Дата документу 23.01.2019 Справа № 337/1554/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 337/1554/18 Головуючий у 1-й інстанції: Варнавська Л.О.
провадження № 22-ц/807/704/19 Суддя-доповідач: Маловічко С.В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2019 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого: Маловічко С.В.

суддів: Гончар М.С.

Кочеткової І.В.

при секретарі Кулабуховій І.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» у особі представника Литвиненко Олени Леонідівни на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 07 вересня 2018 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2018 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду із позовом до ОСОБА_4 та ОСОБА_5 як спадкоємців померлого позичальника ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за кредитним договором без номеру від 16.10.2012 року, укладеним між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_6

В обґрунтування позовних вимог зазначило, що за цим договором був наданий кредит у розмірі 8 000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, зі сплатою відсотків за користування кредитом. ІНФОРМАЦІЯ_1 позичальник ОСОБА_6 помер. Банком було направлено 19.05.2014р. претензію кредитора до Шостої Запорізької державної нотаріальної контори. 16.06.2014р. було отримано відповідь з Шостої Запорізької державної нотаріальної контори, що претензію кредитора було надіслано до приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Коваленко В.В. за місцем заведення спадкової справи.

09.07.2014р. банком було отримано відповідь вказаного приватного нотаріуса, в якій зазначалось, що спадкоємцями померлого ОСОБА_6, які звернулись із заявами про прийняття спадщини, є ОСОБА_4 та ОСОБА_5. 21.09.2017р. вказаним спадкоємцям було направлено лист-претензію щодо погашення заборгованості спадкодавця ОСОБА_6, але ніяких дій з боку спадкоємців щодо виконання вимоги здійснено не було.

Станом на дату смерті заборгованість позичальника ОСОБА_6 перед банком за кредитним договором без номеру від 16.10.2012 р. становить 7 939,98 грн., яка складається з наступного: 7780,11 грн. - заборгованість за кредитом; 159,87 грн. - заборгованість за відсотками, яку банк просив стягнути з відповідачів.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 07 вересня 2018 року позов банку залишено без задоволення.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, АТ КБ «ПриватБанк» у особі представника Литвиненко О.Л. подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його незаконність та необгрунтованість у зв»язку з порушенням судом норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 30 листопада 2018р. було відкрито апеляційне провадження за вказаною апеляційною скаргою та ухвалою колегії апеляційного суду від 18 грудня 2018р. визначено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Але при відкритті апеляційного провадження та визначенні розгляду справи без повідомлення учасників справи не було враховано, що спірні правовідносини виникають зі спадкування спадкового боргу, який входить до складу спадщини разом з належним спадкодавцю майном, тому відносини склались між кредитором та спадкоємцями померлого боржника.

Зважаючи на характер спірних правовідносин та з урахуванням вимог п. 2 ч. 4 ст. 274 ЦПК України ухвалою колегії Запорізького апеляційного суду від 09 січня 2019р. справу призначено до розгляду в судовому засіданні з викликом учасників справи.

Судом встановлено, що 16.10.2012р. між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_6 укладено договір без номеру від 16.10.2012 року щодо надання йому банком кредиту в розмірі 8 000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок зі сплатою відсотків за користування кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. ОСОБА_6 підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами банку складає між ним та банком договір (а.с. 8-32).

ІНФОРМАЦІЯ_1 позичальник ОСОБА_6 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с. 34)

ПАТ КБ «ПриватБанк» було направлено 19.05.2014р. претензію кредитора до Шостої Запорізької державної нотаріальної контори (а.с. 37).

16.06.2014р. позивачем було отримано відповідь з Шостої Запорізької державної нотаріальної контори, що претензію кредитора було надіслано до приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Коваленко В.В. за місцем заведення спадкової справи ( а.с. 38).

09.07.2014р. позивачем було отримано відповідь приватного нотаріуса Коваленко В.В., в якій зазначалось, що спадкоємцями померлого ОСОБА_6, які звернулись із заявами про прийняття спадщини, є ОСОБА_4 та ОСОБА_5 (а.с. 38-зворот).

Банком було визначено заборгованість позичальника ОСОБА_8 за кредитним договором від 16.10.2012р. станом на дату його смерті у сумі 7 939,98 грн., в тому числі: 7 780,11 грн. - заборгованість за кредитом; 159,87 грн. - заборгованість за відсотками.

З виписки по рахунку, наданої позивачем, вбачається, що остання операція з карткою у вигляді сплати товару в аптеці проводились ОСОБА_6 03.01.2014 р.

Відмовляючи в задоволенні позову банку, суд першої інстанції виходив із того, що

позивачем було пропущено строк позовної давності для звернення до суду з цим позовом до спадкоємців, сплив якого розпочався з дати, коли банку стало відомо про коло спадкоємців, які прийняли спадщину після смерті позичальника.

В апеляційній скарзі банк, не погоджуючись з цими висновками суду першої інстанції, вказував, що виконав вимоги ст. 1281 ЦК України, звернувшись своєчасно до нотаріальної контори з претензією до спадкоємців, а також спрямувавши таку претензію безпосередньо спадкоємцям, тому вважає, що суд безпідставно позбавив його права на погашення боргу, звільнивши відповідачів від виконання обов»язку погасити цей борг спадкодавця з формальних міркувань.

Від ОСОБА_5 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вона вказує, що рішення суду є законним і обґрунтованим, а тому просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги.

Відповідно до вимог чч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги . Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Зі змісту апеляційної скарги слідує, що банком оскаржується відмова суду в задоволенні його позову, яку суд вмотивував пропуском строку позовної давності, хоча жодного обґрунтованого доводу неправомірного застосування судом позовної давності позивачем в скарзі не наведено.

Колегія у мотивуванні своїх висновків про відмову в задоволенні скарги виходить із правильно встановлених судом обставин у справі, які, між іншим, не оспорюються і банком, а також з наступного аналізу правових норм, що регулюють спірні відносини.

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день з якого вона оголошується померлою (частина друга статті 1220 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п'ята статті 1268 ЦК України).

Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України).

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що хоч отримання спадкоємцем, який прийняв спадщину, свідоцтва про право на спадщину відповідно до статті 1296 ЦК України є правом, а не обов'язком спадкоємця, однак відсутність у спадкоємця такого свідоцтва не може бути підставою для відмови у задоволенні вимог кредитора.

Відповідно до пункту 189 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 03 березня 2004 року № 20/5, зареєстрованої Міністерстві юстиції України 03 березня 2004 року за № 283/8882, нотаріус за місцем відкриття спадщини в строк, установлений статтею 1281 Цивільного кодексу України, приймає претензії від кредиторів спадкодавця. Претензії мають бути заявлені у письмовій формі і прийняті незалежно від строку настання права вимоги. Про претензію, що надійшла, нотаріус доводить до відома спадкоємців, які прийняли спадщину, або виконавця заповіту.

У цій справі за наданою нотаріусом інформацією встановлено, що спадкоємцями після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 боржника ОСОБА_6, є ОСОБА_4 за законом та ОСОБА_5 за заповітом, які прийняли спадщину.

Спадкоємці не повідомляли банк про прийняття ними спадщини.

За змістом статті 1281 ЦК України допускається два способи пред»явлення кредитором спадкодавця вимог до спадкоємців: безпосередньо до спадкоємців та опосередковано - через нотаріуса за місцем відкриття спадщини.

Банк своєчасно - 19.05.2014р. звернувся до нотаріальної контори з претензією кредитора до спадкоємців померлого боржника ОСОБА_6, що було правильно встановлено судом на підставі зібраних матеріалів справи.

03 липня 2014 року приватний нотаріус Коваленко В.В. повідомив банк про коло спадкоємців, які прийняли спадщину, вказавши спадкоємців ОСОБА_5 та ОСОБА_4 та їх адреси місяця реєстрації, а також зазначивши, що претензія банку була доведена до відома спадкоємців ( а.с. 38-зворот).

У відзиві на позовну заяву банку відповідач ОСОБА_5 визнавала, що в червні 2014р. їй приватним нотаріусом Коваленко В.В. було доведено до відома про наявність письмової претензії ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» з приводу боргу спадкодавця ОСОБА_6

Вищезазначений лист нотаріуса від 03 липня 2014р. був отриманий банком 09 липня 2014р.

21 вересня 2017р. ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК" звернулось з листом-претензією до відповідачів з вимогою погасити визначену ним на час смерті спадкодавця заборгованість за кредитним договором.

Таким чином, ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК" скористалося своїм правом заявити вимогу до спадкоємців як через нотаріуса, так і безпосередньо їм.

Між тим, вбачається, що, перша претензія кредитора від 19.05.2014р. заявлена в обумовлений статтею 1281 ЦК України шестимісячний строк з дня, коли банку стало відомо про смерть боржника, тому банк не втратив прав кредитора на задоволення своїх вимог до спадкоємців.

Проте з позовом про стягнення з них успадкованого боргу банк звернувся до суду лише 19.04.2018р., та відповідач ОСОБА_5 у відзиві на позовну заяву просила застосувати загальний строк позовної давності терміном у 3 роки.

В запереченнях на відзив банк вказував, що строк позовної давності ним не пропущено, оскільки Умовами та Правилами надання банківських послуг як складовою частиною кредитного договору, укладеного між банком та ОСОБА_6, строк позовної давності збільшено до 50 років, кредит має погашатись ануїтетними платежами, кредит наданий у вигляді поновлюваної кредитної лінії, а строк дії картки встановлений до 07/16 року. Вважав, що всі ці обставини свідчать, що строк позовної давності банком пропущено не було.

Але такі заперечення банку є хибними з огляду на наступне.

Як роз'яснено в п. 32 постанови Пленуму ВССУ, згідно з правовою позицією ВСУ у справі № 6-33цс15 строки, встановлені у ст. 1281 ЦК для пред'явлення вимог кредитором спадкодавця, є присічними, преклюзивними. Оскільки зі смертю боржника зобов'язання з повернення кредиту включаються до складу спадщини, то умови кредитного договору щодо строків повернення кредиту не застосовуються, а підлягають застосуванню норми ст. 1281 та 1282 ЦК щодо строків пред'явлення кредитором вимог до спадкоємців і порядку задоволення цих вимог кредитора. Недотримання кредитором передбачених ст. 1281 ЦК строків пред'явлення вимог (які є присічними, преклюзивними) позбавляє кредитора права вимоги до спадкоємців.

Із зазначених роз»яснень випливає, що умови кредитного договору, зокрема, щодо строків повернення та платежів з погашення кредиту, строків дії картки та інші умови кредитного договору, зокрема, і про позовну давність, зі смертю боржника не поширюються на його спадкоємців, для яких ці кредитні правовідносини трансформуються у правовідносини лише з погашення успадкованих боргів спадкодавця. А тому умови кредитного договору щодо строків повернення кредиту, строку дії картки, строку позовної давності, визначеного договором, у відносинах зі спадкоємцями не застосовуються, що вказує на помилковість позиції банку.

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється три-валістю у три роки.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про осо-бу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252-255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 522/407/15-ц зробила такий правовий висновок.

Оскільки зі смертю позичальника зобов'язання з повернення кредиту включаються до складу спадщини, строки пред'явлення кредитодавцем вимог до спадкоємців позичальника, а також порядок задоволення цих вимог регламентуються статтями 1281 і 1282 ЦК України.

Поняття "строк пред'явлення кредитором спадкодавця вимог до спадкоємців" не тотожне поняттю "позовна давність". Так, частина четверта статті 1281 ЦК України визначає наслідком пропуску кредитором спадкодавця строків пред'явлення вимог до спадкоємців позбавлення права вимоги такого кредитора, який не пред'явив вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті. Інші правові наслідки передбачені частиною четвертою статті 267 ЦК України, за якою сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відтак, визначені у статті 1281 ЦК України строки пред'явлення кредитором вимоги до спадкоємців і позовна давність є різними за своєю правовою природою та наслідками строками. Сплив перших має наслідком позбавлення кредитора права вимоги (припинення його цивільного права), а отже, і неможливість вимагати у суді захисту відповідного права. Натомість, сплив позовної давності не виключає наявність у кредитора права вимоги та є підставою для відмови у позові за умови, якщо про застосування позовної давності у суді заявила одна зі сторін.

У частині четвертій статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" зазначено, що на суд покладено обов'язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і Протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (§ 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства"; § 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі "ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії").

Порівняльний аналіз термінів "довідався" та "міг довідатися", що містяться у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, не достатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він в силу об'єктивних причин не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 81 ЦПК України, про обов'язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше (правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 22 лютого 2017 року у справі № 6-17цс17).

Як встановлено вище, спадщину після померлого ОСОБА_6 прийняла ОСОБА_5 шляхом подання відповідної заяви до нотаріальної контори, та неповнолітній син спадкодавця - ОСОБА_4 в особі законного представника ОСОБА_10, про що банку стало достеменно відомо з листа приватного нотаріуса - 09.07.2014р.

Саме ця дата є початком перебігу позовної давності, оскільки з цієї дати настали одночасно обов'язкові умови для початку перебігу позовної давності, передбачені у частині першій статті 261 ЦК України: банку на цей момент вже могло бути відомо про порушення його права, а також він отримав відомості про осіб, які його порушили. Оскільки, отримавши претензію банку в червні 2014р. від нотаріуса, спадкоємці до 09.07.2014р. не вийшли на зв»язок із банком з приводу виконання цієї претензії.

Зважаючи на те, що з цим позовом АТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернулося до суду 19 квітня 2018 року, трирічна позовна давність ним була пропущена. При цьому, колегія вважає, що спрямована особисто відповідачам претензія від 21.09.2017р. не перериває цих строків, оскільки її повторне подання поза межами шестимісячного строку, передбаченого ст.. 1281 ЦК України, не породжує юридичних наслідків щодо нового відліку строку позовної давності з цієї дати.

З огляду на викладене, апеляційний суд вважає правильними висновки суду про пропуск позивачем строку позовної давності.

До таких висновків апеляційний суд дійшов з урахуванням правової позиції, вислов-леної у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 рокуу справа № 522/407/15-ц(провадження № 14-53 цс 18) та постанові ВС від 31 жовтня 2018р. у справі № 688/353/15-ц (провадження № 61-14285св18).

Загалом доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з рішенням суду першої інстанції, але будь-яких конкретних посилань на неправильність чи необґрунтованість висновків суду апеляційна скарга не містить. Та банк взагалі помилково вважав, що йому відмовлено в позові з підстав порушення строку пред»явлення вимоги до спадкоємців, в той час як суд таких висновків не робив, відмовивши в позові виключено з підстав пропуску строку позовної давності.

Відповідно до статті 375 ЦПК України апеляційний суд залишає скаргу без задоволе-ння, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Оскаржуване рішення суду першої інстанції відпові-дає вимогам закону й підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» у особі представника Литвиненко Олени Леонідівни залишити без задоволення.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 07 вересня 2018 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення лише у випадку, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повний текст постанови складений 24 січня 2019р.

Головуючий:

Судді:

(