Постанова

Іменем України

22 січня 2019 року

м. Київ

провадження №22-ц/824/1254/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Мазурик О.Ф. (суддя-доповідач),

суддів: Махлай Л.Д., Шкоріної О.І.,

за участю секретаря Синявського Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Голосіївського районного суду м. Києва

в складі судді Чередніченко Н.П.

від 28 вересня 2018 року

у справі №752/22866/17 Голосіївського районного суду м. Києва

за позовом ОСОБА_1

до Клінічної лікарні «Феофанія» Державного управління справами,

третя особа - головний лікар Клінічної лікарні «Феофанія» Державного управління справами Семенів Ігор Петрович,

про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

02 листопада 2017 року ОСОБА_1, посилаючись на те, що його з порушенням трудового законодавства звільнено з роботи з підстав, передбачених пунктом 4 статті 40 КЗпП України, звернувся до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом до Клінічної лікарні «Феофанія» Державного управління справами (далі - КЛ «Феофанія» ДУС, Лікарня) про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 28 вересня 2018 року, з урахуванням ухвали від 13 листопада 2018 року про виправлення описки, в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, позивач звернувся до суду з апеляційною скаргою, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, судом неповно з'ясовано обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Апеляційну скаргу обґрунтовував тим, що суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позову з підстав пропущення строку на звернення до суду, не з'ясував поважних причин такого пропуску. Суд першої інстанції, порушуючи норми матеріального та процесуального права, не з'ясував обставин пропуску позивачем строку на подання позову щодо звільнення з роботи.

За наведених обставин просив скасувати рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 28.09.2018 та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Відповідач своїм правом подати відзив на апеляційну скаргу не скористався.

Представник позивача - ОСОБА_3 в судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу з підстав наведених в ній.

Відповідач, належним чином повідомлений про день, час та місце розгляду справи, в судове засідання свого представника не направив. Від представника відповідача Іванченко В.А. надійшла заява, в якій представник просив відкласти розгляд справи у зв'язку із зайнятістю його в іншому судовому процесі. Однак, доказів на підтвердження неможливості з'явитися в судове засідання до заяви не долучив.

Третя особа, належним чином повідомлена про день, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явилася.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності осіб, які не з'явилися в судове засідання.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача ОСОБА_3, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду в межах апеляційного оскарження та вимог, що заявлялися в суді першої інстанції, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що згідно наказу №64 К від 06.03.1996 ОСОБА_1 працював в КЛ «Феофанія» ДУС на посаді лікаря з медицини невідкладних станів виїзної бригади медичної допомоги приймального відділення.

01 червня 2016 року ОСОБА_1 звернувся до головного лікаря КЛ «Феофанія» ДУС СеменіваІ.П. із заявою про намір звільнитися із займаної посади за власним бажанням з 04 липня 2016 року.

03 червня 2016 року позивач звернувся до головного лікаря КЛ «Феофанія» ДУС СеменіваІ.П. із заявою про надання відпустки з 03.06.2016 (т. 1, а.с. 22). На даній заяві міститься резолюція головного лікаря Семеніва І.П. про необхідність узгодження відпустки із завідуючим відділенням та заступником головного лікаря для забезпечення лікувального процесу.

Матеріали справи не містять доказів про надання ОСОБА_1 відпустки за його заявою від 03.06.2016.

Також, 03 червня 2016 року ОСОБА_1 звернувся до завідувача Лікарні Познякова М.М. із заявою про взаємний обмін чергуваннями з лікарем Смірновим (т. 1, а.с. 18).

Судом також встановлено, що згідно доповідної записки в.о. старшої медичної сестри приймального відділення встановлено факт невиходу ОСОБА_1 на роботу за встановленим графіком, про що було складено Акт про відсутність ОСОБА_1 на робочому місці без дозволу керівництва протягом робочого дня, а саме 04 год. 25 хв. Позивач відмовився від надання пояснень щодо відсутності його на робочому місці 03.06.2016 про що складений відповідний акт.

Згідно доповідної записки начальника відділу кадрів КЛ «Феофанія» ДУС Енеді М.І. до відома головного лікаря доведено факт вчинення ОСОБА_1 прогулу та рекомендації про застосування до нього дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення на підставі пункту 4 статті 40 КЗпП України (т. 1, а.с. 62).

Наказом КЛ «Феофанія» ДУС №К-187 від 29 червня 2016 року «Про звільнення» звільнено ОСОБА_1 з роботи з 01.07.2016 за прогул без поважних причин, відповідно до п. 4 ст. 40 КЗпП України (т. 1, а.с. 13).

Згідно Акту від 01.07.2016 ОСОБА_1 відмовився від ознайомлення з наказом про звільнення та отримання трудової книжки (т. 1, а.с. 59).

Апеляційна скарга не містить доводів щодо незгоди з встановленими судом обставнами.

З матеріалів справи також вбачається, що позивач 02.10.2017, тобто більше ніж через рік після звільнення, звернувся до КЛ «Фефанія» ДУС із заявою про отримання трудової книжки для оформлення пенсії за вислугою років (т. 1, а.с. 32).

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем пропущено строк звернення до суду з позовом про поновлення на роботі, у зв'язку з чим дійшов висновку про відмову в задоволенні позову.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції та вважає його правильним, враховуючи наступне.

Відповідно до частини 1 статті 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Як вбачається зі змісту апеляційної скарги, позивач, погоджуючись з висновком суду щодо пропущення ним строку на звернення до суду з даним позовом, вказував, що судом першої інстанції не було з'ясовано поважних причин такого пропуску.

В апеляційній скарзі як на поважну причину пропуску строку на звернення до суду з позовом ОСОБА_1 вказував на те, що представник, який здійснював представництво в суді першої інстанції, не мав достатніх знань в галузі права, зокрема щодо строку звернення до суду у справах про поновлення на роботі.

Вказував, що неякісне надання представником юридичних послуг є поважною причиною пропуску звернення до суду з позовом за відновленням порушеного трудового права. Вважав, що саме така правова позиція висловлена в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ (далі - ВССУ) від 03.08.2011 у справі №6-2498св11, в якій суд, встановивши аналогічні обставини, дійшов висновку про наявність правових підстав для поновлення строку на звернення до суду з позовом у справі щодо звільнення.

Колегія суддів вважає безпідставними посилання апелянта на ухвалу ВССУ від 03.08.2011, оскільки висновки ВССУ у відповідності до вимог процесуального законодавства не є обов'язковими для застосування іншими судами.

Крім того, обставини, які встановлені у даній справі та у справі, яка переглядалася ВССУ, не є тотожними.

Так, у справі, яка переглядалася ВССУ, судом встановлено, що позивач звернувся до суду з позовом про поновлення на роботі у місячний строк, визначений ст. 233 КЗпП України, однак у зв'язку з необізнаністю представника позивача у прийнятті позовної заяви відмовлено, після чого позивач звернувся до суду з позовом вдруге.

Разом з цим, у даній справі позивач звернувся до суду з позовом через 1 рік та 4 місяці, тобто після спливу місячного строку, встановленого законом, для подання позову щодо звільнення.

Матеріали справи не містять доказів, що з дня звільнення (01.07.2016) і до моменту звернення до суду з позовом (02.11.2017) позивачем вчинялися дії щодо відновлення його порушеного трудового права.

В суді апеляційної інстанції, представник позивача ОСОБА_3 підтвердив, що ОСОБА_1 до звернення до суду з даним позов не вчиняв жодних дій для відновлення свого порушеного права.

Матеріали справи також не містять належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів, що представником позивача в суді першої інстанції надавалися неякісні юридичні послуги.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги, що перебування позивача на лікарняному є поважною причиною пропуску строку на звернення до суду з даним позовом.

Так, звертаючись до суду з апеляційною скаргою, ОСОБА_1 вказував на те, що з 01.07.2016 по 09.07.2016 він перебував на лікарняному, який було продовжено до 24.08.2016.

Разом з тим, як зазначалось вище, ОСОБА_1 звільнено з роботи на підставі наказу КЛ «Феофанія» ДУС «Про звільнення» від 29.06.2016, який є останнім днем роботи.

Отже, наведені обставини свідчать про те, що ОСОБА_1 перебував на лікарняному вже після його звільнення.

Крім цього, на лікарняному ОСОБА_1 перебував до 24.08.2016, а з даним позовом звернувся до суду 02.11.2017, тобто більше ніж через один рік після закінчення лікування.

Як вже зазначалось вище, матеріали справи не містять доказів, що з дня звільнення до звернення до суду з позовом позивач вчиняв будь-які дії для відновлення свого порушеного права.

Колегія суддів також відхиляє доводи апеляційної скарги, що поважними причинами пропуску строку на звернення до суду з даним позовом є тяжкі життєві обставини (пожежа в квартирі), оскільки як вбачається з матеріалів справи пожежа в квартирі сталася в квітні 2016 року, тобто до звільнення позивача з роботи.

Ураховуючи наведені обставини та положення закону, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про пропущення позивачем строку на звернення до суду з даним позовом та відмови в задоволенні позову з цих підстав.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За вказаних обставин, колегія суддів приходить до висновку про залишення рішення суду без змін, а скарги без задоволення.

На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374, 375, 383, 384, 389 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 28 вересня 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Повний текст постанови складено 23 січня 2019 року.

Головуючий О.Ф. Мазурик

Судді Л.Д. Махлай

О.І.Шкоріна