Справа № 486/406/18
Провадження № 2/486/22/2019
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2019 року Южноукраїнський міський суд Миколаївської області

в складі: головуючого Франчук О.Д.

при секретарі Деменко К.Л.

за участю позивача ОСОБА_1, відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Южноукраїнську Миколаївської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту окремого проживання подружжя та не ведення спільного господарства, визнання грошових коштів особистою приватною власністю,

представник відповідача ОСОБА_3

ВСТАНОВИВ

I. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача.

30.03.2018 року ОСОБА_5 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_6 про встановлення факту окремого проживання подружжя та не ведення спільного господарства, визнання грошових коштів особистою приватною власністю.

Позовні вимоги мотивує тим, що з 27.07.1991 року до 21.07.2005 року перебував з відповідачкою в зареєстрованому шлюбі, проте, через погіршення сімейних стосунків, шлюбні відносини припинили з травня 1999 року i він знявшись з реєстраційного обліку переїхав проживати до с. Новоєгорівка Новоукраїнського району Кіровоградської області i зареєструвався там. 3 цього часу з відповідачкою не вели спільного господарства та не мали спільного бюджету. 28.08.2011 року, за особисті кошти, в cyмi 12 800 грн., що складало в еквіваленті 6 400 доларів США, придбав трикімнатну квартиру АДРЕСА_1. Однак, не маючи всієї суми коштів для сплати вартості квартири, вимушений був поїхати на заробітки до Pociї. Право власності на вказану квартиру, оформив лише 08.10.2001 року, після сплати обумовленої суми. Оскільки ОСОБА_6 не приймала участі у придбанні квартири, ані коштами, ані спільною працею, в квартирі були зареєстровані лише він та їх діти. Проте, 14.08.2002 року, за позовом ОСОБА_6, Южноукраїнським міським судом Миколаївської області було ухвалено рішення про визнання за нею права власності на 1/2 частину придбаної ним квартири. Вважає, що відповідачка ввела суд в оману з приводу того, що на час придбання квартири проживала з ним однією сім'єю та вела спільне господарство. А тому просить суд встановити факт окремого проживання з ОСОБА_6 та не ведення спільного господарства з травня 1999 року до 21 липня 2005 року, визнати за ним право власності на грошові кошти в cyмi 12 800 грн. та стягнути з відповідачки на його користь судові витрати.

26.10.2018 року позивач звернувся з уточненою позовною заявою, проте зміст позовних вимог не змінював (а.с. 122-123).

В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги з підстав викладених в позовній заяві та просив відмовити у задоволенні позову.

Представник відповідача ОСОБА_3 в судовому засіданні просила відмовити у задоволенні позову у повному обсязі зазначивши, що матеріалами справи доведено факт саме спільного проживання подружжя ОСОБА_6 в період часу з травня 1999 року до 21 липня 2005 року. Також просила суд про застосування позовної давності.

ІІ. Заяви та клопотання учасників справи.

03.05.2018 року ОСОБА_6 надала відзив на позовну заяву (а.с. 23).

05.05.2018 року, позивач направив відповідь на відзив (а.с. 27-28).

08.05.2018 року відповідачка направила відзив на відповідь на відзив (а.с. 30).

20.07.2018 року ОСОБА_1 повторно надав відповідь на відзив (а.с. 84-85).

ОСОБА_6 25.10.2018 року надала до суду письмові пояснення в яких просила суд застосувати строк позовної давності та клопотання про залучення до матеріалів справи письмових доказів (а.с. 106-107, 108).

III. Процесуальні дії у справі.

Ухвалою суду від 11.10.2018 року, справу прийнято до провадження суддею Франчук О.Д. та призначено її до підготовчого судового засідання.

Ухвалою суду від 14.12.2018 року закрите підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

ІV. Фактичні обставини встановлені судом та зміст спірних правовідносин.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_6 перебували в шлюбі до 21.07.2005 року, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу та випискою з рішення суду про розірвання шлюбу від 17.02.2003 року (а.с. 7, 71).

Згідно договору купівлі - продажу від 28.08.2001 року ОСОБА_1 придбав квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 12).

Рішенням Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 14.08.2002 року за ОСОБА_6 визнано право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 а рішенням суду від 08.02.2005 року визначено порядок користування вказаною квартирою та виділено в користування ОСОБА_6 кімнати площею 11.9 кв.м та 7.3. кв.м, ОСОБА_1 - кімнату площею 16 кв.м, інші приміщення залишено в спільному користуванні (а.с. 9, 109).

Ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 21.05.2007 року рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 08.02.2005 року, залишено без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_7 відхилено (а.с. 25).

25.10.2018 року ОСОБА_1 звернувся з заявою про перегляд рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 14.08.2002 року, за нововиявленими обставинами, однак ухвалою суду від 24.11.2011 року йому відмовлено в задоволенні заяви (а.с. 31, 33).

Ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 01.02.2012 року ОСОБА_7 відмовлено у задоволенні апеляційної скарги на ухвалу Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 24.11.2011 року (а.с. 11).

3 представленої копії паспорту ОСОБА_7 вбачається, що з 23.06.1999 року він був зареєстрований в АДРЕСА_2 (а.с. 5) та з 09.07.1999 року перебував на обліку в Новоукраїнському районному центрі зайнятості, що підтверджується копією трудової книжки останнього (а.с. 11).

3 висновку судово-медичного експерта СМСЧ №2 вбачається, що 26.01.2003 року ОСОБА_6 зверталась з приводу спричинення легких тілесних ушкоджень, її чоловіком (а.с. 68).

V. Оцінка суду.

Суд, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатній i взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, прийшов до наступного висновку.

Судом встановлено, та сторонами не спростовується, що ОСОБА_7 та ОСОБА_6 перебували в шлюбі з 27.07.1991 року до 21.07.2005 року.

В період перебування в зареєстрованому шлюбі ОСОБА_1 28.08.2001 року придбав квартиру АДРЕСА_1.

Згідно приписав ст. 22 КпШС України, який був чинним на момент виникнення вказаних правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має piвні права володіння, користування i розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно i в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

У зв'язку з цим, рішенням Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 14.08.2002 року за ОСОБА_6 визнано право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1. Вказане рішення суду набрало законної сили та є чинним.

Рішенням суду від 08.02.2005 року визначено порядок користування вказаною квартирою та виділено в користування ОСОБА_6 кімнати площею 11.9 кв.м та 7.3. кв.м, ОСОБА_1 - кімнату площею 16 кв.м, інші приміщення залишено в спільному користуванні.

Ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 21.05.2007 року рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 08.02.2005 року, залишено без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_7 відхилено.

Рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 08 лютого 2005 року набрало законної сили 21 травня 2007 року та на даний час чинне.

У відповідності до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній cпpaвi, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Згідно із рішенням Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою №48553/99 „Совтрансавто-Холдинг" проти України", а також згідно рішення Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою №28342/95 „Брумареску проти Румунії" встановлено, що існує усталена судом практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Так, дослідивши рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 14.08.2002 року, заяву ОСОБА_5 про перегляд рішення суду за нововиявленими обставинами, ухвалу суду про відмову у задоволенні заяви про перегляд судового рішення та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 01.02.2012 року, судом встановлено, що питання, щодо придбання cпipної квартири за власні кошти ОСОБА_5 в період окремого проживання з ОСОБА_6, було предметом розгляду в судах, а тому не підлягає повторному вирішенню.

При цьому, встановлення режиму окремого проживання подружжя визначено положеннями ч. 1 статті 119 СК України, зокрема за заявою подружжя або позовом одного з них суд може постановити рішення про встановлення для подружжя режиму окремого проживання у разі неможливості чи небажання дружини і (або) чоловіка проживати спільно.

У такому випадку настають правові наслідки передбачені ст. 120 СК України: 1. Встановлення режиму окремого проживання не припиняє прав та обов'язків подружжя, які встановлені цим Кодексом і які дружина та чоловік мали до встановлення цього режиму, а також прав та обов'язків, які встановлені шлюбним договором. 2. У разі встановлення режиму окремого проживання: 1) майно, набуте в майбутньому дружиною та чоловіком, не вважатиметься набутим у шлюбі; 2) дитина, народжена дружиною після спливу десяти місяців, не вважатиметься такою, що походить від її чоловіка.

Однак на час виникнення спірних правовідносин діяв Кодекс про шлюб та сім'ю, та положень встановлення режиму окремого проживання подружжя у ньому не було, тому зазначені норми Закону не можуть бути застосовані.

Також посилання позивача на ст. ст. 271, 273 ЦПК України (в ред. 1963 року) та те що він просить розглянути справу в порядку окремого провадження та встановити факт окремого проживання, який на його думку не є тотожним з встановленням режиму окремого проживання, яка є новелою Сімейного кодексу, не можуть мати місце, оскільки у даному випадку наявний спір про право, а згідно вимог ч. 3 ст. 255 ЦПК України (в редакції 1963 року) якщо при розгляді справи порядком окремого провадження виникне спір про право, підвідомчий судам, суд залишає заяву без розгляду і роз'яснює заінтересованим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах. Окрім того, ОСОБА_1 звернувся до суду саме з позовною заявою, а не з заявою про встановлення юридичного факту та жодних посилань на ЦПК України в редакції 1963 року і ній не було.

А тому з'ясувавши уci обставини справи, суд приходить до висновку що позовна заява ОСОБА_5 про встановлення факту окремого проживання подружжя та ведення окремого господарства, визнання грошових коштів витрачених на придбання квартири, особистою приватною власністю, не підлягає задоволенню.

Окрім того, відповідачка просить про застосування строку позовної давності (а.с. 106-107).

Відповідно до статті 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (частина третя статті 267 ЦК України).

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із сплином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами №22083/93,22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії).

Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (частина перша статті 257 ЦК України).

За загальним правилом перебіг позовної давності починається від дня, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення свого права чи про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Виходячи зi змісту позовних вимог, позивач вважає що його право було порушене 14.08.2002 року, визнанням права власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 за ОСОБА_6, при цьому з позовною заявою звернувся 30.03.2018 року, тобто з пропуском трирічного строку позовної давності.

На підставі викладеного, суд приходить до висновку про закінчення строку позовної давності для звернення до суду, що у відповідності до ч.4 ст. 267 ЦК України, є підставою для відмови у позові.

VI. Розподіл судових витрат.

Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збip покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Позивач поніс документально підтверджені витрати по сплаті судового збору в cyмi 1 409.60 грн. (а.с. 1).

Однак у зв'язку з відмовою у задоволенні позову, судові витрати не підлягають відшкодуванню.

Враховуючи викладене, та керуючись ст.ст. 2-13, 76-81, 259, 263-265, 268, 352, 354, 355 ЦПК Украши, суд

УХВАЛИВ

Узадоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту окремого проживання подружжя та не ведення спільного господарства, визнання грошових коштів особистою приватною власністю - відмовити.

Рішення може бути оскаржено безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів, з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Южноукраїнського

міського суду Олена Дмитрівна Франчук

Повний текст рішення виготовлено 22 січня 2019 року.