Ухвала

15 лютого 2019 року

м. Київ

справа № 569/2946/17

провадження № 61-2860 ск 19

Верховний Суд у складі судді Другої судової палати Касаційного цивільного суду Сімоненко В. М., вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою житлово-комунального підприємства «Покровське» на постанову Рівненського апеляційного суду від 18 грудня 2018 року в справі за позовом ОСОБА_2 до житлово-комунального підприємства «Покровське» про стягнення вихідної допомоги при звільненні, доплати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та інших доплат,

ВСТАНОВИВ :

ОСОБА_2 звернулась з позовом до житлово-комунального підприємства «Покровське» про стягнення вихідної допомоги при звільненні, доплати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та інших доплат. В подальшому розмір заявлених позовних вимог збільшила та просила суд стягнути на її користь невиплачену їй доплату за ведення каси в розмірі 30% посадового окладу в сумі 4 878,72 грн; вихідну допомогу у розмірі тримісячного середнього заробітку в сумі 11 048,70 грн; середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні з 12 грудня 2016 року по 07 лютого 2018 року в розмірі 50 113,11 грн; матеріальну допомогу на оздоровлення в сумі 400 грн; відпускні в сумі 463,98 грн; фіксовану індексацію в сумі 97,73 грн; компенсацію за несвоєчасно виплачену заробітну плату в сумі 444,80 грн; інфляційні втрати частини доходу за ненараховані та не виплачені доходи в сумі 1 898,63 грн та моральну шкоду в розмірі 2 000,00 грн.

На обґрунтування своїх вимог зазначала, що відповідачем порушено законодавства про працю, а саме: невиплата матеріальної допомоги на оздоровлення згідно колективного договору; невиплата відпускних за три дні до відпустки або у період відпустки; залишок фіксованої індексації з травня 2016 року, який виплачується в розмірі 40% згідно наказу підприємства; компенсація за несвоєчасно виплачену заробітну плату; недотримання галузевої угоди. Також просила стягнути доплату за ведення каси, оскільки з серпня 2011 року виконувала обов'язки по двох посадових інструкціях (бухгалтер по нарахуванню заробітної плати та бухгалтер-касир) за що до 2014 року отримувала доплату в розмірі 30%, однак з 2014 року виплату доплати було припинено. Крім того посилалась на те, що в кабінеті стоїть чадний газ, оскільки знизу знаходиться котельня, а тому весь час (навіть у морози) відчинено вікно, у зв'язку з чим вона часто хворіє, тому просила стягнути з відповідача ще й моральну шкоду.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 07 червня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Відмовляючи в частині виплатити позивачу середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 09 грудня 2016 року перебувала на лікарняному, що виключає одночасне перебування її на роботі. Цього ж дня, позивачка написала заяву про звільнення її з роботи у відповідності до частини 3 статті 38 КЗпП України з 09 грудня 2016 року. Останнім робочим днем є 09 грудня 2016 року. Тобто позивач ні 09 грудня 2016 року, ні 12 грудня 2016 року вже не працювала. Відтак, судом першої інстанції застосовано статтю 116 КЗпП України, яка передбачає, що якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

З іншими вимогами ОСОБА_2 до ЖКП «Покровське» не зверталась і до суду таких доказів не надала.

Також відмовляючи в задоволенні позовних вимог в частині стягнення доплати за ведення каси в розмірі 30% посадового окладу в сумі 4 878,72 грн.; матеріальної допомоги на оздоровлення в сумі 400 грн.; відпускних в сумі 463,98 грн.; фіксованої індексації в сумі 97,73 грн.; інфляційних втрат в частині доходу за ненараховані й невиплачені доходи в сумі 1 898,63 грн та моральної шкоди в розмірі 2 000,00 грн., суд першої інстанції дійшов висновку, що вказані вимоги безпідставні оскільки, судом встановлено, що наказом № 4 від 05 січня 2015 року "Про обмеження виплат та матеріальної допомоги на оздоровлення" на період фінансових труднощів припинена виплата матеріальної допомоги на оздоровлення для всіх працівників, а також доплат за виконання обов'язків тимчасово відсутнього працівника.

Постановою Рівненського апеляційного суду від 18 грудня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 07 червня 2018 року в частині відмови у стягненні вихідної допомоги, компенсації за несвоєчасну виплату заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку та моральної шкоди скасовано.

Стягнуто з Житлово-комунального підприємства «Покровське» на користь ОСОБА_2 11 048,70 грн вихідної допомоги при звільненні на підставі пункту 3 статті 38 КЗпП України.

Стягнуто з Житлово-комунального підприємства «Покровське» на користь ОСОБА_2 компенсацію за несвоєчасну виплату заробітної плати у лютому 2015 року та у серпні 2015 року в сумі 6,83 грн.

Стягнуто з Житлово-комунального підприємства «Покровське» на користь ОСОБА_2 середньомісячний заробіток за час затримки розрахунку пропорційно задоволеним позовним вимогам у сумі 30 417,86 грн.

Стягнуто з Житлово-комунального підприємства «Покровське» на користь ОСОБА_2 моральну шкоду в сумі 200,00 грн.

Стягнуто з Житлово-комунального підприємства «Покровське» на користь ОСОБА_2 1 283,44 грн судових витрат при сплаті судового збору.

В решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Задовольняючи частково апеляційну скаргу ОСОБА_2 та частково скасовую рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив з того, що судом першої інстанції при вирішенні зазначеного спору було вірно встановлено обставини справи, проте надано неналежну правову оцінку цим обставинам, зокрема щодо права працівника на виплату вихідної допомоги при звільненні, на компенсацію за несвоєчасну виплату заробітної плати, стягнення середньомісячного заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а також на отримання морального відшкодування у разі порушення трудових прав та виходив з наступного.

Компенсація втрати частини заробітної плати провадиться у відповідності зі статтею 34 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати" та Положенням про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 1997 року № 1427 (зі змінами, внесеними постановою від 23 квітня 1999 року № 692), підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності й господарювання своїм працівникам у будь-якому разі затримки виплати нарахованої заробітної плати (проіндексованої за наявності необхідних для цього умов) на один і більше календарних місяців, незалежно від того, чи була в цьому вина роботодавця, якщо в цей час індекс цін на споживчі товари і тарифів на послуги зріс більше ніж на один відсоток.

Індекс споживчих цін у березні 2015 року зріс на 110,8 відсотка, а у квітні 2015 року на 114,0 відсотка. У вересні-жовтні 2015 року індекс споживчих цін перевищив величину порога індексації до 105 відсотків.

Оскільки суд першої інстанції зазначене не врахував, апеляційний суд дійшов висновку про безпідставність відмови у стягненні з відповідача на користь позивачки компенсаційних втрат за несвоєчасну виплату заробітної плати за лютий та серпень 2015 року, яка становить 621,83 грн.

Крім того, апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції щодо відмови в задоволенні позову в частині: доплати за ведення каси в розмірі 30% посадового окладу; матеріальної допомогу на оздоровлення; відпускних; фіксовану індексацію; інфляційних втрат частини доходу за ненараховані й невиплачені доходи та моральної шкоди. Вказані вимоги безпідставні та не ґрунтуються на законі, оскільки судом першої інстанції було встановлено, що наказом № 4 від 5 січня 2015 року "Про обмеження виплат та матеріальної допомоги на оздоровлення" на період фінансових труднощів припинена виплата матеріальної допомоги на оздоровлення для всіх працівників, а також доплат за виконання обов'язків тимчасово відсутнього працівника.

З наказом № 4 від 5 січня 2015 року позивачка була ознайомлена та не оскаржувала його.

Відповідно до частини1 статті 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Апеляційний суд дійшов висновку про те, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Відповідно до частини 1 статті 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Відповідно до частини 1 статті 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Оскільки, неправомірними діями відповідача, які виразились у несвоєчасній виплаті розрахункових коштів, вихідної допомоги, невиплаті компенсації за несвоєчасну виплату заробітку та враховувавши об'єктивні обставини, у яких перебував відповідач, а також строки відновлення трудових прав та гарантій, позивачці була завдана моральна шкода, яка полягала в душевних переживаннях, у зв'язку з порушенням законних трудових прав ОСОБА_2, потребі економії через несвоєчасну виплату належних коштів, необхідності вжиття додаткових зусиль для організації свого життя та відновленні звичних життєвих зав'язків та зважаючи на обсяг, характер та тривалість моральних переживань позивачки, суд дійшов висновку, що достатнім та справедливим є розмір морального відшкодування у сумі 200 грн.

04 лютого 2019 року житлово-комунальне підприємство «Покровське» подало до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Рівненського апеляційного суду від 18 грудня 2018 року з пропуском строку на касаційне оскарження судового рішення та просило поновити строк на касаційне оскарження, скасувати постанову апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Згідно зі статтею 390 ЦПК України касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення. Строк на касаційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Відповідно до частини першої статті 127 ЦПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

На обґрунтування поважності причин пропуску процесуального строку на касаційне оскарження судового рішення заявник посилається на те, що повний текст оскаржуваної постанови був отриманий ними 03 січня 2019 року.

Враховуючи те, що вказані заявником обставини свідчать про поважність причин пропуску строку на касаційне оскарження, тому клопотання про поновлення строку підлягає задоволенню.

На обґрунтування вимог касаційної скарги заявник посилається на те, що судом апеляційної інстанції невірно було застосовано норми матеріального права та порушені норми процесуального права, а саме апеляційним суд прийняв постанову на підставі частини 3 статті 38 КЗпП, тоді як до спірних правовідносин повинні застосуватись норми статті 233 КЗпП.

Верховний Суд, дослідивши подану касаційну скаргу та додані до неї документи, оскаржуване судове рішення, зробив висновок, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з таких підстав.

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, яке не підлягає касаційному оскарженню.

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Відповідно до частини шостої статті 19 ЦПК України малозначними справами є: справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п'ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Частина перша статті 274 ЦПК України визначає, що у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються: малозначні справи і справи, що виникають з трудових відносин, а згідно частини другої цієї статті - може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.

Відповідно до частини четвертої статті 274 ЦПК України, в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів та поділ майна подружжя; щодо спадкування; щодо приватизації державного житлового фонду; щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу; в яких ціна позову перевищує п'ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; інші вимоги, об'єднані з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1 - 5 цієї частини.

Системний аналіз частини шостої статті 19, статті 274 ЦПК України дає підстави для висновку, що малозначними у цивільному процесі є, зокрема, справи незначної складності, визнані судом малозначними (за виключенням справ, які мають розглядатися тільки за правилами загального позовного провадження), та які фактично можна поділити на: справи, у яких ціна позову не перевищує 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи незначної складності з ціною позову, що не перевищує п'ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи незначної складності, у яких не можливо встановити ціну позову (немайнові вимоги), за виключеннями відповідно до частини четвертої статті 274 ЦПК України та пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України

При вирішенні питання про розгляд справи в порядку спрощеного або загального позовного провадження суд враховує критерії, визначені в частині третій статті 274 ЦПК України, а саме: ціну позову; значення справи для сторін; обраний позивачем спосіб захисту; категорію та складність справи; обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначити експертизу, викликати свідків тощо; кількість сторін та інших учасників справи; чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес; думку сторін щодо необхідності розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження.

Предметом позову в цій справі є вимога про стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу та інших доплат в розмірі 71 346,46 грн, що не перевищує п'ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб і правовідносини та їх зміст не представляють значної складності.

Таким чином ця справа є малозначною в силу своїх властивостей.

Крім того, відповідно до частини першої статі 411 ЦПК України судові рішення підлягають обов'язковому скасуванню з направленням справи на новий розгляд, якщо: справу розглянуто і вирішено неповноважним складом суду; в ухваленні судового рішення брав участь суддя, якому було заявлено відвід, і судом касаційної інстанції визнано підстави про відвід обґрунтованими; судове рішення не підписано будь-яким із суддів або підписано не тими суддями, що зазначені в судовому рішенні; судове рішення ухвалено суддями, які не входили до складу колегії, що розглянула справу; справу розглянуто за відсутності будь-кого з учасників справи, належним чином не повідомлених про дату, час і місце судового засідання, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою касаційну скаргу такою підставою; судове рішення ухвалено судом з порушенням правил інстанційної або територіальної юрисдикції; суд розглянув в порядку спрощеного позовного провадження справу, яка підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження.

У цій справі обставин, передбачених частиною четвертою статті 274, пунктом 2 частини третьої статті 389 та частиною першою статі 411 ЦПК України, за наявності яких судові рішення в малозначних справах підлягають касаційному оскарженню або обставин, за яких судове рішення підлягає обов'язковому скасуванню не встановлено.

З огляду на викладене та відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389, пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України у відкритті касаційного провадження в даній справі слід відмовити.

Керуючись пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі судді Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ :

Поновити житлово-комунальному підприємству «Покровське» строк на касаційне оскарження постанови Рівненського апеляційного суду від 18 грудня 2018 року.

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою житлово-комунального підприємства «Покровське» на постанову Рівненського апеляційного суду від 18 грудня 2018 року відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя В. М. Сімоненко