ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/9266/19 Справа № 183/2762/19 Суддя у 1-й інстанції - Городецький Д. І. Суддя у 2-й інстанції - Красвітна Т. П.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
10 грудня 2019 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого Красвітної Т.П.,

суддів: Свистунової О.В., Єлізаренко І.А.,

при секретарі Догоновій О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу по апеляційній скарзі ОСОБА_1 на рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27 серпня 2019 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

ВСТАНОВИЛА:
У травні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з даним позовом, посилаючись на те, що вона проходила військову службу в Збройних Силах України з 29.05.2016 року. Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 26.10.2018 року №174-рс звільнена в запас з військової служби у відповідності до ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», підпункт «й», частини 5 (контракт укладено на строк до закінчення особливого періоду, або оголошення рішення про демобілізацію та вислужили не менше 24 місяців військової служби за контрактом). В подальшому, наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 26.10.2018 року №293 (по стройовій частині) її було виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення з 26.10.2018 року. В наказі, крім іншого, зазначено про виплату їй грошової компенсації вартості за не отримане речове майно на суму 19713, 46 грн. В день звільнення її з військової служби розрахунок за неотримане речове майно з нею не був проведений, відповідачем була здійснена виплата грошової компенсації вартості за неотримане речове майно на суму 19713,46 грн. тільки 25.02.2019 року. У відповідності до ст.117 Кодексу законів про працю України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Обчислення середнього заробітку проводиться відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 року «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати». Згідно довідки Військової частини НОМЕР_1 від 20.02.2019 року №1/153, грошове забезпечення за останні 2 календарні місяці роботи, що передують звільненню (серпень-вересень 2018 року) становить 15948,06 грн. Таким чином, середньоденний розмір грошового забезпечення становить 261,44 грн. (15948,06 грн./61 роб.день) Сума середньомісячного грошового забезпечення, який підлягає виплаті за період з 26.10.2018 року по 25.02.2019 року становить 31895,68 грн. (261,44 грн. х 122 дні). Тому позивач просила стягнути на її користь з Військової частини НОМЕР_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 26.10.2018 року по 25.02.2019 року в розмірі 31895,68 грн. без утримання із зазначеної суми податку з доходів фізичних осіб, а також судові витрати в сумі 4000,00 грн.

Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27 серпня 2019 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового судового рішення про задоволення позову в повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги, скасування рішення місцевого суду із закриттям провадження у справі, виходячи з наступного.

Встановлено судом та стверджується зібраними у справі доказами, що ОСОБА_1 проходила військову службу в Збройних Силах України з 29.05.2016 року на підставі контракту, що підтверджується копією її військового квитка серії НОМЕР_2 , виданого Полтавським військовим комісаріатом Полтавської області 14.06.2016 року (а.с. 13-21).

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 26.10.2018 року №174-рс ОСОБА_1 звільнена в запас з військової служби у відповідності до ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», підпункт «й», п. 2 ч. 5 (контракт укладено на строк до закінчення особливого періоду, або оголошення рішення про демобілізацію та вислужили не менше 24 місяців військової служби за контрактом) (а.с. 15).

Також, наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 26.10.2018 року № 294 (по стройовій частині) старшого солдата ОСОБА_1 було виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення з 26.10.2018 року (а.с. 24).

В наказі від 26.10.2018 року №294, крім іншого, зазначено про виплату старшому солдату ОСОБА_1 грошової компенсації вартості за не отримане речове майно на суму 19713, 46 грн. (а.с. 24).

Згідно виписки з особового рахунку ОСОБА_1 , наявна операція про зарахування 25.02.2019 року суми в розмірі 19417,76 грн. (а.с. 31-34).

Відповідно до копії роздавальної відомості №47 про виплату грошової компенсації за неотримане речове майно військовослужбовцям військової частини НОМЕР_1 , старшому солдату ОСОБА_1 нараховано 19713,46 грн., з якої утримано 1,5% військового збору в сумі 295,70 грн. (а.с. 65-66).

У справі, що розглядається, позивач старший солдат ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, через несвоєчасну виплату їй грошової компенсації за неотримане речове майно, відповідно до Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16 березня 2016 року №178, у зв`язку з її звільненням з військової служби та припиненням службових відносин.

Судова юрисдикція - це інститут права, покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різні види судочинства - цивільне, кримінальне, господарське та адміністративне.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Пунктом 2 ч.2 ст.19 КАС України установлено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв`язку зі здійсненням суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій, зокрема на публічно-правові спори з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

Публічна служба - це діяльність на державних політичних посадах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, дипломатична служба, інша державна служба, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування (п.17 ч.1 ст.4 КАС України).

Отже, до адміністративних судів можуть бути оскаржені рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень, які породжують, змінюють або припиняють права та обов`язки у сфері публічно-правових відносин, вчинених ним при здійсненні владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень, якщо позивач вважає, що цими рішеннями, діями чи бездіяльністю його права чи свободи порушуються, створено або створюють перешкоди для реалізації або мають місце інші ущемлення прав чи свобод.

Згідно ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюванних прав, свобод чи законних інтересів.

Правила визначення компетенції судів щодо розгляду цивільних справ передбачено ст.19 ЦПК України, згідно якої суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Разом з тим, приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило, майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

Аналіз змісту ст.19 ЦПК України та ст.19 КАС України у сукупності дає підстави для висновку, що під час вирішення питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду адміністративних і цивільних справ у кожній конкретній справі недостатньо застосувати виключно формальний критерій - визначення суб`єктного складу спірних правовідносин (участь у них суб`єкта владних повноважень). Визначальною ознакою для правильного вирішення такого питання є характер правовідносин, з яких виник спір.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби, визначено законом України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Статтями 2 та 3 зазначеного Закону встановлено, що військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, пов`язаний із захистом Вітчизни. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Окрім вказаного закону порядок проходження громадянами України військової служби, їх права та обов`язки визначаються також Законами України «Про збройні Сили України», «Про мобілізаційну підготовку і мобілізацію» та іншими нормативно-правовими актами.

Як вбачається з матеріалів справи, згідно копії військового квитка позивача серії НОМЕР_2 , виданого Полтавським військовим комісаріатом Полтавської області 14.06.2016 року, старший солдат ОСОБА_1 проходила військову службу в Збройних Силах України з 29.05.2016 року на підставі контракту. Отже, з часу зарахування ОСОБА_1 до списків особового складу військової частини, на неї поширюється законодавство щодо проходження військової служби в Збройних силах України. Позивач стає військовослужбовцем військової служби за контрактом та отримує місячне грошове забезпечення відповідно до наказу Міністра оборони України «Про затвердження Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних сил України та деяким іншим особам» №260 від 11 червня 2008 року (втратив чинність у зв`язку з наказом Міністра оборони України «Про затвердження Порядку виплати грошового забезпечення» №260 від 07 червня 2018 року).

Відповідно до ст. 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій.

Наведене свідчить про те, що спір фактично виник між особою, яка проходила військову службу та суб`єктом владних повноважень, а отже є публічно-правовим.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що даний спір, як публічно-правовий, повинен вирішуватися не в порядку цивільного судочинства, а за нормами Кодексу адміністративного судочинства України.

Оскільки позовні вимоги ОСОБА_1 пов`язані з правовідносинами, які виникли під час проходження військової служби, діяльність якої врегульована спеціальними законами, із наслідками невиплати їй суб`єктом владних повноважень своєчасно грошового забезпечення при звільненні зі служби, апеляційний суд приходить до висновку, що справа не може бути розглянута в порядку цивільного судочинства, оскільки спір, що виник має публічно-правовий характер та підпадає під юрисдикцію адміністративного судочинства.

Згідно п.1 ч.1, ч. 2 ст.255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до положень ч. 4 ст. 258 ЦПК України, перегляд судових рішень в апеляційному порядку закінчується прийняттям постанови.

Якщо провадження у справі закривається з підстав, визначених пунктом першим частини першої вказаної статті, суд повинен повідомити заявникові до юрисдикції якого суду віднесено розгляд таких справ (ч.1 ст.256 ЦПК України).

Частиною 1 ст. 377 ЦПК України передбачено, що судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених ст.ст. 255 та 257 цього Кодексу.

Оскільки позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню із закриттям провадження у справі.

Апеляційний суд вважає за необхідне роз`яснити позивачу його право на звернення з відповідним позовом до суду адміністративної юрисдикції.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 377, 381-383 ЦПК України, колегія суддів,
ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27 серпня 2019 року скасувати.
Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні закрити.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду.
Головуючий

Судді