Справа №442/4493/18
Провадження №2/442/150/2019
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 лютого 2019 року Дрогобицький міськрайонний суд Львівської області

у складі: головуючого судді Хомика А.П.

з участю секретаря судового засідання Лужецької С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дрогобичі цивільну справу в порядку загального позовного провадження за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» про стягнення грошових коштів за договором банківського вкладу, відшкодування моральної шкоди в порядку захисту прав споживача, -

з участю представника позивача ОСОБА_2,

та представника відповідача ОСОБА_3

встановив:

16.07.2018 позивач звернулася до суду з позовом до відповідача, в якому просить стягнути в її користь суму вкладу в розмірі 156 390 грн. та 24762 грн. у виді виплати 19 % річних за користування банком вкладом, а також 18250 грн. збитків від інфляційних та 7338 грн. 3-х процентів річних та 5000 грн. моральної шкоди; витрати на правничу допомогу.

В обґрунтування позову вказує на те, що Дрогобицьким міськрайонним судом розглянуто кримінальне провадження, внесене в ЄРДР за №0000300 від 12.02.2014, відносно ОСОБА_4 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.5 ст. 191, ч.4 ст. 191, ч.3 ст. 191, ч.2 ст. 366, ч.1 ст. 366 КК України. Вироком Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 16.04.2018 у справі №442/6951/16-к її було визнано винною.

Таким вироком встановлено, зокрема, що ОСОБА_4 працюючи на посаді начальника відділення №1 Філії ВАТ КБ « Надра» Львівського РУ, зловживаючи своїм службовим становищем з корисливих мотивів, з метою особистого збагачення, маючи умисел на заволодіння грошовими коштами ОСОБА_1, під виглядом укладення договору банківського вкладу між ОСОБА_1 та ВАТ КБ « Надра», 26.06.2005 перебуваючи у приміщенні банку та отримавши від ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 127000 грн., склала і видала завідомо неправдивий офіційний документ, а саме депозитний договір №320137/04-Д від 26.06.2006 на імя ОСОБА_5, в який внесла завідомо неправдиві відомості про те, що банк приймає від потерпілої кошти в сумі 127000 грн. та зобовязується виплатити проценти на вклад на умовах та в порядку встановленому договором, який скріпила відтиском печатки банку та власним підписам, хоча фактично вкладний (депозитний рахунок) в банку не відкривала і не зареєструвала, грошовими коштами, отриманими від ОСОБА_1 не внісши на їх депозитний рахунок, незаконно заволоділа. Для прикриття свого злочинного умислу та створення перед ОСОБА_1 видимості реальності укладення договору банківського вкладу та зарахування грошових коштів останнього, маючи безперешкодний доступ до бланків, документів та печаток банку, склала і відала завідомо неправдиві офіційні документи договори «Строкового банківського вкладу з поповненням із сплатою процентів після закінчення строк вкладу «Класичний», а саме : №38875-29812 від 04.06.2010, №38875-29955 від 06.06.2011, №38875-29955 від 06.12.2010, №38875-35151 від 08.06.2012 та №38875-35151 від 08.06.2013 на імя ОСОБА_6, в які внесла завідомо неправдиві відомості про те, що банк приймає від потерпілої кошти та зобовязується виплатити проценти на вклад на умовах та в порядку встановленому договором, який скріпила відтиском печатки банку та власним підписом, хоча фактично вкладний (депозитний) рахунок в банку не відкривала і не зареєструвала, а грошовими коштами, отриманими від ОСОБА_1, не внісши їх на депозитний рахунок, незаконно заволоділа.

Позивач вказує, що у червні 2006 вона вирішила відкрити депозитний рахунок на своє імя в одному із банків м. Дрогобича. 26.06.2006 вона зайшла у приміщення «Надра банку» і оформила там депозитний вклад на суму 127 000 грн., підписала два примірника Договору №320137/04-Д строкового банківського вкладу « Класичний» від 26.06.2006, власноручно їх підписала, скріпила печаткою відділення №1 м. Дрогобич. Один примірник договору ОСОБА_4 залишила в себе, інший віддала. Квитанція була підписана керівником та поставлена печатка.

У 2009 році вона разом зі своєю дочкою ОСОБА_7 з метою відкриття депозитного ранку на її імя зайшли у робочий кабінет ОСОБА_4 з метою підписання депозитних договорів у ПАТ « Державно експортно-імпортний банк», оскільки ОСОБА_4 попередньо пояснила, що її кошти з « Надра Банку» вона перевела у ПАТ « Державний експортний банк України».

У 2009 році позивачка уклала депозитний договір на суму 127 000 грн.. Крім цього, ОСОБА_4 пояснила, що термін дії депозитного договору 12 місяців і якщо з її сторони не буде будь-яких заперечень, то договір буде пролонгований ще на 12 місяців, відсотки по даному договору вона може отримувати 12 місяців за бажанням. Вона була впевнена, що її грошові кошти внесено в касу банку і відкрито депозитний рахунок на її імя, оскільки час від часу ОСОБА_4 передавала їй грошові кошти в різних сумах як відсотки по депозиту.

Після закінчення строку дії договору, вона в подальшому переукладала договори, а саме 04.06.2010 на 127 000 грн., 06.12.2010 на 137 765 грн., 06.06.2011 на 143 000 грн., 08.06.2012 на 18 000 доларів США, 08.06.2013 на 156 390 грн.

Жодних сумнівів щодо правильності процедури оформлення вкладу та дій щодо керівника банківської установи у неї не виникло, так як всі договором зі сторони банку було скріплено відтиском печатки та власним підписом ОСОБА_4.

Однак, як згодом стало відомо, жодних рахунків ОСОБА_4 не відривала та не реєструвала, так як і вказані вище кошти на рахунок переказані не були.

Вказані документи містяться у матеріалах кримінального провадження.

Переукладаючи договори строкового банківського вкладу позивач добросовісно очікувала одержати дохід у виді відсотків, розмір яких щоразу зазначався у кожному наступному договорі ( п.12), попри грошові кошти в розмір 156 390 грн., тому має місце також упущена вигода.

За цих же підстав, вважає, що з відповідача належить стягнути кошти в сумі 24 762 грн., оскільки договір укладався на сумі 156 390 грн. на строк 12 місяців з виплатою 19 % річних, що у гривневому еквіваленті становить 24762 грн. (156 390х19%:12 місяців).

Оскільки банк порушив свої грошові зобовязання щодо повернення на вимогу вкладника депозитних коштів з процентами, то повинен виплатити 3% річних та суму відповідно до індексу інфляції за несвоєчасне виконання грошового зобовязання на підставі ч. 5 ст. 1061, ч.2 ст. 625 ЦПК України.

Зазначене також позначилось на організації особистого життя позивача, що призвело до порушення її нормальних життєвих звязків через неможливість продовження активного громадського життя та інших негативних явищах, оскільки неодноразові «візити» до банку, досудове слідство, судовий розгляд справи забрали немало особистого часу та завдало морально-психологічні страждання.

09.08.2018 надійшов відзив на позовну заяву про безпідставність позову. Зокрема, зазначено, що позивачем не наданого жодного документу, що відповідає встановленим законом, іншим нормативно-правовим актам у сфері банківської діяльності та звичаям ділового обороту, який підтверджує факт внесення вкладу на вкладний, зазначений у п.1.1. Договору банківського вкладу. Така обставина не підтверджується і вироком Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 16.04.2018 в справі №442/6951/16-к. Також зазначають, що станом на 08.06.2013 ОСОБА_4 не могла діяти від імені АТ « Укрексімбанк», оскільки згідно з наказом керуючого Філією АТ « Укрсімбанк» у м. Львові від 20.09.2012 № 256-к вона була звільнена з АТ « Укрексімбанк» 26.09.2012. Одночасно із її звільнення новому керівнику відділення було передано печатки, штампи, пломбінатори та інше.

Довіреність зазначена у долученому позивачем до позовної заяви договорі ніколи ОСОБА_4 не видавалась.

Таким чином, наведене вище спростовує наявність між АТ «Укрсімбанк» та позивачем договірних відносин за Договором банківського вкладу щодо розміщення нею в АТ «Укрексімбанк» банківського вкладу в сумі 156 390 грн.

Що стосується моральної шкоди, то вважають, що ні законом, ні іншими нормативно правовими актами у сфері банківської діяльності не передбачено право на відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової шкоди) у звязку з неповерненням банківського вкладу, вимоги позивача в цій частині є необґрунтованими.

Окрім цього, позивачем не надано жодних доказів на підтвердження витрат за Договором про надання правничої допомоги, який також не містить таких істотних умов як строк та порядок здійснення позивачем розрахунків.

09.08.2018 ухвалою суду вирішено про розгляд справи за правилами загального позовного провадження.

Представник позивача позовні вимоги підтримав та дав пояснення, які по суті та змісту відповідають викладеному у позовній заяві. Позов просив задоволити.

Представник відповідача позову не визнала з підстав, які викладені у відзиві на позов. У позові просила відмовити.

Перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, суд дійшов висновку про відмову у задоволені позову.

Вироком Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 16.04.2018 (справа №442/6951/16-к) ОСОБА_8 у кримінальному провадженні, внесеному в ЄДР за №0000300 від 12.02.2014 визнано винною у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.5 ст. 191, ч.4 ст. 191, ч. 3 ст. 191, ч.2 ст. 366, ч.1 ст. 366 КК України.

З вироку вбачається, що обвинувачена ОСОБА_4, відповідно до наказу №186-п від 23.12.2003 року, будучи службовою особою та працюючи на посаді начальника відділення №1 Філії ВАТ КБ «Надра» Львівського РУ, зловживаючи своїм службовим становищем, з корисливих мотивів, з метою особистого збагачення, маючи умисел на заволодіння грошовими коштами ОСОБА_1, під виглядом укладення договору банківського вкладу між ОСОБА_1 та ВАТ КБ «Надра», 26.06.2006 року перебуваючи у приміщенні банку та отримавши від ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 127 000 гривень, склала і видала завідомо неправдивий офіційний документ, а саме депозитний договір №320137/04 - Д від 26.06.2006 року, на ім'я ОСОБА_1, в який внесла завідомо неправдиві відомості про те, що банк приймає від потерпілої кошти в сумі 127 000 гривень та зобов'язується виплатити проценти на вклад на умовах та в порядку встановленому договором, який скріпила відтиском печатки банку та власним підписом, хоча фактично вкладний (депозитний) рахунок в банку не відкрила і не зареєструвала, а грошовими коштами, отриманими від ОСОБА_1, не внісши їх на депозитний рахунок, незаконно заволоділа.

Для прикриття свого злочинного умислу та створення перед ОСОБА_1 видимості реальності укладення договору банківського вкладу та зарахування грошових коштів останньої на банківський рахунок, відкритий до цього договору, ОСОБА_4 продовжуючи свої злочинні дії, будучи службовою особою працюючи на посаді начальника відділення в м. Дрогобичі філії ВАТ «Державшій ОСОБА_9 України», відповідно до наказу №204 К від 07.08.2009, маючи безперешкодний доступ до бланків, документів та печаток банку, зловживаючи своїм службовим становищем, діючи умисно, з корисливих мотивів; перебуваючи у приміщенні банку, склала і видала завідомо неправдиві офіційні документи - договори «Строкового банківського вкладу з поповненням із сплатою - процентів після закінчення строку вкладу «Класичний»», а саме: депозитний договір №38875-29812 від 04.06.2010, депозитний договір №38875-29955 від 06.06.2011, депозитний договір №38875-29955 від 06.12.2010, депозитний договір №38875-35151 від 08.06.2012 на ім'я ОСОБА_1, в які внесла завідомо неправдиві відомості про те, що банк приймає від потерпілої кошти та зобов'язується виплатити проценти на вклад на умовах та в порядку встановленому договором, який скріпила відтиском печатки банку та власним підписом, хоча фактично вкладний (депозитний) рахунок в банку не відкрила і не зареєструвала, а грошовими коштами, отриманими від ОСОБА_1, не внісши їх на депозитний рахунок, незаконно заволоділа.

Внаслідок таких злочинних дій ОСОБА_4 будучи службовою особою, умисно з корисливих мотивів, шляхом зловживання своїм службовим становищем, під приводом укладання договорів №320137/04 - Д від 26.06.2006, №38875-29812 від 04.06.2010, №38875-29955 від 06.06.2011, №38875-29955 від 06.12.2010, №38875-35151 від 08.06.2012 незаконно привласнила кошти ОСОБА_1 на загальну суму 156 390 грн.

Крім цього, обвинувачена ОСОБА_4, працюючи на посаді начальника відділення №1 Філії ВАТ КБ «Надра» Львівського РУ, відповідно до наказу №186-п від 23.12.2003, будучи службовою особою, діючи умисно, перебуваючи у приміщенні банку, 26.06.2006 склала і видала завідомо неправдивий офіційний документ, а саме депозитний договір № 320137/04 - Д від 26.06.2006, на ім'я ОСОБА_4, в який внесла завідомо неправдиві відомості про те, що банк приймає від потерпілої кошти в сумі 127 000 гривень та зобов'язується виплатити проценти на вклад на умовах та в порядку встановленому договором, який скріпила відтиском печатки банку та власним підписом, хоча фактично вкладний (депозитний) рахунок в банку не відкрила та не зареєструвала.

Для прикриття свого злочинного умислу та створення перед ОСОБА_1 видимості реальності укладення договору банківського вкладу та зарахування грошових коштів останньої на банківський рахунок, відкритий до цього договору, ОСОБА_4 продовжуючи свої злочинні дії, будучи службовою особою та працюючи на посаді начальника відділення в м. Дрогобичі філії ВАТ «Державний ОСОБА_9 України», відповідно до наказу №204 К від 07.08.2009, маючи безперешкодний доступ до бланків, документів та печаток банку, зловживаючи своїм службовим становищем, діючи умисно, з корисливих мотивів склала і видала завідомо неправдиві офіційні документи - договори «Строкового банківського вкладу з поповненням із сплатою процентів після закінчення строку вкладу «Класичний»», а саме: депозитний договір №38875-29812 від 04.06.2010, депозитний договір №38875-29955 від 06.06.2011, депозитний договір №38875-29955 від 06.12.2010, депозитний договір №38875-35151 від 08.06.2012 на ім'я ОСОБА_1, в які внесла завідомо неправдиві відомості про те, що банк приймає від потерпілої кошти та зобов'язується виплатити проценти на вклад на умовах та в порядку встановленому договором, який скріпила відтиском печатки банку та власним підписом, хоча фактично вкладний (депозитний) рахунок в банку не відкрила та не зареєструвала.

Так, звертаючись з вказаним позовом позивач до матеріалів позову долучила лише договір строкового банківського вкладу з поповненням із сплатою процентів після закінчення строку вкладу від 08.06.2013 №38875-35151, що укладений між Публічним акціонерним товариством «Державний експортно-імпортний банк України» в особі начальника відділення в м. Львові ОСОБА_8, яка діє на підставі довіреності №010-01/331 від 12.04.2010, та ОСОБА_1 зі строком його дії з 08.06.2013 по 08.06.2014 на суму 156390 грн.

Однак, даний договір не був предметом дослідження і не стосується предявленого обвинувачення у вищевказаному кримінальному провадженні, за яким ОСОБА_4 була визнана винною.

Разом з тим, згідно наказу філії публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» в м. Львові від 20.09.2012 №256-к ОСОБА_8, начальника відділення в м. Дрогобичі звільнено з роботи 26.09.2012 згідно зі ст. 38 КЗпП України з ініціативи працівника ( за власним бажанням).

Відтак, ОСОБА_4 не була працівником банку на момент укладення договору від 08.06.2013.

Таким чином, суд приймає до уваги заперечення представника відповідача з приводу заявленого позову про те, що позивачем не наданого жодного документу, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншим нормативно-правовим актам у сфері банківської діяльності ( банківськими правилами) та звичаями ділового обороту), який підтверджує факт внесення ( на виконання Договору банківського вкладу) позивачем вкладу на вкладний ( депозитний), зазначений у п.1.1. Договору банківського вкладу. Така обставини не підтверджується і вироком Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 16.04.2018 у справі №442/6951/16-к.

Положення статті 1059 ЦК України врегульовує питання форми банківського вкладу та наслідки недодержання письмової форми договору. За змістом статті 1059 ЦК України договір банківського вкладу укладається у письмовій формі.

Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.

У разі недодержання письмової форми договору банківського вкладу цей договір є нікчемним.

Відповідно до положень Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 12 листопада 2003 року № 492 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17 грудня 2003 року за № 1172/8493, банки відкривають своїм клієнтам за договором банківського вкладу вкладні (депозитні) рахунки (пункт 1.8. Інструкції); договір банківського рахунку укладається в письмовій формі; один примірник договору зберігається в банку, а другий - банк зобовязаний надати клієнту під підпис (пункт 1.9. Інструкції); письмова форма договору банківського вкладу вважається дотриманою, якщо внесення грошової суми на вкладний (депозитний) рахунок вкладника підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або іншого документа, що відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) і звичаями ділового обороту; у договорі банківського вкладу, зокрема, зазначаються: вид банківського вкладу, сума, що вноситься або перераховується на вкладний (депозитний) рахунок, строк зберігання коштів (за строковим вкладом), розмір і порядок сплати процентів або доходу в іншій формі, умови перегляду їх розміру, відповідальність сторін, умови дострокового розірвання договору тощо (пункт 1.10. Інструкції).

Пункт 10.1. Інструкції передбачає порядок відкриття вкладних (депозитних) рахунків фізичним особам. Зокрема, після предявлення фізичною особою необхідних документів уповноважений працівник банку ідентифікує цю фізичну особу, після чого між банком і фізичною особою укладається в письмовій формі договір банківського вкладу; після укладення договору банківського вкладу фізична особа вносить або перераховує з іншого власного рахунку кошти на вкладний (депозитний) рахунок, після чого на підтвердження укладення договору банківського вкладу і внесення грошових коштів на вказаний рахунок банк видає фізичній особі ощадну книжку або інший документ, що її замінює і який видається згідно з внутрішніми положеннями банку.

З огляду на викладене, грошові кошти, що передані вкладником у готівковій формі приймаються та обліковуються на іменному вкладному (депозитному) рахунку, при цьому банк набуває права власності на грошові кошти. У свою чергу банк використовує ці кошти на власний розсуд, здійснюючи активні та пасивні; операції, а у вкладника є пряме право вимоги до банку про повернення вкладу.

Таким чином, будь-які неправомірні дії щодо грошових коштів, які знаходяться в банку на депозитних рахунках фізичних осіб є неправомірними діями щодо коштів банку та тягнуть відповідальність з неправомірними діями щодо майна юридичної особи.

Відповідно до п.1.4. Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженого Постановою Правління НБУ №516 від 03.12.2003 року та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 29.12.2003 року за №1256/8577 (далі Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами) в редакції від 27.04.2009 року (яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин) Залучення банком вкладів (депозитів) юридичних і фізичних осіб підтверджується: договором банківського рахунку; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадної книжки; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадного (депозитного) сертифіката; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею іншого документа, що підтверджує внесення грошової суми або банківських металів і відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.

Порядок і вимоги щодо здійснення банками, їх філіями, відділеннями касових операцій у національній та іноземній валюті визначено «Інструкцію про касові операції в банках України», затвердженої Постановою НБУ від 14.08.2003 року за № 337 (яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин). Відповідно до пунктів 3, 4, 9 розділу 1 визначено, що до касових операцій, які регламентуються цією Інструкцією, належать: приймання готівки національної та іноземної валюти від клієнтів для зарахування на власні рахунки та рахунки інших юридичних і фізичних осіб або на відповідний рахунок банку.

Відповідно до пункту 8 розділу 2 Інструкції визначено, що після завершення приймання готівки клієнту видається квитанція (другий примірник прибуткового касового документа) або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі. Квитанція або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі, має містити найменування банку, який здійснив касову операцію, дату здійснення касової операції (у разі здійснення касової операції в післяопераційний час - час виконання операції), а також підпис працівника банку, який прийняв готівку, відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку, засвідчений електронним підписом САБ.

Касове обслуговування банком клієнтів та оброблення готівки має здійснюватися в операційній касі. На операціоністів-касирів покладаються функції відповідальних виконавців.

Тобто, працівник банку (касир-операціоніст) діє від імені банку і на нього покладені функції санкціонування операції (згідно розпорядження на проведення операцій в даному відділенні), її оформлення і виконання, тобто операції по обслуговуванню фізичних та юридичних осіб. Тому, тільки касири-операціоністи наділені повноваженнями діяти від імені банку в оформленні та виконанні касових операцій. Жоден інший співробітник банку не наділений повноваженнями щодо приймання та оформлення платежів.

Відповідно до ч.1 ст.1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним трудових обовязків.

Відповідач не може бути відповідальним за дії недобросовісного працівника банку ОСОБА_4, яка зловживаючи своїм службовим становищем, використала довірливі стосунки з позивачем, чим завдала йому шкоду, оскільки дії ОСОБА_4 не повязані з виконанням її трудових (службових) обовязків саме в сфері касових операцій, тим більше і докази сплати стороною чергових платежів, працівником банку не видавались.

Фактично відносини ОСОБА_1 та ОСОБА_4 з приводу внесення платежів до каси банку, є домовленість на довірительських стосунках, обєктивно позивач могла усвідомлювати наслідки такої домовленості, що підтверджує відсутність касових документів про сплату. ???

На підставі вказаного, суд дійшов висновку, що при укладенні договорів №320137/04 - Д від 26.06.2006, №38875-29812 від 04.06.2010, №38875-29955 від 06.06.2011, №38875-29955 від 06.12.2010, №38875-35151 від 08.06.2012 від імені ВАТ КБ «Надра» (в подальшому ВАТ «Державний ОСОБА_9» України в яких діяла керівник відділення ОСОБА_4 не було дотримано всіх вимог цивільного законодавства, необхідних для додержання письмової форми цього договору, в контексті ч.1 ст.1059 ЦК України, оскільки відсутні касові документи про сплату (квитанція), якою підтверджується, внесення грошових коштів на депозитний рахунок, а також відсутні відомості про відкритий рахунок.

Про обґрунтованість такої позиції суду свідчить і правова позиція Верховного Суду України, викладена у постанові від 29.01.2014 року у справі №6-149ц, згідно якої просто наявність ощадної книжки (квитанції) не засвідчує факту укладення договору банківського вкладу та внесення вкладником грошової суми.

Відшкодування юридичною або фізичною особою шкоди, завданої їхнім працівником чи іншою особою, передбачено статтею 1172 ЦК України. Так відповідно до норм даної статті Закону , юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обовязків. Замовник відшкодовує шкоду, завдану іншій особі підрядником, якщо він діяв за завданням замовника. Підприємницькі товариства, кооперативи відшкодовують шкоду, завдану їхнім учасником (членом) під час здійснення ним підприємницької або іншої діяльності від імені товариства чи кооперативу.

Верховний Суд України у постанові від 28 січня 2015 року у справі № 6-229цс14, висловив наступну правову позицію. Відповідно до частини 1 статті 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових ) обовязків. Отже відповідальність юридичної або фізичної особи настає лише у випадках, коли особа, з вини якої заподіяна шкода, знаходиться з даною організацією в трудових відносинах, і шкода, заподіяна нею у звязку з виконанням трудових (службових) обовязків. При цьому під виконанням працівником своїх трудових (службових) обовязків розуміється виконання ним роботи, зумовленої трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоча і виходить за межі трудового договору чи посадової інструкції, але доручається юридичною або фізичною особою, або спричинена необхідністю, як на території роботодавця, так і за її межами. Це можуть бути дії виробничого, господарського, технічного та іншого характеру, вчинення яких безпосередньо входить до службових обовязків працівника.

Отже, сам факт перебування ОСОБА_4 у трудових відносинах з Публічним акціонерним товариством «Державний експортно-імпортний банк України» не покладає відповідальності на роботодавця відшкодовувати завдану ним шкоду.

Згідно частини 1 статті 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Приймаючи до уваги вищенаведене, суд вважає, що за наведених обставин, зважаючи на відсутність у матеріалах справи будь-яких належних доказів на спростування таких висновків, при вирішенні спірного питання не може бути застосована норма ч.1 ст.1172 ЦК України, на яку посилається позивач, у звязку з чим у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити.

Крім того, відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд зазначає, що в даному випадку наявні зобовязання, що виникають із завдання шкоди майну ОСОБА_1 внаслідок вчинення злочину. Таким чином у випадку встановлення особи, що скоїла злочин, яким позивачу було завдано майнової шкоди, та визнання її винною, ОСОБА_1 має законні підстави предявити позов саме до цієї особи, або керуючись положеннями ст.1177 ЦК України, у випадку не встановлення особи чи її не платоспроможності до держави.

Поряд з цим, з врахуванням таких основних засад цивільного судочинства як змагальність та диспозитивність, дотримуючись вимог ст.ст.12, 13, 81 ЦПК України, суд позбавлений можливості збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи.

За таких обставин, оскільки зібраними у справі доказами не підтверджені обставини (факти), якими обґрунтовувалися позовні вимоги позивача, та не підтверджено порушення відповідачем прав позивача, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову в цілому, враховуючи, що вимоги про стягнення 24762 грн. у виді виплати 19 % річних за користування банком вкладом, а також 18250 грн. збитків від інфляційних та 7338 грн. 3-х процентів річних та 5000 грн. моральної шкоди є похідними від вимоги про стягнення суми вкладу.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частина 6 статті 141 ЦПК України передбачає, що якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ст.22 Закону України Про захист прав споживачів споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов'язані з порушенням їх прав.

Оскільки суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову, то судовий збір компенсується за рахунок держави, витрати на правову допомогу позивачу не компенсуються.

Керуючись ст. ст. 10, 12, 81, ч. 4 ст. 206, 258, 263-265, 268 ЦПК України, суд, -

ухвалив :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» про стягнення грошових коштів за договором банківського вкладу, відшкодування моральної шкоди в порядку захисту прав споживача - відмовити.

Апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 11.02.2019.

Сторони:

Позивач: ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН: НОМЕР_1, адреса: вул. Зелена, 32, с. Ріпчиці Дрогобицького району Львівської області, 82165;

Відповідач: Публічне акціонерне товариство «Державний експортно-імпортний банк України», , адреса: пров. Несторівський, 7, м.Київ, 04053.

Суддя Хомик А.П.