Дата документу 20.08.2019
Справа № 334/5850/18
Провадження № 2/334/914/19
20 серпня 2019 року Ленінський районний суд м. Запоріжжя в складі:
головуючого судді Баруліної Т.Є.,
при секретарі Сагайдак Г.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Запоріжжі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратили право користування житловим приміщенням,
Позивачка звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням у зв`язку із відсутністю в ньому понад шість місяців без поважних причин.В позові зазначила, що вона разом зі своїми доньками: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 зареєстровані та проживають в будинку за адресою: АДРЕСА_1 .
Відповідач по справі, ОСОБА_2 , також зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , але фактично за вказаною адресою не проживає з 2012 року і по теперішній час, при цьому перешкод в користуванні житлом йому не чиниться, він не отримує кореспонденцію за цією адресою, його особистих речі за вказаною адресою немає, житлом він не цікавиться.
Відповідач не несе витрат по сплаті комунальних послуг, натомість його реєстрація у квартирі, в якій проживає позивачка зі своїми дочками, створює додаткові витрати за комунальні послуги, хоча фактично відповідач житлом не користується. Таким чином, реєстрація відповідача порушує майнові інтереси позивача.
Позивачка просить суд визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме будинком АДРЕСА_1 .
Позивачка в судовому засіданні не з`явилась, просить розглянути справу за участі її представника, на позові наполягає.
Представник позивачки за довіреністю - ОСОБА_5 до судового розгляду надав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, проти заочного розгляду не заперечує.
Відповідач в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив, відзив на позов не надав, із заявою про розгляд справи за його відсутності не звертався.
3-і особи в судове засідання не з`явились, надали письмові заяви, в яких просять розглянути справу без їх участі та просять позов задовольнити.
Відповідно до ч. 8 ст.178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Відповідач у визначений строк не надав суду відзив на позовну заяву, тому у відповідності до ст.ст. 279, 280, 281 ЦПК України, суд ухвалив провести заочний розгляд справи у порядку спрощеного провадження.
Розглянувши матеріали справи, оцінивши та дослідивши у сукупності докази у справі, суд приходить до наступних висновків.
Згідно до ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Відповідно до ч. 1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно до вимог ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до ст. ст. 81, 83 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.
Судом встановлено, що позивачка ОСОБА_1 є власником будинку за адресою: АДРЕСА_1 та зареєстрована за вказаною адресою. Крім неї в будинку зареєстровані двоє її дочок - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , а також відповідач по справі, ОСОБА_2 , зареєстрований в житловому будинку за вказаною адресою (а.с.6-7).
Відповідач ОСОБА_2 , 1933 року народження зареєстрований за даною адресою однак, фактично не проживає в будинку з 14 січня 2012 року, його особистих речей в квартирі немає, оплату за користування житлом він не здійснює, перешкод в користуванні житлом з боку позивачки та членів її сім`ї відповідачу не чиниться, що підтверджується Актом від 06.08.2018 року про не проживання та відсутність особистих речей, складеного та підписаного Головою квартального комітету № 72 Гавриловою С.М. та двома свідками (а.с.7).
У зв`язку з реєстрацією відповідача в будинку, на нього нараховуються комунальні платежі, які позивачка та її дочки змушені сплачувати самостійно, чим порушуються їх майнові права.
Стаття 41 Конституції України передбачає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним
Стаття 47 Конституції України та ст. 9 ЖК України передбачають, що кожен має право на житло і ніхто не може бути обмежений у праві користуванням інакше ніж з підстав і в порядку визначеним законом.
Відповідно до ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Згідно до ч. 1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Згідно до ч. 1 ст.383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.
Частиною першою ст. 156 ЖК України передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.
Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Відповідно до ч. 2 ст.405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування житлом у разі відсутності його без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником будинку або законом.
Пунктом 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», передбачено, що під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла.
Аналіз даних правових норм свідчить про те, що право користування житловим приміщенням власником житла є одним із засобів реалізації права власності і похідним від права власника на житло.
Як зазначено у постанові Верховного Суду України від 16.01.2012 року у справі №6-57цс11, вирішення питання про зняття особи з реєстрації місця проживання залежить, зокрема від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст. ст. 71, 72, 116, 156 ЖК України та ст. 405 ЦК України.
Згідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.
Оскільки судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 в будинку АДРЕСА_1 не проживає без поважних причин з 2012 року по даний час, але залишається зареєстрованим у даному будинку, що спричиняє позивачці додаткові матеріальні витрати за нараховані комунальні послуги на відповідача, суд приходить до висновку, що ОСОБА_2 втратив право користування вищевказаним будинком, оскільки понад 8 роки не проживає в ньому без поважних причин, жодних зобов`язань пов`язаних з утриманням будинку відповідач не несе, ним не користується, повністю припинив виконувати обов`язки, пов`язані з утриманням та оплатою житлового приміщення та комунальних послуг, не цікавиться спірним приміщенням та не збирається повертатись до проживання в ньому, його місце проживання невідоме.
Таким чином, з`ясувавши обставини справи та надавши належну оцінку зібраним у справі доказам, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню.
Керуючись ст. ст.10, 12, 13, 18, 76, 81, 83, 89, 141, 247, 258, 259, 263-265, 268, 280-282, 354 ЦПК України, ст.ст. 64, 71, 72 ЖК України, суд -
Позов ОСОБА_1 - задовольнити.
Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такими, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме будинком АДРЕСА_1 .
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Суддя: Баруліна Т. Є.