КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 грудня 2019 року Київський апеляційний суд в складі суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого - Заришняк Г.М.

Суддів - Мараєвої Н.Є., Рубан С.М.

при секретарі - Діденку А.С.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Подільського районного суду м. Києва від 20 листопада 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: ОСОБА_4 про визнання недійсним договорів позики,-

В С Т А Н О В И В :

В липні 2015 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики.

В обґрунтування позову вказував, що 18 квітня 2012 року між ним та ОСОБА_5 було укладено договори позички №1,№2 та №3, а також в рахунок забезпечення виконання зобов`язання за зазначеними договорами позички 20.03.2015 року між ним та ОСОБА_3 було укладено договір поруки, за яким поручитель взяв на себе зобов`язання нести солідарну відповідальність за невиконання боржником зобов`язань за договорами позики. Вказував, що за зазначеними договорами позики №1,№2 та №3 відповідач ОСОБА_1 отримав від нього в позику 40 000 доларів США, що в еквіваленті в національній валюті на момент укладення договору складало 320 000 грн., 40 000 Євро, що в еквіваленті в національній валюті на момент укладення договору складало 440 000 грн. та 70 000 Євро, що в еквіваленті в національній валюті на момент укладення договору складало 770 000 грн. відповідно до вказаних договорів.

На підтвердження отримання від позивача коштів у позику відповідач ОСОБА_1 видав позивачу 18 квітня 2012 року розписку, в який підтверджував факт отримання від позивача ОСОБА_2 коштів у розмірі 40 000 доларів США та 110 000 Євро у відповідності до договорів позики № 1, № 2 та № 3 від 18 квітня 2012 року. Умовами вказаних договорів сторони погодили, що за користування коштами позичальник сплачує позивачу проценти із розрахунку 24% річних.

Позивач посилавсятакож на те, що сторони погодили порядок сплати процентів та узгодили, що за порушення строку сплати процентів позичальник зобов`язується сплатити на користь позикодавця штраф у розмірі 3% від суми позики, а у випадку порушення строку сплати процентів, що процента ставка збільшується на 10%. Умовами кожного договору позики визначений та встановлений строк повернення коштів, наданих у позику. В зазначений строк узяті на себе зобов`язання ОСОБА_1 виконані не були. Позика не повернута та позичальник ухиляється від виконання узятих на себе зобов`язань. Поручителем також не виконані узяті ним на себе зобов`язання , що й примусило Позивача звернутися до суду.

Посилаючись на викладене, просив задовольнити позов та стягнути солідарно з відповідачів на його користь заборгованість:

за договором позики № 1 від 18 квітня 2012 року в розмірі 83 552,0 доларів США в гривневому еквіваленті за офіційним курсом, встановленим НБУ на час ухвалення судом рішення, з яких: заборгованість по тілу позики - 40 000,0 доларів США, заборгованість по процентам - 42 353,0 доларів США, заборгованість по штрафу - 32 431,36 грн.;

за договором позики № 2 від 18 квітня 2012 року в розмірі 83 552,0 євро в гривневому еквіваленті за офіційним курсом, встановленим НБУ на час ухвалення судом рішення, з яких: заборгованість по тілу позики - 40 000,0 євро, заборгованість по процентам - 42 352,0 євро, заборгованість по штрафу - 34 539,4 грн.;

за договором позики № 3 від 18 квітня 2012 року в розмірі 146 216,0 євро в гривневому еквіваленті за офіційним курсом, встановленим НБУ на час ухвалення судом рішення, з яких: заборгованість по тілу позики - 70 000,0 євро, заборгованість по процентам - 74 116,0 євро, заборгованість по штрафу - 60 443,96 грн.

Відповідач ОСОБА_1 подав до суду зустрічну позовну заяву, в який просив визнати недійсними договори позички№№1, 2, 3, укладені 18 квітня 2012 року між ним та ОСОБА_2 , з моменту їх укладання. При цьому посилався на те, що вказані договори укладені з порушенням вимог чинного законодавства, відповідач здійснює систематичну діяльність, пов`язану з наданням позик в іноземній валюті іншим фізичним особам з метою одержання процентів. З метою одержання роз`яснень, ОСОБА_1 звернувся із запитами до Нацкомфінпослуг та ДФС України та з посиланням на їх відповіді просив визнати недійсними вказані договори позички №№1,2,3 від 18 квітня 2012 року, без застосування наслідків їх недійсності.

УхвалоюПодільського районного суду від 10.01.2017 р. первісний та зустрічний позови об`єднані в одне провадження.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 20 листопада 2019 року, в якому Ухвалою Подільського районного суду м.Києва від 25 лютого 2019 р. було виправлено описки та допущені арифметичні помилки, позов ОСОБА_2 . задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість у сумі: 79 862 доларів США, що за офіційним курсом НБУ на дату ухвалення судом рішення становить еквівалент в національній валюті у сумі 2 217 352,46 грн., та 223 559 Євро, що за офіційним курсом НБУ на дату ухвалення судом рішення складає еквівалент в національній валюті у сумі 7 092 827,33 грн. , та штрафу у сумі 127 414,72 грн.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість у розмірі 40 доларів США, що за офіційним курсом НБУ на дату ухвалення судом рішення становить еквівалент в національній валюті у сумі 1 110,59 грн. та 110 Євро, що за офіційним курсом НБУ на дату ухвалення судом рішення становить еквівалент в національній валюті у сумі 3 489,96 грн.

В інший частині позовних вимог ОСОБА_2 - відмовлено.

В зустрічному позові ОСОБА_1 про визнання недійсним договорів позики - відмовленов повному обсязі.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір пропорційно від задоволених вимог у розмірі 3 651,81 грн.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судовий збір пропорційно від задоволених вимог у розмірі 2,19 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 ,посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення яким в задоволенні основного позову відмовити, а його зустрічний позов задовольнити.

В судовому засіданні суду 14.11.2019 р. представник відповідача підтримав подану апеляційну скаргу з підстав та доводів, викладених в ній.

В подальшому, будучи належним чином повідомленим про час иа місце судового розгляду справи, представник відповідача в судове засідання 19.12.2019 р. не з`явився, подавши суду клопотання про відкладення справи на інший день у зв`язку з його зайнятістю в кримінальній справі.

Позивач та його представник категорично заперечували проти перенесення розгляду справи на інший день, вказуючи при цьому на те, що судовий розгляд даної справи триває з 2015 року, відповідач намагається у будь-якій спосіб уникнути відповідальності, штучно затягує розгляд та вирішення справи, зловживаючи своїми процесуальними правами, подаючи чисельні апеляційні скарги та клопотання, що призводить до того, що позивач не може отримати належні йому кошти з квітня 2013 року.

Відповідно до ч.1,2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Обгроворивши клопотання представника відповідача при відкладення розгляду справи, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу у відсутність відповідача ОСОБА_1 та його представника, визнавши їх неявку в судове засідання неповажною. Окрім того, колегія суддів враховує, що представник відповідача ОСОБА_1 давав пояснення по суті справи в суді апеляційної інстанції.

Представники позивача проти апеляційної скарги заперечили, вважаючи рішення суду законним.

Відповідач ОСОБА_3 та третя особа ОСОБА_4 повторно до суду не з`явилися, про день та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, про причину своєї неявки суд не повідомили.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність й обґрунтованість постановленого рішення суду в цій частині, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи і це було встановлено судом, що 18 квітня 2012 року між ОСОБА_2 та відповідачем ОСОБА_1 було укладено договори позички № 1, №2 та №3, які за своїм змістом є договорами позики. Вказане також підтверджується викладеним в п.1 зазначених договорів ".. надалі іменується позика". При цьому зазначені договори є фактично ідентичними за своїм змістом за виключенням положень, які стосуються суми переданої за ними позики та строку її повернення.

В рахунок забезпечення виконання зобов`язання за зазначеними договорами позики 20.03.2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 також було укладено договір поруки, за умовами якого поручитель узяв на себе зобов`язання нести солідарну відповідальність за невиконання боржником зобов`язань за вказаними договорами позики.

Факт укладання сторонами зазначених договорів сторонами не оспорюється.

Відповідно до п. 1.1. вказаних договорів позикодавець зобов`язався передати, а позичальник прийняти у власність грошові кошти (надалі іменується " позика) в сумі : 40 000 доларів США, що в еквіваленті в національній валюті на момент укладення договору складало 320 000 грн., 40 000 Євро, що в еквіваленті в національній валюті на момент укладення договору складало 440 000 грн. та 70 000 Євро, що в еквіваленті в національній валюті на момент укладення договору складало 770 000 грн. відповідно до кожного з вказаних договорів.

На підтвердження отримання від позивача позики відповідачем ОСОБА_1 в цей же день, 18 квітня 2012 року, надано позивачу розписку, в який він власноручно своїм підписом підтвердив отримання коштів від позивача у розмірі 40 000 доларів США та 110 000 Євро у відповідності до договорів позики № 1, № 2 та № 3 від 18 квітня 2012 року( а.с.12).

Відповідно до п. 2. договору позики №1 сторони домовилися, що позичальник зобов`язується повернути позику готівкою в строк до 18 серпня 2012 року. А відповідно до п. 2. договорів позички № 2 та № 3 сторони домовилися, що позичальник зобов`язується повернути позику готівкою в строк до 18 квітня 2013 року.

Встановлено, що відповідач у строки, визначені п. 2 договорівпозики, свої зобов`язання щодо повернення коштів не виконав, узяті ним в позику гроші не повернув.

Крім того, як слідує з матеріалів справи, відповідач ОСОБА_1 під час розгляду справи також підтримував заяву третьої особи ОСОБА_4 , в якій підтверджується факт передачі йому позивачем грошей та отримання ним коштів 18.04.2012 року ( а.с. 121 т.1).

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник відповідача також підтвердив одержання ОСОБА_1 позики від ОСОБА_2 у зазначених в договорах розмірах та неповернення коштів позивачеві на сьогоднішній день.

Одночасно відповідачем ОСОБА_1 суду не надано належних та достовірних доказів того, що вказана позика була узята ним та була використана в інтересах сім`ї відповідача, не містять таких доказів й матеріали справи. Не надано таких доказів й третьою особою по справі - дружиною позичальника ОСОБА_4 , а тому у суду відсутні підстави вважати, що отримані ОСОБА_5 у позику кошти були використані позичальником в інтересах сім`ї. Крім того, згідно п. 7 позичальник письмово також підтвердив, що отримав згоду іншого з подружжя на укладання цього договору.

Позикові відносини регулюються положеннями глави 71 ЦК України.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Таким чином, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

На підтвердження своїх доводів позивачем суду першої інстанції було надано оригінали вказаних договорів позички №1, №2 та №3 та оригінал розписки, які у відповідності цивільного та процесуального закону є належними та допустимими доказами по справі. Наявність у позивача, як позикодавця, оригіналів вказаних договорів позички №1, №2 та №3 та оригіналу розписки підтверджує факт неповернення відповідачем ОСОБА_6 позики та не виконання узятих на себе зобов`язань.

З матеріалів справи також слідує, що ОСОБА_1 частково було виконано погашення зобов`язання за договором позички № 1 від 18.04.2012 року - повернуто коштиу сумі 2 450 доларів США, а також коштиу сумі 2 800 Євро за договором позики № 2 від 18.04.2014 року. З урахуванням наведеного, позовні вимоги позивача за первісним позовом з урахуванням повернення вказаних сумпідлягають частковому задоволенню.

За правилом ч. 1 ст. 534 ЦК України у разі недостатності суми проведеного платежу для виконання грошового зобов`язання у повному обсязі ця сума погашає вимоги кредитора у такій черговості, якщо інше не встановлено договором або законом: 1) у першу чергу відшкодовуються витрати кредитора, пов`язані з одержанням виконання; 2) у другу чергу сплачуються проценти і неустойка; 3) у третю чергу сплачується основна сума боргу.

В пункті 2 кожного з договорів сторони погодили сплату процентів.

З урахуванням умов договорів та вказаних норм закону судом вірно враховано сплачені відповідачем ОСОБА_1 та отриманні позивачем ОСОБА_2 за договором позички № 1 від 18.04.2012 року кошти у сумі 2 450 доларів США, а також кошти у сумі 2 800 Євро за договором позики № 2 від 18.04.2012 року у рахунок виконання позичальником його зобов`язань в зазначених сумах щодо сплати процентів за договором позички № 1 від 18.04.2012 року та за договором позики № 2 від 18.04.2014 року відповідно. Отже, позичальникомв період з 02.10.2013 р. по 08.08.2014 р. було частково повернуто суму відсотків за користування позикою, проте сама позика та інші платежі, узгоджені сторонами, не були повернуті ОСОБА_1 .

Частиною 1 ст. 81 ЦПК Україхни визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Належних та достовірних доказів повного виконання позичальником своїх зобов`язань в частині сплати решти процентів, нарахованих відповідно до умов договору,та повернення позики, відповідачами не надано й при розгляді справи таких здобуто не було.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутністю таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

На підтвердження факту заборгованості ОСОБА_1 стороною позивача наданий відповідний розрахунок заборгованості. Вказаний розрахунок сумнівів у колегії суддів не виликає, оскільки узгоджується із зібраними у справі доказами, й відповідачами за первісним позовом при розгляді справи не спростований. Будь-якого свого розрахунку відповідачами ані до суду першої інстанції, ані до суду апеляційної інстанції стороною відповідачів за первісним позовом надано не було.

Відповідно до ч. 1 ст. 536 ЦКУкраїни за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами.

Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства (ч. 2 ст. 536 ЦК України).

Частиною 1 ст. 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом.

Сума заборгованості в частині позики за Договором позики № 1 від 18 квітня 2012 року - 40 000 доларів США відповідає умовам вказаного Договору та вимоги позивача в цій частині підлягають до їх задоволення.

Сума заборгованості в частині сплати процентів за цим договором з урахуванням сплачених позичальником коштів у сумі 2 450 доларів США ( 42352- 2450=39902 доларів США) також відповідає умовам вказаного договору, вимоги позивача в цій частині підлягають до їх задоволення у сумі 39 862 доларів США (39902 - 40 = 39 862 ) за мінусом 40 доларів США , які слід стягнути з відповідача ОСОБА_1 та відповідача ОСОБА_3 у солідарному порядку, виходячи з умов договору поруки про солідарний обов`язок відповідачів за первісним позовом щодо повернення вказаної суми заборгованості.

Сума заборгованості в частині позики, що підлягає стягненню з ОСОБА_1 , та не повернута позичальником сума позики за договором позики № 2 від 18 квітня 2012 року - 40 000 Євро ґрунтується на умовахвказаного договору, й вимоги позивача в цій частині є обґрунтованими.

Сума заборгованості позичальника в частині сплати процентів договором №2 з урахуванням сплачених позичальником коштів у сумі 2 800 Євро ( 42353 - 2800 = 39 553) також відповідає умовам вказаного Договору та підлягає задоволенню у сумі 39513 Євро за мінусом 40 Євро ( 39553 - 40 = 39513 ), які підлягають стягненню з відповідача ОСОБА_1 та відповідача ОСОБА_3 у солідарному порядку з врахуванням умов Договору поруки відповідно солідарного обов`язку відповідачів за первісним позовом щодо повернення вказаної суми заборгованості.

Сума заборгованості в частині позики та не повернута позичальником сума позики за договором позики № 3 від 18 квітня 2012 року - 70 000 Євро відповідає умовам вказаного договору та вимоги позивача в цій частині до відповідача ОСОБА_1 підлягають задоволенню.

Сума заборгованості в частині сплати процентів за цим договором у сумі 74 116 Євро також відповідає умовам вказаного договору та підлягає до задоволення у сумі (74 116 - 70 = 74046 Євро ) за мінусом 70 Євро , які підлягають стягненню з відповідача ОСОБА_1 та відповідача ОСОБА_3 у солідарному порядку з врахуванням договору поруки та відповідно солідарного обов`язку відповідачів за первісним позовом щодо повернення вказаної суми заборгованості.

Статтею 549 ЦК України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Формами неустойки є штраф і пеня.

Умовами вказаних вище договорів сторони погодили, що у разі порушення зобов`язань позичальник зобов`язується сплатити позикодавцю штраф у розмірі 3% від суми невиконаного зобов`язання.

З договорів позики вбачається, що відповідачем були отримані грошові кошти в іноземні валюті - доларах США та Євро.

Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України при розгляді справи за № 6-284цс17, згідно зі статтею 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом з тим, частина друга статті 524 та частина друга статті 533 ЦК України допускають, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

При цьому суд першої інстанції обґрунтовано стягнув з відповідача ОСОБА_1 штраф за порушення та невиконання узятих ним зобов`язань за зазначеними вище договорами в національній валюті.

Враховуючи наведене, з відповідача ОСОБА_1 підлягає стягненню заборгованість за наступними правочинами:

за договором позики № 1 від 18 квітня 2012 року - у сумі 79 862 доларів США , яка складається з заборгованості за основною сумою наданої та неповернутої позики у сумі 40 000 доларів США та заборгованості по сплаті процентів за користування позичальником позикою у сумі 39 862 доларів США,а також штраф у сумі 32 431,36 грн:

- за договором позики № 2 від 18 квітня 2012 року - у сумі 79 513 Євро, яка складається з заборгованості за основною сумою наданої та неповернутої позики у сумі 40 000 Євро та заборгованості по сплаті процентів за користування позичальником позикою у сумі 39 513 Євро, а також штраф у сумі 34 539,40 грн.

- за договором позики №3 від 18 квітня 2012 року - у сумі 144 046 Євро, яка складається з заборгованості за основною сумою наданої та неповернутої позики у сумі 70 000 Єврота заборгованості по сплаті процентів за користування позичальником позикою у сумі 74046 Євро, а також штраф у сумі 60 443,96 грн.

Окрім того, судом було встановлено, що зобов`язання за вказаними договорами № 1, №2 та №3 було забезпечено договором поруки, який було укладено 20.03.2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (а.с. 13-14).

Згідно умов п.1 поручитель на добровільних засадах зобов`язується солідарно з позичальником відповідати перед позикодавцем за виконання позичальником в повному обсязі зобов`язань за зазначеними вище договорами позики №1, №2 та №3 від 18 квітня 2012 року, укладеними між позикодавцем та позичальником, згідно яких позичальник зобов`язаний повернути, а також виконати інші зобов`язання, що передбачені договором позики

Згідно ст.553 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

У разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо ( ч.1 ст.543 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст.546 ЦК України, виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Відповідно до вимог ст.554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором, як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Порука є способом забезпечення виконання зобов`язання у визначеному ним розмірі ; договір поруки не створює обов`язків для будь-яких інших осіб, крім сторін за договором; в договорі поруки кредитор наділений лише правами, а поручитель обов`язками; у разі невиконання боржником основного зобов`язання, забезпеченого порукою, поручитель зобов`язується виконати борг боржника замість останнього; обов`язок поручителя полягає не лише у виконанні обов`язку повернення позики замість боржника, а у виконання обов`язку сплатити передбачені договором позики проценти.

Судом встановлено, що договором поруки від 20.03.2015 року, укладеним 20.03.2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , встановлена обмежена відповідальність поручителя: за договором поруки №1 в сумі 40 доларів США, за договором позики №2 в розмірі 40 євро, за договором позики №3 -в розмірі 70 євро.

Як передбачено ст.629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до п. 1.договору поруки, у порядку та на умовах, визначених цим договором, поручитель поручається перед ОСОБА_2 за виконання боржником грошових зобов`язань за зазначеними вище договорами.

Розмір відповідальності поручителя визначений та узгоджений сторонами в п.2. договору поруки від 20.03.2015 року, згідно п.4 якого, у разі невиконання боржником своїх зобов`язань з повернення грошових коштів за договором позики, боржник й поручитель відповідають як солідарні боржники.

В наданих суду письмових запереченнях ( т.1. а.с. 47-48) відповідач ОСОБА_3 фактично частково визнав позовні вимоги позивача у розмірі, визначеному договором поруки. У сукупності з наведеними нормами закону та дослідженими судом доказами по справі вказане є підставою для задоволення первісного позову увказаній частині.

Оскільки зобов`язання за договором позики ні боржником, ні поручителем виконані не були, суд прийшов до обґрунтованого висновку про наявність підстав для часткового задоволення вимог позивача за первісним позовом про стягнення з відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_3 солідарно сум заборгованості:

-за договором позики № 1 від 18 квітня 2012 року - у сумі 40 доларів США , що за офіційним курсом НБУ на дату ухвалення судом рішення складає еквівалент в національній валюті у сумі 1110 ,59 грн.

-за договором позики №2 від 18 квітня 2012 року - у сумі 40 Євро , що за офіційним курсом НБУ на дату ухвалення судом рішення складає еквівалент в національній валюті у сумі 1269,08 грн.

-за договором позики № 3 від 18 квітня 2012 року - у сумі 70 Євро , що за офіційним курсом НБУ на дату ухвалення судом рішення складає еквівалент в національній валюті у сумі 2220,83 грн.

Таким чином, з відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_3 підлягає до стягненню на користь позивача за первісним позовом солідарно заборгованість за вказаними вище договорами у загальній сумі : 40 доларів США, що за офіційним курсом НБУ на дату ухвалення судом рішення складає еквівалент в національній валюті у сумі 1110, 59 грн., та 110 Євро, що за офіційним курсом НБУ на дату ухвалення судом рішення складає еквівалент в національній валюті у сумі 3489,96 грн.

При визначенні суми вказаних коштів в доларах США та в Євро, які підлягають стягненню на користь позивача, судом першої інстанції було правильно обраховано розмір іноземної валюти за еквівалентом в національній валюті за офіційним курсом НБУ на дату ухвалення судом рішення, що станом на 20.11.2018 року складало: 100 доларів США - 2776,4829 грн., 100 Євро - 3172,687 грн., тому посилання в апеляційній скарзі на те, що судом першої інстанції не було приведено перерахунку іноземної валюти в гривні України не є підставою для скасування законного та обґрунтованого рішення суду.

Відмовляючи в задоволенні зустрічного позову суд першої інстанції виходив з його необґрунтованості.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, виходячи з наступного.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК Українидоговори та інші правочини є підставами виникнення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК Українидоговором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Істотними умовами договору відповідно до ч. 1 статті 638 ЦК України є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

За змістом ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. А частиною другою цієї статті передбачені загальні умови, додержання яких необхідно для чинності правочину, в тому числі: особа, яка вчинила правочин, повинна мати необхідних обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

У свою чергу, вчинення особами дій щодо виконання досягнутих домовленостей, тобто виконання прийнятих на себе прав і покладених обов`язків за угодою, є виконанням угоди.

За правилами п.2 ч.ч.1, 2 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема визнання правочину недійсним.

Відповідно до ст. ст. 215 - 235 ЦК України, особа, яка вважає, що її права, речові права порушені, має право звернутися до суду з вимогами про визнання правочину недійсним, вказавши конкретну підставу для визнання його недійсним.

Як було встановлено судом й не заперечується відповідачем за первісним позовом ОСОБА_1 , що ним вчинялись відповідні дії на виконання договорів позики та сплачувались на користь позикодавця певні суми у розмірі 2 450 доларів США та 2800 євро. Отже, своїми діями по сплаті коштів за користування позикою відповідач визнав факт укладення договорів позики та отримання ним від позивача коштів, на зазначених у договорах умовах.

Посилання відповідача ОСОБА_1 на лист Нацкомфінпослуг за вих.№6562/16-12 від 12.10.2016 року та лист ДФС від 28.10.2016 року не можуть бути підставою для задоволення зустрічного позову, оскільки підстави для визнання правочину недійсним визначаються та встановлюються законом. Крім цього, вільне волевиявлення та відповідність її внутрішній волі особи, яка укладає правочин віднесено законом до ознак дійсності правочину. На момент укладання оспорюваних ОСОБА_1 договорів на отримання коштів від позикодавця у позику позивач за зустрічним позовом діяв вільно на власний розсуд погодився на виникнення між ним та позикодавцем відповідних правовідносин. Його волевиявлення було вільним та відповідало його внутрішньому волевиявленню. Доказів зворотного суду не надано. Відповідач ОСОБА_1 погоджувався як з отриманнямним позики від позикодавця, так й з усіма умовами, викладеними в зазначених договорах., у тому числі й з умовами, викладеними в п. 7 зазначених договорів.

Суд повно та всебічно з`ясував обставни справи, зібраним у справі доказам дав належну правову оцінку та прийшов до правильного висновку про часткове задоволення основного позову про стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 суми заборгованосі за договорами позики з урахуванням часткового її погашення, та обґрунтовано відмовив у задоволенні зустрічного позову за його недоведеністю.

Рішення суду відповідає вимогам норм матеріального та процесуального права й не може бути скасованим з підстав, наведених в апеляційній скарзі.

Доводи апеляційної скарги щодо пропуску строку позовної давності по стягненню штрафів та пені не можуть бути приняті колегією суддів до уваги, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог статті 256 ЦК Українипозовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Частиною 3 ст. 267 ЦК України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Відповідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, ч.2 ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст. 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

З матеріалів справи слідує, що відповідачем в рахунок погашення відсотків за користування позикою останній платіж був вчинений 08 серпня 2014 року, а з позовом про стягнення штрафу позивач звернувся 25 червня 2015 року, тобто в межах річного строку позовної давності, визначеного статтею ч.2 ст. 258 ЦК України.

Також не заслуговують на увагу й посилання в апеляційній скарзі на те, що позивач ОСОБА_2 не мав права надавати позику в іноземній валюті, оскільки він не має статусу фізичної особи- підприємця та у нього відсутня індивідуальна ліцензія НБУ, оскільки дані доводи не грунтуються на Законі, оскільки чинне законодавство не забороняє надання позик однією особою іншій в іноземній валюті.

Керуючись ст.ст.367, 374,375, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Подільського районного суду м. Києва від 20 листопада 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту.

Повний текст постанови виготовлений 24 грудня 2019 року

Головуючий:

Судді: