Дата документу 09.04.2019 Справа № 334/3361/17
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 334/3361/17 Провадження №22-ц/807/1020/19
Головуючий в 1-й інстанції Добрєв М.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 квітня 2019 року місто Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідачаОСОБА_1,
суддів:ОСОБА_2, ОСОБА_3,
секретарОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5, як подана адвокатом ОСОБА_6 на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 11 жовтня 2018 року, ухвалене в м. Запоріжжі у справі за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_5 про стягнення суми, з урахуванням ухвали Запорізького апеляційного суду від 05 лютого 2019 року,-

В С Т А Н О В И В:

У травні 2017 року ОСОБА_7 звернулася до суду із позовом про стягнення суми, який був уточнений 27 листопада 2017 року, де зазначила, що 18.04.2016 року між сторонами було укладено попередній договір купівлі-продажу, за яким відповідач взяв на себе зобовязання у строк до 18.07.2016 року продати за 319 375,00 грн., а позивач взяла на себе зобовязання купити 1/4 частину квартири та 1/4 частину земельної ділянки за адресою: м. Запоріжжя, вул. Прогресивна буд. № 69, які належать відповідачу на праві приватної власності. Відповідно до п.6 попереднього договору позивач передала відповідачу грошове забезпечення у розмірі 57 487,00 грн. на підтвердження дійсних намірів наступного укладення основного договору щодо купівлі 1/4 частини житлового будинку та земельної ділянки. Зазначений попередній договір має письмову форму та посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_8 Станом на день подачі позову укладення основних договорів так і не відбулося з вини відповідача. Позивач просить суд стягнути з відповідача ОСОБА_5 114 974,00 грн. за невиконання умов попереднього договору купівлі-продажу від 18.04.2016 року.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 11 жовтня 2018 рокупозов ОСОБА_7 до ОСОБА_5 про стягнення суми задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН НОМЕР_1 на користь ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2 ІПН НОМЕР_2 суму в розмірі 114 974,00 грн. (сто чотирнадцять тисяч девятсот сімдесят чотири грн. 00 коп.) за невиконання умов попереднього договору купівлі-продажу від 18.04.2016 року.

Стягнуто з ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН НОМЕР_1 на користь ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2 ІПН НОМЕР_2 суму судового збору 1149,74 грн. (одна тисяча сто сорок девять грн. 74 коп.).

Зобовязано управління Державної казначейської служби України у Дніпровському районі міста Запоріжжя Запорізької області повернути ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2 ІПН НОМЕР_2, яка зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3 буд.№ 72-а кв.№ 23 судовий збір у розмірі 1280,00 гривень (одна тисяча двісті вісімдесят гривень 00 копійок), сплачений за квитанцією № 5 від 29.05.2017 року в ТВБВ № 10007/0273 ЗОУ АТ «Ощадбанк».

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_5, в інтересах якого діє адвокат ОСОБА_6 04 січня 2019 року подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

04 лютого 2019 року скаржник звернувся до суду з заявою про відкликання частини апеляційних вимог, а саме просив відкликати апеляційну скаргу в частині скасування рішення суду першої інстанції щодо стягнення з ОСОБА_5 грошового забезпечення у сумі 57487,00 грн., яке він отримав відповідно до п. 6 попереднього договору. В звязку з чим, залишились вимоги апеляційної скарги, щодо зміни рішення суду першої інстанції в частині зменшення розміру заборгованості, стягнутої з апелянта на суму штрафу у розмірі одного грошового забезпечення в розмірі 57487,00 грн.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 05 лютого 2019 року заява про відкликання частини апеляційної скарги задоволено.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що позивач не довів виконання ним умов попереднього договору, а саме явки до нотаріуса для укладання угоди.

Відповідно до відзиву на апеляційну скаргу адвокат ОСОБА_9, який діє в інтересах ОСОБА_7, зазначає, що під час розгляду справи судом першої інстанції надано належну правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами у справі, зясовано їх правову природу та як наслідок винесено обґрунтоване та законне рішення, а доводи апеляційної скарги є безпідставними та необґрунтованими. В звязку з наведеним, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне зясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом першої інстанції встановлено, що 18.04.2016 року позивачка ОСОБА_10 (покупець) та відповідач ОСОБА_5 (продавець) уклали попередній договір купівлі-продажу 1/4 частини житлового будинку № 69 по вул. Прогресивній в м. Запоріжжі та 1/4 частину земельної ділянки площею 0,1000 га кадастровий номер :04:027:0142, розташованої там же за 319 375,00 грн. у строк до 18.07.2016 року (а.с.106-107).

Даний попередній договір було посвідчено приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_8, реєстровий № 229.

Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору.

Відповідно до п.6 попереднього договору відповідач отримав від позивача грошове забезпечення у сумі 57 487,00 грн.

Відповідно до п.10 попереднього договору у разі, коли основні договори не відбудуться з вини продавця він повинен повернути забезпечувальний платіж і додатково сплатити покупцю штраф у розмірі одного грошового забезпечення протягом 3 (трьох) днів з дати порушення зобовязання.

Укладаючи попередній договір та встановлюючи дату укладення основних договорів відповідач знав, що відчуження 1/4 частини житлового будинку та земельної ділянки за адресою: м. Запоріжжя, вул. Прогресивна, 69 неможливе у звязку з тим, що на це майно постановою головного державного виконавця Білокур Л.А. Дніпровського відділу ДВС Запорізького міського управління юстиції при примусовому виконанні виконавчого листа № 2-590/11, виданого 12.12.2011 року Ленінським районним судом м. Запоріжжя про стягнення з відповідача на користь ПАТ «Альфа-Банк» заборгованості за кредитним договором № 800001959 від 28.09.2007 року в розмірі 590 930,99 грн. був накладений арешт і заборона здійснювати відчуження будь-якого майна.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 09.08.2016 року був скасований арешт на спірну земельну ділянку та житловий будинок № 69 по вул. Прогресивній в м. Запоріжжі. Вказане рішення суду набрало законної сили 20.08.2016 року (а.с.7-8).

На а.с. 5 матеріалів справи міститься фотокопія попереднього договору від 18.04.2016 року, на якому сторони внесли зміни до нього стосовно строків укладання основних договорів, а саме до 01.10.2016 року, потім до 01.02.2017 року.

Однак, умови попереднього договору ні у строк до 01.02.2017 року, ні до теперішнього часу так і не виконані.

Аналізуючи надані докази по справі, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_7 до ОСОБА_5 про стягнення на її користь 114 974,00 грн. в якості забезпечення виконання зобовязань за попереднім договором від 18.04.2016 року є законними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.

З вказаними висновками суду першої інстанції колегія суддів апеляційного суду погоджується частково.

Зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 ЦК України. Однією з встановлених ч. 2 ст. 11 ЦК України підстав виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори.

Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

У відповідності до ст. 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах встановлених попереднім договором.

Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обовязковим для виконання сторонами, а ст. 525 ЦК України забороняє односторонню відмову від зобовязання або односторонню зміну його умов.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків, за якими відповідач взяв на себе обов'язок сплатити позивачу суму забезпечувального платежу (завдатку) в подвійному розмірі, у разі порушення умов договору.

Стаття 610 ЦК України визначає, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно ч. 2 ст. 615 ЦК України одностороння відмова від зобовязання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобовязань.

Факт невиконання умов попереднього договору від 18.04.2016 року купівлі-продажу 1/4 частини житлового будинку № 69 по вул. Прогресивній в м. Запоріжжі та 1/4 частини земельної ділянки площею 0,1000 га кадастровий номер :04:027:0142, розташованої за тією ж адресою за 319 375,00 грн. сторонами у справі не заперечується.

Тому суд вірно прийшов до висновку про необхідність стягнення з відповідача коштів сплачених позивачем як грошове забезпечення за майбутнім договором який не укладено.

Дійсно відповідно до п. 10 попереднього договору укладеного між сторонами у разі, коли основні договори не відбудуться з вини продавця він повинен повернути забезпечувальний платіж і додатково сплатити покупцю штраф у розмірі одного грошового забезпечення протягом 3 (трьох) днів з дати порушення зобовязання.

Тобто підставою для стягнення штрафу є лише наявність вини продавця.

Положеннями частини третьої статті 12 та частин першої статті 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Частиною 6 ст. 81 ЦПК України визначено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позивачем не доведено, що договір не було укладено саме з вини відповідача. Саме укладення попереднього договору, а не самого договору купівлі-продажу майна ставить під сумнів необізнаність обох сторін про наявність арештів на це майно. При цьому, як зазначила позивач арешт з майна був знятий ще в період дії попереднього договору, до якого вносились щодо строку дії зміни. Тому у справі відсутні беззаперечні докази того, що саме з вини відповідача не було укладено договір купівлі-продажу майна.

У такому випадку у суду були відсутні підстави для стягнення штрафу і в цій частині рішення підлягає скасуванню з відмовою в позові щодо стягнення штрафу.

Інші доводи скарги про неявку позивача до нотаріуса, про невиконання умов договору самим позивачем не є достатньо обґрунтованими та доведеними.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обовязковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов'язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Керуючись ст.ст. 367, 374, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5, як подана адвокатом ОСОБА_6задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 11 жовтня 2018 рокускасувати в частині стягнення штрафу з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_7 у розмірі 57 487 грн. відмовивши в позові в цій частині.

В звязку з чим рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 11 жовтня 2018 року змінити зменшивши загальну суму стягнутих з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_7 коштів з 114 974 грн. до 57 487 грн.

Решту рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повна постанова складена 11 квітня 2019 року.

Судді: С. В. Кухар

ОСОБА_2

ОСОБА_3