Справа номер 473/4128/18 Суддя суду першої інстанції - Лузан Л.В.
Провадження номер 22-ц/812/195/19 Доповідач апеляційного суду - Локтіонова О.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 січня 2019 року м.Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого - Локтіонової О.В.,

суддів: Колосовського С.Ю., Ямкової О.О.,

із секретарем судового засідання - Горенко Ю.В.,

за участі представника позивача - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4, подану його представником ОСОБА_3, на рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 06 грудня 2018 року, ухвалене о 16 год.18 хв. під головуванням судді Лузан Л.В. в приміщенні суду в м.Вознесенську Миколаївської області, повний текст якого складено 10 грудня 2018 року, за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про повернення безпідставно набутого майна та стягнення коштів,

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2018 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 про повернення безпідставно набутого майна та стягнення коштів, який обґрунтовував наступним.

Позивач вказував, що з 2010 року здійснював фермерську діяльність у с.Криворучко Вознесенського району Миколаївської області.

З метою надання фінансової допомоги його сестрі ОСОБА_5 він передав їй у користування 4 свині, 4 корови, 500 курок, 2 бика, коня з лошам, за що вона зобов'язалася згодом сплатити кошти.

Зазначене господарство було розташовано по АДРЕСА_1.

ОСОБА_4 вказував, що за його сприяння, відповідач отримала земельні ділянки для обслуговування вказаного житлового будинку площею 0,25 га та ведення підсобного господарства площею 1,1411 га та 0,85 га, які в подальшому вона зобов'язувалася передати його сину.

Проте, ОСОБА_5 своїх зобов'язань щодо повернення майна, сплати коштів та передачі земельних ділянок не дотрималась.

Посилаючись на положення ст.ст.16, 23, 1212-1214 ЦК України, позивач просив визнати вищезазначені земельні ділянки такими, що безпідставно набуті відповідачем та повернути вказані земельні ділянки йому. Стягнути з відповідача на його користь дохід, отриманий внаслідок користування безпідставно набутим майном (худобою та земельними ділянками), в сумі 312 000 грн. та моральну шкоду у сумі 100 000 грн.

Заперечуючи проти задоволення позову, ОСОБА_5 надала відзив, у якому вказуючи на необґрунтованість позовних вимог ОСОБА_4, просила відмовити у їх задоволенні.

Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 06 грудня 2018 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 відмовлено.

Рішення мотивоване тим, що позивачем не надано доказів на підтвердження його позовних вимог.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_4 подав через свого представника апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги.

Обґрунтовуючи свою апеляційну скаргу, ОСОБА_4 зазначав, що надані ним до позовної заяви докази, а саме довідка сільської ради про кількість худоби у його господарстві станом на 2010 рік та у господарстві відповідача у період з 2010 по 2012 роки, свідчення ОСОБА_5, надані у кримінальному провадженні, та державні акти про право власності на землю, доводять заявлені ним вимоги.

Також апелянтом зазначено, що під час розгляду справи його представник заявляв клопотання про допит свідків, які б могли підтвердити обставини, викладені у позові. Однак, судом першої інстанції у задоволенні такого клопотання безпідставно було відмовлено.

Посилаючись на зазначені обставини, ОСОБА_4 просив задовольнити його апеляційну скаргу.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що з лютого 2009 року ОСОБА_5 проживала по АДРЕСА_1, де вела підсобне господарство, яке складалося з 1 корови, 3 телиць, 50 свиней, 250 шт. птахів у 2011 році та 20 телят, 111 свиней, 300 шт. птахів у 2012 році (а.с.15, 39, 42).

На підставі рішення Прибужанівської сільської ради Вознесенського району Миколаївської області від 29 червня 2011 року №8 ОСОБА_5 отримано у власність земельні ділянки по АДРЕСА_1: 0,25 га для обслуговування житлового будинку та господарських будівель та 2 га для ведення особистого селянського господарства (а.с.40-41, 43-48).

Згідно з довідкою квартального комітету №54 м.Вознесенськ Миколаївської області від 25.07.2018 р. позивач, проживаючи у м.Вознесенськ у 2010 році, мав підсобне господарство з 7 свиней, 500 шт. курей, 100 гусей, які були вивезені ним у цьому році у с.Криворучко (а.с.13).

Відповідно до постанови слідчого СВ Вознесенського ВП ГУНП в Миколаївській області від 10.08.2018 р., кримінальне провадження за заявою ОСОБА_4 за фактом самоправства з боку ОСОБА_5 закрито у зв'язку з відсутністю складу кримінального правопорушення, передбаченого ст.356 КК України (а.с.14).

Згідно з ч.1 ст.1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Характерною особливістю кондикційних зобов'язань є те, що підстави їх виникнення мають широкий спектр: зобов'язання можуть виникати як із дій, так і з подій, причому з дій як сторін зобов'язання, так і третіх осіб, із дій як запланованих, так і випадкових, як правомірних, так неправомірних. Крім того, у кондикційному зобов'язанні не має правового значення чи вибуло майно з володіння власника за його волею чи всупереч його волі, чи є набувач добросовісним чи недобросовісним.

Кондикційне зобов'язання виникає у разі набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого), а також набуття чи збереження майна за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

Конструкція ст.1212 ЦК України свідчить про необхідність установлення так званої «абсолютної» безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.

Ознаки, характерні для кондикції, свідчать про те, що пред'явлення кондикційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов'язаний договірними правовідносинами щодо речі.

Узагальнюючи викладе, можна дійти висновку про те, що кондикція - позадоговірний зобов'язальний спосіб захисту права власності або іншого речового права, який може бути застосований самостійно. Кондикція також застосовується субсидіарно до реституції та віндикації як спосіб захисту порушеного права у тому випадку, коли певна вимога власника (титульного володільця) майна не охоплюється нормативним урегулюванням основного способу захисту права, але за характерними ознаками, умовами та суб'єктним складом підпадає під визначення зобов'язання з набуття або збереження майна без достатньої правової підстави.

Таким чином, права особи, яка вважає себе власником майна, підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця, з використанням правового механізму, установленого статтею 1212 ЦК України у разі наявності правових відносин речово-правового характеру безпосередньо між власником та володільцем майна.

Такий спосіб захисту можливий шляхом застосування кондикційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 1212 ЦК України, які дають право витребувати в набувача це майно.

Згідно з ст.1214 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, зобов'язана відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати від цього майна з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави.

Відповідно до ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода може полягати у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів.

Пункт 3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 р. №4 роз'яснює, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю.

Проаналізувавши викладене, колегія суддів вважає, що висновок районного суду про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_4 є правильним.

Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Досліджені судом докази не доводять наявності всіх перелічених вище умов, які б свідчили про наявність підстав для застосування норм цивільного законодавства про набуття, збереження майна без достатньої правової підстави.

Зокрема, позивачем не було доведено його право власності на спірне майно, вибуття майна з його володіння та його отримання відповідачем.

Посилання ОСОБА_4 на пояснення ОСОБА_5, викладені у постанові про закриття кримінального провадження від 10 серпня 2018 року, як на підтвердження його позовних вимог, не заслуговують на увагу, оскільки з їх змісту вбачається що відповідач заперечувала наявність будь-яких угод між сторонами, а також факт передачі їй ОСОБА_4 майна.

Що ж стосується доводів позивача про незаконність ухвали суду про відмову у задоволенні клопотання про виклик свідків, які б могли підтвердити наявність підстав для задоволення позову, то вони є безпідставними.

Судом з урахуванням заявлених позовних вимог цілком правомірно відмовлено у задоволенні вказаного клопотання.

З урахуванням викладеного, колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду, оскільки воно є законним та обґрунтованим.

Керуючись ст.ст.374, 375, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4, подану його представником ОСОБА_3, залишити без задоволення, а рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 06 грудня 2018 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і у випадках, передбачених ст.389 ЦПК України, може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий О.В. Локтіонова

Судді С.Ю. Колосовський

О.О. Ямкова

Повний текст постанови складено 23 січня 2019 року.