КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Головуючий у першій інстанції - Шевченко В.М.
Номер провадження № 22-ц/824/383/2019
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Яворського М.А.,

суддів: Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

за участю секретаря Удовиченко В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 26 жовтня 2018 року за позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини,-

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2018 року представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 звернулась до суду першої інстанції із вказаним позовом, який мотивовано тим, що починаючи з 2004 року ОСОБА_3 та ОСОБА_2 проживали спільно, без реєстрації шлюбу. За час спільного проживання, ІНФОРМАЦІЯ_2 року в них народилась донька - ОСОБА_5.

В позовній заяві зазначається, що 12 жовтня 2016 року між позивачем та ТОВ «Інформаційне агентство «Медіа потік» було укладено трудовий договір, відповідно до умов якого, на строк з 18 жовтня 2016 року по 18 жовтня 2018 року ОСОБА_3 був прийнятий на роботу для виконання обов'язків постійного кореспондента на території Республіки Польща. Аналогічний договір був підписаний і відповідачем.

На початку жовтня 2016 року позивач разом із відповідачем та їхньою донькою переїхали до м. Вроцлав, Республіка Польща. Представником позивача наголошується, що стосунки між позивачем та відповідачем стали погіршуватись і у травні 2017 року ОСОБА_2 самостійно залишила позивача та їхню спільну доньку й переїхала до Федеративної Республіки Німеччина, де створила нову сім'ю. Відповідач фактично перестала підтримувати відносини із ОСОБА_3 та донькою, лише декілька разів протягом 2017-2018 років запросила до себе в Германію доньку ОСОБА_5.

Також вказано, що відповідач не піклується про ОСОБА_5, не приймає участі у її вихованні, не забезпечує її духовний розвиток, матеріально не допомагає.

В позовній заяві також вказано, що заробітна плата позивача за трудовим договором із ТОВ «Інформаційне агентство «Медіа потік» складає 12 500 грн., а також заробітна плата за трудовим договором, укладеним між позивачем та ТОВ «Маргос Медіа Груп» складає 700 польських злотих, що еквівалентно приблизно 5 420 грн. Таким чином загальний дохід позивача складає 17 860 грн., з яких приблизно 14 690 грн. йде на оплату орендованого житла та на сплату рахунків за житлово-комунальні послуги, витрати на школу доньки складають приблизно 500 грн. на місяць, а витрати на продукти харчування, одяг, товари та послуги, необхідні для нормального розвитку дитини складають приблизно 3 000 грн. Зазначеного розміру доходу, на думку позивача, не достатньо для забезпечення повноцінного розвитку дитини, а тому, враховуючи вищевикладене, просили стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 на утримання донькиОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1, аліменти у розмірі 3 000 грн. щомісячно, з наступною індексацією відповідно до закону, починаючи з дати пред'явлення даного позову і до досягнення ОСОБА_5 повноліття.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 26 жовтня 2018 року було прийнято до розгляду вказану позовну заяву ОСОБА_3 та відкрито провадження у справі.

Не погоджуючись із вказаною ухвалою суду першої інстанції, представник ОСОБА_2 - ОСОБА_8 подала апеляційну скаргу, відповідно до якої вважає, що при постановленні оскаржуваної ухвали було порушено правила підсудності, оскільки за умови проживання обох сторін по справі за межами України, підсудність справи визначається суддею Верховного Суду, визначеним у порядку, передбаченому ст. 33 ЦПК України, одноособово.

01 жовтня 2018 року ОСОБА_3 вже звертався до Дніпровського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів, проте ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 09 жовтня 2018 року позовну заяву було повернуто позивачу, оскільки не було дотримано порядку звернення до суду.

Враховуючи викладене, просила ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 26 жовтня 2018 року скасувати та направити справу в суд першої інстанції для продовження розгляду, а саме: вирішення питання про повернення позовної заяви.

10 грудня 2018 року на адресу суду надійшов відзив від представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4, який обґрунтовано тим, що відповідачем належним чином та у встановленому порядку не було надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження факту постійного проживання її за межами території України, а тому позивачем було дотримано всіх вимог закону при подачі вказаного позову.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги та вимоги заявлені у суді першої інстанції, вважає що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відкриваючи провадження по вказаній справі, суд дійшов висновку, що даний позов відповідає загальним вимогам статей 175-177 ЦПК України та підстав для його повернення не вбачається.

Колегія суддів погоджується із вказаним висновком районного суду виходячи з наступних підстав.

Як вбачається із позовної заяви, позивач ОСОБА_3 є громадянином України, який проживає за її межами у Республіці Польща, що підтверджується доданими до позову документами.

Відповідач ОСОБА_2 виїхала за межі території України до Республіки Польща разом з позивачем та їхнього донькою на початку жовтня 2016 року.

Згодом, з Республіки Польщі відповідач переїхала до Федеративної Республіки Німеччини, де проживає по даний час: АДРЕСА_1

Таким чином, позивач та відповідач являються громадянами України, які проживають за її межами.

Разом з тим належних та допустимих доказів про те, що відповідачка знялася із реєстрації за постійним місцем проживання в м. Києві та стала на консульський облік за місцем свого проживання за межами України до суду не подано.

У статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 27 ЦПК України позови до фізичної особи пред'являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом.

Згідно до відомостей електронного реєстру територіальної громади м. Києва &qu ;ГІОЦ/КМДА&qucm; від 05.06.2018 р. ОСОБА_2 зареєстрована за місцем проживання за адресою: АДРЕСА_2

Аналізуючи вищевикладене, колегія суддів прийшла до висновку, що позивач надав належні докази того, що відповідачка на час його звернення до суду із вказаним позовом зареєстрована на території України, тому суд першої інстанції правомірно визначився із підсудністю вказаної справи застосувавши вимог ст. 27 ЦПК України .

Згідно ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

За таких обставин, апеляційна скарга відповідача не підлягає задоволенню, а ухвала суду першої інстанції залишенню без змін, як така, що постановлення з дотриманням норм процесуального законодавства.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 26 жовтня 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення та підлягає касаційному оскарженню до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя: М.А.Яворський

Судді: Т.Ц.Кашперська

В.О.Фінагеєв