Постанова

Іменем України

11 грудня 2019 року

м. Київ

справа № 757/46400/15-ц

провадження № 61-5815св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Калараш А. А., Мартєва С. Ю., Петрова Є. В., Штелик С. П. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - Генеральна прокуратура України,

третя особа - заступник Генерального прокурора України ОСОБА_8,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника Генеральної прокуратури України- Ступака Дмитра Валентиновича, на рішення апеляційного суду м. Києва в складі суддів: Заришняк Г. М., Андрієнко А. М., Мараєвої Н. Є., від 05 жовтня 2016 року,

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України (далі - Цивільний процесуальний кодекс України), у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2015 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Генеральної прокуратури України про захист честі, гідності та ділової репутації, у якому просила суд:визнати недостовірним та таким, що порушує її честь, гідність та ділову репутацію висловлювання, яке поширене Генеральною прокуратурою України у листі від 10 жовтня 2014 року № 14/1/2-10 вих-14, адресоване Верховному представнику Європейського Союзу з питань закордонних справ і політики безпеки ОСОБА_9: «протиправне витрачання коштів здійснювалося за її вказівкою підлеглими їй особами»; зобов`язати Генеральну прокуратуру України протягом 10 робочих днів з набрання рішенням законної сили спростувати вказану недостовірну інформацію та направити на адресу Верховного представника Європейського Союзу з питань закордонних справ і політики безпеки лист з повідомленням про ухвалене у цій справі судове рішення.

Позов обґрунтовано тим, що поширена у такий спосіб відповідачем інформація не відповідає дійсності, порушує особисті немайнові права позивача, оскільки створює враження причетності позивача до протиправної діяльності, створює уявлення у представника Європейського Союзу про позивача, як злочинця, у зв`язку з причетністю її як Міністра юстиції України до вчинення злочинів, зокрема, щодо надання вказівок підлеглим на протиправне витрачання коштів, порушує принцип презумпції невинуватості. Зазначила, що надавати вказівки підлеглим на протиправне витрачання коштів у 2012-2013 роках не могла та не надавала, оскільки посаду Міністра юстиції України у вказаний період позивач не обіймала та не мала ніякого відношення до залучення в цей період юридичної компанії «Skaden, Arps, Slate, Meagher & Flom LLP and Affilianes» в межах справи «Тимошенко проти України», яка перебувала на розгляді Європейського суду з прав людини, обставини щодо яких перевіряються органом досудового розслідування в межах кримінального провадження № 0000409 від 20 травня 2014 року, у зв`язку з розслідуванням якого було направлено оспорюваний лист.

Під час розгляду справи за клопотанням представника відповідача до участі у розгляді справи залучено як третю особу заступника Генерального прокурора України ОСОБА_8, який підписував оспорюваний лист від 10 жовтня 2014 року № 14/1/2-10 вих-14.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 24 травня 2016 року у складі судді Батрин О. В. у задоволені позову ОСОБА_1 до Генеральної прокуратури України, третя особа - заступник Генерального прокурора України ОСОБА_8, про визнання інформації недостовірною, такою, що порушує честь, гідність та ділову репутацію та спростування інформації відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що судом не встановлено, що поширена органом досудового розслідування спірна інформація щодо ОСОБА_1 є недостовірною та є твердженням про причетність позивача до вчинення злочину.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 05 жовтня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 , діючого в інтересах ОСОБА_1 , задоволено.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 24 травня 2016 року скасовано.

Ухвалено у справі нове рішення, яким позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано недостовірним, таким, що порушує честь, гідність та ділову репутацію ОСОБА_1 , висловлювання, яке поширене Генеральною прокуратурою України у листі від 10 жовтня 2014 р. за №14/1/2-10 вих-14, адресованому Верховному представнику Європейського Союзу з питань закордонних справ і політики безпеки ОСОБА_9: «протиправне витрачання коштів здійснювалося за її вказівкою підлеглими їй особами».

Зобов`язано Генеральну прокуратуру України протягом 10 робочих днів з набрання рішенням законної сили спростувати вказану недостовірну інформацію та направити на адресу Верховного представника Європейського Союзу з питань закордонних справ і політики безпеки лист з повідомленням про ухвалене у цій справі судове рішення.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що висновки суду першої інстанції не відповідають вимогам закону, обставини справи встановлені не повно, а доводи апеляційної скарги підтверджені належними та допустимими доказами і спростовують висновки суду першої інстанції. Указано, що інформація, поширена відповідачем, про причетність ОСОБА_1 до вчинення злочину, незаконного витрачання нею державних коштів у сумі 8,6 млн грн шляхом дачі вказівок підлеглим їй особам, у тому контексті, в якому така інформаціям була поширена, порушує принцип презумпції невинуватості, закріплений статті 62 Конституції України, статті 2 КК України, пункту 2 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, пункту 1 статті 11 Загальної декларації прав людини та пункту 2 статті 14 Міжнародного Пакту про громадянські і політичні права, і є фактично твердженням про її причетність до вчинення злочину. При цьому зазначено, що поширена відповідачем інформація про те, що протиправне витрачання державних коштів здійснювалося за вказівкою ОСОБА_1 підлеглими їй особами, не є оціночним судженням, оскільки містить стверджувальні фактичні дані. Спірна інформація не відповідає дійсності й не підтверджується зібраними у справі доказами, є негативною, оскільки створює негативне уявлення про ОСОБА_1 , як особу, начебто причетну до вчинення кримінального правопорушення, і безпосередньо порушує її особисті немайнові права і завдає шкоди її честі, гідності та діловій репутації.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у жовтні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, представник Генеральної прокуратури України - Ступак Д. В., посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржене судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що поширена щодо ОСОБА_1 спірна інформація була конфіденційною та не призначалась для публічного поширення. Позивач займала публічну посаду, а тому могла піддаватися критиці, у зв`язку із чим інформування Генеральною прокуратурою України про хід судових розслідувань не суперечить вимогам законодавства України. Питання достовірності відомостей, які містяться у матеріалах кримінального провадження та в Єдиному реєстрі досудових розслідувань у даній справі не можуть розглядатися в порядку цивільного судочинства. Суд апеляційної інстанції помилково не погодився з обґрунтування суду першої інстанції про те, що на час направлення Генеральною прокуратурою України листа від 10 жовтня 2014 року № 14/1/2-10 вих-14 в Єдиному реєстрі досудових розслідувань у розділі «фабула» містилися дані, які вказували на причетність позивача до вчинення нею кримінального правопорушення, а саме - зловживання службовими повноваженнями Міністра юстиції України з метою одержання неправомірної вигоди для себе та інших осіб шляхом незаконного витрачання коштів. У зв`язку із зазначеним, на думку скаржника, Генеральною прокуратурою України не порушено гарантій позивача, які визначені пунктом 2 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. На думку скаржника, спірний лист Генеральної прокуратури України не містить стверджувальних даних про здійснення протиправного витрачання коштів за вказівкою ОСОБА_1 підлеглими їй особами, а стосується здійснення досудового розслідування кримінального провадження, яке триває. Беззаперечне встановлення обставин щодо здійснення протиправного витрачання коштів за вказівкою ОСОБА_1 підлеглими їй особами у листі не зазначалося, у зв`язку із чим, суд апеляційної інстанції безпідставно, на думку скаржника, задовольнив позов у даній справі.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 квітня 2017 року справу за позовом ОСОБА_1 до Генеральної прокуратури України, третя особа - заступник Генерального прокурора України ОСОБА_8, про визнання інформації недостовірною, такою, що порушує честь, гідність та ділову репутацію та спростування інформації, за касаційною скаргою представника Генеральної прокуратури України- Ступака Д. В., на рішення апеляційного суду м. Києва від 05 жовтня 2016 року, призначено до судового розгляду.

Обставини справи, встановлені судами

Судами встановлено, що у листі Генеральної прокуратури України від 10 жовтня 2014 року за № 14/1/2-10 вих-14 за підписом заступника Генерального прокурора України ОСОБА_8 на ім`я Верховного представника Європейського Союзу з питань закордонних справ і політики безпеки ОСОБА_9 була поширена інформація наступного змісту:

«…Головним слідчим управлінням Генеральної прокуратури України проводиться досудове розслідування у наступних справах «ОСОБА_1 » (номер № 6 у санкційному списку Європейського Союзу):

Кримінальне провадження № 0000409 від 20 травня 2014 року за частиною другою статті 364 (зловживання владою або службовим становищем, що спричинило тяжкі наслідки), частиною другою статті 366 (службове підроблення, що спричинило тяжкі наслідки) КК України за фактом зловживання нею службовими повноваженнями Міністра юстиції України з метою одержання неправомірної вигоди для себе та інших осіб шляхом незаконного витрачання разом з іншими керівниками Міністерства коштів у сумі 8,6 млн грн, а також внесення недостовірних відомостей до документів про закупівлю послуг, унаслідок чого Державному бюджету України спричинена майнова шкода на вказану суму.

Кваліфікація злочину у цьому провадженні як зловживання владою є попередньою, оскільки майно ОСОБА_1 не було ввіреним, а протиправне витрачання коштів здійснювалося за її вказівкою підлеглими їй особами.

Про підозру ОСОБА_1 у вказаних кримінальних провадженнях на даний час не повідомлено. Досудове слідство триває...» (а.с. 18-21).

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги ОСОБА_1 зазначає, що поширена у листі інформація є недостовірною, містить відомості про події, яких не існувало взагалі, оскільки відсутні правові підстави для твердження у вказаному листі про її причетність до залучення Міністерством юстиції України у 2012-2013 роках юридичної компанії «Skaden, Arps, Slate, Meagher & Flom LLP and Affilianes» в межах справи «Тимошенко проти України», а твердження відповідача щодо протиправного витрачання державних коштів у сумі 8,6 млн грн, яке здійснювалося за її вказівкою підлеглими їй особами, не відповідає дійсності.

Згідно витягу із кримінального провадження № 0000409 від 20 травня 2014 року фабула кримінального правопорушення сформульована наступним чином: « Службові особи Міністерства юстиції України, в том у числі ОСОБА_6 , ОСОБА_1 та ОСОБА_7 , діючи умисно, всупереч вимогам статей 48, 116 Бюджетного кодексу України та інтересам служби, використали владу з метою одержання неправомірної вигоди для себе та інших осіб, шляхом незаконного витрачання 8,6 млн грн з Державного бюджету, поєднаного з внесенням недостовірних відомостей до документів про закупівлю послуг «Skaden, Arps, Slate, Meagher & Flom LLP and Affilianes», завдали матеріальну шкоду інтересам держави. Витяг із вказаного кримінального провадження не містить даних про особу, яку повідомлено про підозру».

Позивач не оскаржує достовірність відомостей, включених відповідачем до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань у кримінальному провадженні № 0000409, в частині факту здійснення такого досудового розслідування.

Предметом позову ОСОБА_1 є питання достовірності інформації, викладеної в листі відповідача, про те, що вказане протиправне витрачання коштів здійснювалося за вказівкою ОСОБА_1 підлеглими їй особами.

Відповідно до п. 5.3. Розділу II Положення про порядок ведення Єдиного реєстру досудових розслідувань, затвердженого наказом Генерального прокурора України від 17 серпня 2012 року № 69 відомості про особу, яка вчинила кримінальне правопорушення, заносяться до реєстру у випадках, коли стосовно неї приймається одне з рішень, передбачених КПК України.

Наведені в реєстрі дані, відповідно до пункту 2 Розділу І цього Положення, є коротким викладом обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, наведених потерпілим, заявником чи виявлених з іншого джерела та попередню правову кваліфікацію кримінального правопорушення із зазначенням статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, які ще потребують перевірки в порядку передбаченому КПК України.

Судом апеляційної інстанції установлено, що спірна інформація не є частиною фабули витягу із вказаного кримінального провадження, оскільки зазначення у фабулі правопорушення, відомості, про яке вносяться до Єдиного реєстру досудових розслідувань, прізвища позивача, щодо якої не прийнято одне з рішень, передбачених КПК України, суперечить вимогам пунктів 1.2, 2.1, 5.1. Положення про порядок ведення Єдиного реєстру досудових розслідувань.

Установлено, що процедура закупівлі послуг у юридичній компанії «Skaden, Arps, Slate, Meagher & Flom LLP and Affilianes», у тому числі підготовка, погодження і оформлення всіх необхідних документів, які стосувалися державної закупівлі, закінчилась 12 березня 2013 року опублікуванням звіту про результати закупівлі послуг.

30 травня 2013 року Міністерством юстиції України були перераховані вказаній компанії кошти в сумі 8,6 млн грн в оплату вартості наданих юридичних послуг.

ОСОБА_1 призначена на посаду Міністра юстиції України на підставі Указу Президента України від 04 липня 2013 року № 363/2013 і приступила до виконання своїх обов`язків 05 липня 2013 року, тобто після закупівлі Міністерством юстиції України послуг компанії «Skaden, Arps, Slate, Meagher & Flom LLP and Affilianes».

З грудня 2012 року ОСОБА_1 перебувала на посаді Міністра Кабінету Міністрів України, а тому, як установлено судом апеляційної інстанції, на час державної закупівлі послуг вказаної юридичної компанії вона не була службовою особою Міністерства юстиції України, та не могла, як Міністр юстиції України, вчиняти умисні дії, пов`язані із використанням влади, та давати вказівки підлеглим працівникам Міністерства юстиції України на здійснення протиправного витрачання державних коштів у сумі 8,6 млн грн, між тим інформація про те, що протиправне витрачання коштів здійснювалося за вказівкою ОСОБА_1 підлеглими їй особами, поширена відповідачем в зазначеному вище листі, містить фактичний стверджувальний характер й не відповідає дійсності.

Представником відповідача не надано суду належних та допустимих доказів, які б свідчили про достовірність приведеної в листі спірної негативної інформації.

Згідно листа Генеральної прокуратури України від 06 вересня 2016 року за №23/1/2-32884-14, за результатами проведеного Департаментом спеціальних розслідувань Генеральної прокуратури України досудового розслідування у кримінальному провадженні №0001436 від 13 липня 2015 року (виділеного з кримінального провадження № 0000409 від 20 травня 2014 року) не встановлено причетності ОСОБА_1 до розтрати коштів державного бюджету в особливо великих розмірах шляхом безпідставної закупівлі Міністерством юстиції України послуг юридичної фірми «Skaden, Arps, Slate, Meagher & Flom LLP and Affilianes» (США) з наукового дослідження у сфері правових наук матеріалів справи «Тимошенко проти України», яка знаходилась на розгляді Європейського суду з прав людини, а також до службового підроблення.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

За частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд та застосовані норми права

Статтею 12 Загальної декларації прав людини 1948 року встановлено, що ніхто не може зазнавати безпідставного втручання у його особисте і сімейне життя, безпідставного посягання на недоторканність його житла, таємницю його кореспонденції або на його честь і репутацію. Кожна людина має право на захист законом від такого втручання або таких посягань.

У пункті 1 статті 17 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року визначено, що ніхто не повинен зазнавати свавільного чи незаконного втручання в його особисте і сімейне життя, свавільних чи незаконних посягань на недоторканність його житла або таємницю його кореспонденції чи незаконних посягань на його честь і репутацію.

Статтею 3 Конституції України закріплено, що людина, її честь і гідність визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

В силу статей 21, 28 Конституції України усі люди є вільні і рівні у своїй гідності і правах. Кожен має право на повагу до його гідності.

За змістом статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного; спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію.

Відповідно до вимог статті 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканими. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.

Частиною другою статті 62 Конституції України та частиною другою статті 2 КК України встановлено принцип презумпції невинуватості, згідно з якими особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Пунктом 2 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

У відповідності зі статтею 9 Конституції України, чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Тому застосування Європейської конвенції та Міжнародного пакту про громадянські і політичні права є обов`язковим для всіх державних органів України.

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і використання практики Європейського суду з прав людини» Європейська Конвенція та рішення Європейського суду є джерелом права в Україні, національні суди мають використовувати практику Європейського суду.

Практика Європейського суду з прав людини стосовно порушення принципу невинуватості до суб`єктів, винних у порушенні цього принципу, відносить не лише осіб, які здійснюють досудове провадження, судовий розгляд кримінальних справ, а й інших осіб, які вважають особу винною у вчиненні злочину ще до ухвалення обвинувального вироку у кримінальній справі (справа Альне Де Рібемон проти Франці від 10 лютого 1995 року, п.33, п.38, п.41).

Враховуючи практику Європейського суду, до числа осіб, які можуть бути винними у порушенні принципу презумпції невинуватості, можуть належати не лише суди, представники правоохоронних органів, а й інші особи, які поширюють інформацію про особу, яка не притягнена до кримінальної відповідальності за обвинувальним вироком суду, як до злочинця.

Разом з тим, ніщо не може завадити відповідним органам надавати інформацію про перебіг розслідування в кримінальних справах, адже це суперечило б праву на свободу вираження поглядів, проголошеному статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Однак він зобов`язує робити це з усією необхідною обережністю та обачністю, щоб дотримати принцип презумпції невинуватості (справа Альне Де Рібемон проти Франції від 10 лютого 1995 року, п. 38).

При вирішенні питання про порушення права на презумпцію невинуватості слід брати до уваги не лише зміст конкретних висловлювань, а й контекст, в якому вони були зроблені й важливо державним посадовим особам добирати слова, оприлюднюючи свої заяви ще до судового розгляду справи (справа «Дактарас проти Литви» від 24 листопада 2000 року, п.п. 41, 43).

При розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Крім того, вимогами цивільного процесуального законодавства суд зобов`язаний установити: чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача; у чому полягає таке порушення прав; якими доказами воно підтверджується. Залежно від установленого суд повинен вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Згідно вимог ЦПК України, як в редакції станом на момент розгляду справи судом першої інстанцій, так і у чинній редакції, учасники справи мають передбачені процесуальним законом права і обов`язки.

Обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.

Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач - для відхилення його заперечень проти позову.

У випадку невиконання учасником справи його обов`язку із доведення відповідних обставин необхідними доказами, такий учасник має усвідомлювати та несе ризик відповідних наслідків, зокрема, задоволення позовних вимог, у зв`язку із недоведеністю заперечень проти позову.

Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, установивши, що висловлювання, яке поширене Генеральною прокуратурою України у листі від 10 жовтня 2014 р. за №14/1/2-10 вих-14, адресованому Верховному представнику Європейського Союзу з питань закордонних справ і політики безпеки ОСОБА_9: «протиправне витрачання коштів здійснювалося за її вказівкою підлеглими їй особами», у тому контексті, в якому така інформаціям була поширена, порушує принцип презумпції невинуватості і є фактичним твердженням про причетність позивача до вчинення злочину, що не знайшло свого підтвердження за наслідками розгляду справи, та врахувавши, що указана інформація не є оціночним судженням, оскільки містить стверджувальні фактичні дані, однак є негативною і такою, що порушує особисті немайнові права позивача і завдає шкоди її честі, гідності та діловій репутації, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову ОСОБА_1 та зобов`язання відповідача протягом 10 робочих днів з набрання рішенням законної сили спростувати вказану недостовірну інформацію, направивши на адресу Верховного представника Європейського Союзу з питань закордонних справ і політики безпеки лист з повідомленням про ухвалене у цій справі судове рішення.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено як статтями 58, 59, 212 ЦПК України у попередній редакції 2004 року, так і статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України у редакції від 03 жовтня 2017 року. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.

Неодноразове ухвалення протилежних і суперечливих судових рішень, особливо судами вищих інстанцій, може спричинити порушення права на справедливий суд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Загальновизнаний принцип правової визначеності передбачає стабільність правового регулювання і виконуваність судових рішень.

Доводи касаційної скарги про те, що поширена щодо ОСОБА_1 спірна інформація була конфіденційною та не призначалась для публічного поширення висновків суду апеляційної інстанції не спростовує, оскільки поширенням недостовірної інформації вважається, зокрема, доведення такої інформації до відома хоча б одній особі, а лист Генеральної прокуратури України від 10 жовтня 2014 року № 14/1/2-10 вих-14, як установлено судами, було адресованого Верховному представнику Європейського Союзу з питань закордонних справ і політики безпеки ОСОБА_9.

Безпідставними є також доводи касаційної скарги про те, що позивач займала публічну посаду, а тому інформування Генеральною прокуратурою України про хід судових розслідувань не суперечить вимогам законодавства України.

Пунктом 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» судам роз`яснено, що при поширенні недостовірної інформації стосовно публічних осіб вирішення справ про захист їх гідності, честі чи ділової репутації має свої особливості.

У разі якщо позивач є публічною особою, то суд, розглядаючи і вирішуючи справу про захист його гідності, честі чи ділової репутації, повинен ураховувати положення Декларації, а також рекомендації, що містяться у Резолюції №1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканність особистого життя (далі - Резолюція).

У Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі).

У статтях 3, 4, 6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. У зв`язку із цим межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати.

Проте, ухвалюючи рішення в справі про захист гідності, честі чи ділової репутації публічної особи, суд також повинен дотримуватись основоположних принципів права, зокрема презумпції невинуватості.

Аналогічний правовий висновок було викладено у постанові Верховного Суду України у справі № 6-639цс17 від 29 листопада 2017 року.

Обґрунтованими висновками суду апеляційної інстанції встановлено, що поширена відповідачем інформація є недостовірною, такою що висловлена без дотримання принципу презумпції невинуватості та порушує права позивача, що також спростовує відповідні доводи скаржника.

Є безпідставними доводи касаційної скарги про те, що питання достовірності відомостей, які містяться у матеріалах кримінального провадження та в Єдиному реєстрі досудових розслідувань, у даній справі не може розглядатися в порядку цивільного судочинства, оскільки позивач не оскаржує відомості, внесені в кримінальне провадження, та не ставить питання про спростування даних, внесених в Єдиний реєстр досудових розслідувань, що також вірно вказано судом апеляційної інстанції.

Доводи касаційної скарги про те, що спірна інформація була частиною фабули у кримінальній справі, спірний лист не містить стверджувальних даних про здійснення протиправного витрачання коштів за вказівкою ОСОБА_1 підлеглими їй особами, а беззаперечне встановлення указаних обставин у листі не зазначалося спростовуються змістом листа Генеральною прокуратурою України від 10 жовтня 2014 року № 14/1/2-10 вих-14, матеріалами справи та обґрунтованими висновками суду апеляційної інстанції.

Усі викладені у касаційній скарзі доводи були предметом перегляду судом апеляційної інстанції та не знайшли свого підтвердження.

Доводи касаційної скарги у їх сукупності зводяться до невірного розуміння скаржником вимог чинного законодавства та власного тлумачення характеру спірних правовідносин.

Згідно вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.

Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня

2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах «Пономарьов проти України» та «Рябих проти Російської Федерації», у справі «Нєлюбін проти Російської Федерації») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені судові рішення постановлено без додержанням норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

Рішення суду апеляційної інстанції містить вичерпні висновки, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи, та обґрунтування щодо доводів сторін по суті позову, що є складовою вимогою частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У зв`язку з наведеним колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З урахуванням викладеного та керуючись статтями 141, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу представника Генеральної прокуратури України- Ступака Дмитра Валентиновича, залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду м. Києва від 05 жовтня 2016 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді: А. А. Калараш

С. Ю. Мартєв

Є. В. Петров

С. П. Штелик