приватизації земельних ділянок, на яких останні знаходяться. В обґрунтування наведених висновків судом застосовано правовий висновок Верховного Суду України, викладений у судовому рішенні у справі № 6-2710 цс15. Щодо вимог позивача про стягнення компенсації вартості частини автомобіля суд відмовив з тих підстав, що визнав неналежними докази його вартості, представлені позивачем, а саме роздруківку з Інтернет-порталу.

Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 22 лютого 2017 року рішення Веселинівського районного суду Миколаївської області від 29 грудня 2016 року в частині вимог позову ОСОБА_2 і зустрічного позову ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання права власності на майно, набуте за час шлюбу, визнання права власності на майно в порядку спадкування за законом змінено. Визнано за ОСОБА_3 право власності на набуте за час шлюбу з ОСОБА_4 та в порядку спадкування після смерті останнього нерухоме майно: 43/150 часток в нежитловій будівлі на АДРЕСА_1; Ѕ частину в земельній ділянці, кадастровий номер НОМЕР_2, та Ѕ частину в земельній ділянці, кадастровий номер НОМЕР_3, з цільовим призначенням для обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд загальною площею 338 кв. м, розташованих на АДРЕСА_1. Визнано за ОСОБА_2, ОСОБА_4 право власності в порядку спадкування після смерті ОСОБА_4 на нерухоме майно: по 43/600 часток за кожним в нежитловій будівлі на АДРЕСА_1; по 1/6 частині за кожним в земельній ділянці кадастровий номер НОМЕР_2, по 1/6 частині за кожним в земельній ділянці № 2, кадастровий номер НОМЕР_3, з цільовим призначенням для обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, загальною площею 338 кв. м, розташованих на АДРЕСА_1. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 38 965, 50 грн компенсації 1/6 частини вартості автомобіля Mitsubishi Grandis, 2004 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1. Рішення Веселинівського районного суду Миколаївської області від 29 грудня 2016 року в частині вимог зустрічного позову ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання права власності на автомобіль Mitsubishi Grandis, 2004 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1, скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні цих вимог. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Суд апеляційної інстанції, змінюючи рішення суду першої інстанції, зазначив, що майно фізичної особи-підприємця, яке набуто під час шлюбу за спільні кошти і спільною працею подружжя є їх спільною сумісною власністю. Це узгоджується з правовими висновками, висловленими в Рішенні Конституційного Суду України від 19 вересня 2012 року у справі № 1-8/2012 за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 61 СК України. Щодо земельних ділянок, то їх було виділено у власність для обслуговування побудованої в період шлюбу нежитлової будівлі, яка є спільною власністю подружжя, а тому у одного з них, за яким визнається право власності на частину нежитлової будівлі, у такій самій частці виникає й право власності на земельні ділянки, необхідні для обслуговування нежитлової будівлі. Водночас резолютивна частина рішення суду щодо цих вимог не відповідає вимогам пункту 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», оскільки визначення часток співвласників є нечітким, що може призвести до виникнення неясності при виконанні рішення. Так, Ѕ частина в нежитловій будівлі від 43/100 складає 43/200 частин, а з врахуванням належної спадкової частки 1/6 частина дружини спадкодавця загалом повинна відповідати 172/600 або 43/150 частин. Також суд не звернув увагу на останню редакцію вимог ОСОБА_3, згідно з якими вона просила визнати право власності лише по Ѕ частині в земельних ділянках, а тому визнання за нею права власності у цьому майні на 4/6 частини є виходом за межі позовних вимог. Крім того, визнаючи за сторонами право власності на MITSUBISHI Grandis, 2004 року випуску, суд також не звернув уваги на уточнені вимоги первісного позову про стягнення на підставі статті 1280 ЦК України компенсації у зв'язку з відчуженням цього майна, а також на довідку Вознесенського ВРЕР УДАІ УМВС України в Миколаївській області, що цей автомобіль 24 листопада 2006 року було знято з обліку для реалізації. При цьому відповідно до звіту суб'єкта оцінної діяльності Приватного підприємства агенція «Екус» ринкова вартість подібного зі спірним автомобілем на час вирішення спору становить 233 793, 00 грн. Представник відповідачів, будучи не згодною з такою оцінкою автомобіля, від проведення судової експертизи вартості останнього відмовилась. Більше того, представник відповідачів не погодився із оцінкою автомобіля, визначеною в зустрічному позові. Таким чином, враховуючи наявні в матеріалах докази щодо оцінки спірного автомобіля з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню 38 965, 50 грн грошової компенсації за проданий нею автомобіль, що відповідає праву позивача як спадкоємця на 1/6 частину в цьому майні.

ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у березні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_2 просив рішення суду першої інстанції в частині визнання нежитлової будівлі, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, і земельних ділянок (кадастрові номери НОМЕР_2, НОМЕР_3), загальною площею 338 кв. м, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1, спільною сумісною власністю подружжя, та рішення апеляційного суду в частині визначення часток спадкоємців на спадкове майно скасувати і в цій частині ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга обґрунтовувалась тим, що судами спірне майно визнано спільною сумісною власністю колишнього подружжя, однак такі вимоги відповідачем не заявлялись. Зазначав, що суди дійшли необґрунтованого висновку про те, що майно фізичної особи-підприємця не є об'єктом спільної сумісної власності. Заявник стверджує, що суди не звернули уваги, що відповідачами не наданого належних та допустимих доказів про те, що 43/100 частин нежитлового будівлі придбані за спільні кошти подружжя. Також зазначив, що спірні земельні ділянки належали його батьку на підставі особистої приватної власності, а тому суди дійшли необґрунтованого висновку про визнання Ѕ частини за відповідачем.

ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДАХ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ СУДОМ

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 31 березня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі, ухвалою від 26 липня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що набрав чинності 15 грудня 2017 року, далі - ЦПК України) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду у травні 2018 року.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом підлягають до застосування правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року), відповідно до яких рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Верховний Суд перевірив у межах доводів касаційної скарги правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив такі висновки.

Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що ОСОБА_3 перебувала у шлюбі з ОСОБА_4 з 19 липня 1997 року до дня смерті останнього, яка настала ІНФОРМАЦІЯ_1.

Під час шлюбу ОСОБА_3 і ОСОБА_4 за спільні кошти придбали автомобіль марки MITSUBISHI Grandis, 2004 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, який 30 жовтня 2004 року зареєстровано на ім'я ОСОБА_4

Рішеннями Веселинівської селищної ради Миколаївської області від 15 травня 2002 року № 10 і від 23 вересня 2004 року № 36 ОСОБА_4 передано у приватну власність та затверджено технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку, площею 338 кв. м, на АДРЕСА_1 для обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд в межах Веселинівської селищної ради.

28 грудня 2004 року на ім'я ОСОБА_4 на підставі останнього рішення органу місцевого самоврядування видано державний акт на право приватної власності на земельну ділянку № 1, кадастровий номер НОМЕР_2, і земельну ділянку № 2, кадастровий номер НОМЕР_3, загальною площею 338 кв. м, на АДРЕСА_1 для обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд.

За спільні кошти подружжя ОСОБА_3 і ОСОБА_4 побудована нежитлова будівля на АДРЕСА_1, свідоцтво про право власності на 43/100 частини в якій від 16 грудня 2004 року видано на ім'я ОСОБА_4

ОСОБА_3 з 16 січня 2001 року зареєстрована як суб'єкт підприємницької діяльності і згідно з відомостями Державної фіскальної служби отримувала великий дохід у 2002-2003 роках, тобто під час будівництва нежитлової будівлі, більший за розміром ніж спадкодавець.

Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Статтею 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно з частинами першою, другою статті 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу).

Малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою - четвертою статті 1273 цього Кодексу (частина четверта статті 1268 ЦК України).

Відповідно до статті 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

З огляду на наведене суди дійшли обґрунтованого висновку, що спадкоємцями після смерті ОСОБА_4 є ОСОБА_3, ОСОБА_2 та ОСОБА_4

За правилами статті 1267 ЦК України частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними. Спадкоємці за усною угодою між собою, якщо це стосується рухомого майна, можуть змінити розмір частки у спадщині когось із них. Спадкоємці за письмовою угодою між собою, посвідченою нотаріусом, якщо це стосується нерухомого майна або транспортних засобів, можуть змінити розмір частки у спадщині когось із них.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Частиною першою статті 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними. Якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно з частиною першою статті 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Порядок здійснення подружжям права спільної сумісної власності та право подружжя на розпорядження спільним сумісним майном визначено у статтях 63, 65 СК України.

Правовідносини щодо здійснення підприємницької діяльності фізичною особою врегульовані главою 5 ЦК України.

Згідно зі статтею 52 ЦК України фізична особа-підприємець відповідає за зобов'язаннями, пов'язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення.

Фізична особа-підприємець, яка перебуває у шлюбі, відповідає за зобов'язаннями, пов'язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм особистим майном і часткою у спільній сумісній власності подружжя, яка належатиме йому при поділі цього майна.

Отже, майно фізичної особи-підприємця (яке використовується для господарської діяльності фізичною особою-підприємцем) вважається спільним майном подружжя, як і інше майно, набуте в період шлюбу, за умови, що воно придбане за рахунок належних подружжю коштів.

Аналогічний правовий висновок висловлений у постанові Верховного Суду Українивід 11 березня 2015 року у справі № 6-21цс15.

За змістом Рішення Конституційного Суду України від 19 вересня 2012 року у справі № 1-8/2012 за конституційним зверненням приватного підприємства «ІКІО» щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 61 СК України при вирішенні питання відносно правового режиму майна фізичної особи-підприємця зазначено, що приватне підприємство (або його частина), засноване одним із подружжя, це окремий об'єкт права спільної сумісної власності подружжя, до якого входять усі види майна, у тому числі вклад до статутного капіталу та майно, виділене з їх спільної сумісної власності.

З огляду на наведені положення закону та Рішення Конституційного Суду України доводи касаційної скарги про те, що майно фізичної особи-підприємця не є об'єктом спільної сумісної власності Верховний Суд визнає необґрунтованими, оскільки вони суперечать законодавству.

При цьому твердження заявника про те, що відповідач не надала належних доказів придбання нежитлової будівлі за спільні кошти фактично зводяться до переоцінки доказів у справі, що виходить за встановлені статтею 400 ЦПК України межі розгляду справи судом касаційної інстанції.

Стосовно доводів про безпідставність визнання права власності на Ѕ частину земельних ділянок Верховним Судом враховано таке.

Частиною четвертою статті 120 ЗК України визначено, що при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди.

У пункті 18-2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» судам роз'яснено, що відповідно до положень статей 81, 116 ЗК України окрема земельна ділянка, земельна ділянка, одержана громадянином в період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду.

Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою, переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди відповідно до статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України.

Аналогічні правові висновки містяться у постанові Верховного Суду України від 09 грудня 2015 року у справі № 6-814цс15, постанові Верховного Суду від 25 лютого 2019 року у справі № 199/2099/17.

Суди першої та апеляційної інстанцій, враховуючи те, що у ОСОБА_3, якій належить частка у праві власності на спільно набутій нежитловій будівлі, у такій самій частці виникає й право власності на земельну ділянку, що виділена для її обслуговування, дійшов правильного висновку про визнання за відповідачем права власності на 1/2 частину спірної земельної ділянки як на майно, спільно набуте у шлюбі.

З огляду на зазначене, безпідставними є доводи касаційної скарги про те, що суди першої та апеляційної інстанцій дійшли помилкового висновку про визнання за відповідачем права власності на Ѕ частину спірної земельної ділянки. Верховним Судом також враховано, що вирішення питання про право власності на майно, що складало предмет спадщини після смерті ОСОБА_2, у позасудовий спосіб було неможливим.

Верховний Суд також визнає необґрунтованими доводи касаційної скарги про те, що позивач не заявляв вимоги про визнання спірної будівлі об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, оскільки під час подання позову про поділ спільного майна подружжя пред'явлення окремо такої вимоги не вимагається. Суд в силу встановлених під час розгляду справи обставин має встановити, чи набуте спірне майно сторонами під час перебування у шлюбі та чи поширюється на нього режим спільного сумісного майна, що матиме наслідком певні висновки про поділ такого майна. У цьому випадку суд першої інстанції встановив обставини набуття спірного майна, поширення на нього режиму спільної сумісної власності і саме це стало підставою для вирішення питання про визнання за відповідачем права власності на 1/2 частину майна. Зазначення у резолютивній частині висновків щодо того, що спірна будівля належить сторонам на праві спільної сумісної власності не мало наслідком ухвалення незаконного рішення, а скасування рішення лише з формальних підстав є неприпустимим.

Таким чином, Верховний Суд дійшов переконання, що суди розглянули спір з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Керуючись статтями 389, 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Веселинівського районного суду Миколаївської області від 29 грудня 2016 року у нескасованій його частині та рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 22 лютого 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді В. О. Кузнєцов

А. С. Олійник

С. О. Погрібний

О. В. Ступак