У х в а л а

26 грудня 2019 року

м. Київ

справа № 461/7979/18-ц

провадження № 61-23045 ск 19

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Гулька Б. І. розглянув касаційну скаргу Львівського національного університету імені Івана Франка

на рішення Галицького районного суду м. Львова від 31 січня 2019 року

та постанову Львівського апеляційного суду від 19 листопада 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Львівського національного університету імені Івана Франка про відшкодування майнової та моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ :

У жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Львівського національного університету імені Івана Франка про відшкодування майнової

шкоди у розмірі 55 476 грн 98 коп., моральної шкоди у розмірі 5 тис. грн

та 1 тис. грн відшкодування вартості проведеного експертного дослідження.

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 31 січня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з Львівського національного університету імені Івана Франка

на користь ОСОБА_1 35 954 (тридцять п`ять тисяч дев`ятсот п`ятдесят

чотири) грн 40 коп. майнової шкоди та 1 тис. (одну тисячу) грн відшкодування вартості проведеного експертного дослідження.

Стягнуто з Львівського національного університету імені Івана Франка

на користь ОСОБА_1 . 2 500 (дві тисячі п`ятсот) грн компенсації спричиненої моральної шкоди.

У решті позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Постановою Львівського апеляційного суду від 19 листопада 2019 року апеляційну скаргу Львівського національного університету імені Івана Франка залишено без задоволення. Рішення Галицького районного суду м. Львова

від 31 січня 2019 року залишено без змін.

У грудні 2019 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга

Львівського національного університету імені Івана Франка на зазначені судові рішення, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив судові рішення скасувати.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки вона подана на судове рішення у малозначній справі, що не підлягає касаційному оскарженню.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України.

Відповідно до пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

Зі змісту положень пункту 3 частини третьої статті 175, пункту 1 частини першої статті 176 ЦПК України ціна позову визначається сумою грошових коштів, якщо позов підлягає грошовій оцінці.

При цьому позовна вимога про відшкодування моральної шкоди є майновою вимогою, оскільки позивач її визначив у грошовому вимірі.

Ціна позову у даній справі становить 61 476 грн 98 коп. з яких: 55 476 грн 98 коп. - відшкодування майнової шкоди; 5 тис. грн - відшкодування моральної шкоди; 1 тис. грн - відшкодування вартості проведеного експертного дослідження, яка станом на 01 січня 2019 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (1 921*100=192 100).

Отже, зазначена справа є малозначною у силу вимог закону.

Касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять посилання на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню. Таких випадків не встановлено й Верховним Судом.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 7 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року, § 45; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року, § 37).

При цьому, застосування передбаченого законодавством порогу ratione valoris (ціна позову) для подання скарг до верховного суду є правомірною та обгрунтованою вимогою, враховуючи саму суть повноважень верховного суду щодо розгляду лише справ відповідного рівня значущості («Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня

1997 року, § 36).

З урахуванням наведеного, оскільки Львівський національний університет імені Івана Франка подав касаційну скаргу на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, увідкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.

Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 1 частини шостої, частиною дев`ятою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Львівського національного університету імені Івана Франка на рішення Галицького районного суду м. Львова від 31 січня 2019 року та постанову Львівського апеляційного суду від 19 листопада 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Львівського національного університету імені Івана Франка про відшкодування майнової та моральної шкодивідмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати заявникові.

Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.

Суддя Б. І. Гулько