Номер провадження: 22-ц/813/2142/19
Номер справи місцевого суду: 523/4091/18
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.04.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого: Драгомерецького М.М. (суддя-доповідач),

суддів: Дрішлюка А.І..,

ОСОБА_2,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні цивільну справу заапеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Туристична компанія «Анекс Тур» на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 21 вересня 2018 року за позовом ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Туристична компанія «Анекс Тур», третя особа Товариство з обмеженою відповідальністю «Груп Тревел» про захист прав споживача, шляхом стягнення збитків, заподіяних неякісним наданням послуг,-

В С Т А Н О В И В:

22 березня 2018 року ОСОБА_3 звернулась до суду із позовом до ТОВ «Туристична компанія «Анекс Тур», третя особа ТОВ «Груп Тревел» про захист прав споживача, шляхом стягнення збитків, заподіяних неякісним наданням послуг.

Мотивуючи свої позовні вимоги тим, що 04 грудня 2017 року позивачка ОСОБА_3 купила у відповідача екскурсію за екскурсійним ваучером №4989418 на двох осіб вартістю у 50 доларів США за кожну особу, в яку входило відвідування церкви ОСОБА_4, руїн амфітеатру та прогулянка на яхті з купанням. Однак вказана послуга була надана не якісно, оскільки дорога в одну сторону зайняла пять годин, а прогулянка на яхті була скасована у звязку з поганими погодними умовами.

На підставі зазначеного ОСОБА_3 звернулась до суду із позовом та просила суд його задовольнити стягнувши з ТОВ «Туристична компанія «Анекс Тур» 50 доларів США витрачених нею на екскурсію з правових підстав зазначених у позовній заяві.

У судовому засіданні представник відповідача просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

Рішенням Суворовського районного суду м.Одеси від 21 вересня 2018 року позов задоволено в повному обсязі.

В апеляційній скарзі ТОВ «Туристична компанія «Анекс Тур» просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

Згідно частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Зважаючи на те, що справа є малозначною, її розгляд здійснено в порядку спрощеного позовного провадження, без виклику сторін.

Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Повне судове рішення виготовлене 12.04.2019 року.

Заслухавши доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах заяви та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково за таких підстав.

У частинах 1 та 2 ст. 367 ЦПК України, що набрав чинність з 15 грудня 2017 року, зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно ч. 1 ст. 509 ЦК України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку.

Частиною 1 ст. 526 ЦК України передбачено, що зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 20 Закону України «Про туризм» за договором на туристичне обслуговування одна сторона (туроператор, який укладає договір безпосередньо або через турагента) зобовязується надати за замовленням іншої сторони (туриста) комплекс туристичних послуг (туристичний продукт), а турист зобовязується оплатити його.

Як зазначається у ч. 15 ст. 20 цього Закону, якість туристичних послуг має відповідати умовам договору на туристичне обслуговування, порядок і способи захисту порушених прав туристів визначаються Законом України «Про захист прав споживачів».

Відповідно до ч. 3 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», якщо під час виконання робіт (надання послуг) стане очевидним, що їх не буде виконано з вини виконавця згідно з умовами договору, споживач має право призначити виконавцю відповідний строк для усунення недоліків, а в разі невиконання цієї вимоги у визначений строк - розірвати договір і вимагати відшкодування збитків або доручити виправлення недоліків третій особі за рахунок виконавця.

Судом першої інстанції встановлено, що 04 грудня 2017 року позивачка ОСОБА_3 придбала у відповідача екскурсію за екскурсійним ваучером №4989418 на двох осіб вартістю у 50 доларів США за кожну особу, в яку входило відвідування церкви ОСОБА_4, руїн амфітеатру та прогулянка на яхті з купанням (а. с. 23).

Вказана послуга була надана не якісно, оскільки дорога в одну сторону зайняла пять годин, а прогулянка на яхті була скасована у звязку з поганими погодними умовами.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що, оскільки послуга не була надана в повному обсязі, позивачка ОСОБА_3 має право вимагати від відповідача відшкодування збитків, а тому її позов є обґрунтованим та таким що підлягає задоволенню.

Проте, з таким висновком суду першої інстанції погодитись неможливо, виходячи з наступного.

За змістом статей 12 та 81 ЦПК України, який набрав чинності з 15 грудня 2017 року, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною 1 та 2 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у цивільних справах не є обовязком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтями 77 - 80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

У частині 1 ст. 95 ЦПК України зазначено, що письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Як розяснено у п. 28 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», якщо при дослідженні письмових доказів особою, яка бере участь у справі, буде подана заява про те, що доданий до справи або поданий іншою особою для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є фальшивим, особа, яка подала цей документ, може відповідно до частини другої статті 185 ЦПК просити суд виключити його з числа доказів і розглядати справу на підставі інших доказів. При відсутності з її боку таких процесуальних дій, особа, яка подала заяву, має згідно із загальними правилами доказування (стаття 60 ЦПК) подати відповідні докази, що спростовують значення відомостей оспорюваного документа і могли бути підставою неприйняття його до уваги під час оцінки доказів. У разі необхідності за клопотанням особи, яка зробила таку заяву, суд відповідно до правил частини четвертої статті 10 ЦПК сприяє їй у збиранні цих доказів (призначає експертизу, витребує інформацію від особи, за іменем якої видано документ, оголошує перерву або відкладає розгляд справи, якщо це потрібно, тощо).

Однак в порушення положень ст. ст. 12, 81, 263, 264 ЦПК України суд першої інстанції не перевірив належним чином обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, та не надав правильної оцінки наявним у справі доказам.

Колегія суддів вважає, що у даному випадку докази були досліджені судом першої інстанції з порушенням норм процесуального права, тому апеляційний суд має законні підстави для встановлення обставин, що мають значення для справи, та дослідження й оцінки наявних у справі доказів.

Відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільного процесу позивачка ОСОБА_3 була зобовязана довести в судовому засіданні ті обставини, на які вона посилалася як на підставу своїх вимог, а відповідач, ТОВ «Туристична компанія «Анекс Тур», - ті обставини, на які товариство посилалося як на заперечення проти позову.

Однак, в порушення вказаних принципів цивільного процесу позивачкою ОСОБА_3 не було доведено належним чином, те, що саме відповідач, ТОВ «Туристична компанія «Анекс Тур», надало їй неякісні послуги, що завдало їй шкоду в розмірі вартості екскурсійного ваучера в сумі 50 доларів США, замовленого під час туристичної подорожі до Туреччини, а ні в суді першої інстанції, а ні в суді апеляційної інстанції.

Як вбачається зі змісту статті 5 Закону України «Про туризм», в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, учасниками відносин, що виникають при здійсненні туристичної діяльності, є юридичні та фізичні особи, які створюють туристичний продукт, надають туристичні послуги (перевезення, тимчасового розміщення, харчування, екскурсійного, курортного, спортивного, розважального та іншого обслуговування) чи здійснюють посередницьку діяльність із надання характерних та супутніх послуг, а також громадяни України, іноземці та особи без громадянства (туристи, екскурсанти, відвідувачі та інші), в інтересах яких здійснюється туристична діяльність.

Субєктами, що здійснюють та/або забезпечують туристичну діяльність (далі - субєкти туристичної діяльності), є:

туристичні оператори (далі - туроператори) - юридичні особи, створені згідно із законодавством України, для яких виключною діяльністю є організація та забезпечення створення туристичного продукту, реалізація та надання туристичних послуг, а також посередницька діяльність із надання характерних та супутніх послуг і які в установленому порядку отримали ліцензію на туроператорську діяльність;

туристичні агенти (далі - турагенти) - юридичні особи, створені згідно із законодавством України, а також фізичні особи - субєкти підприємницької діяльності, які здійснюють посередницьку діяльність з реалізації туристичного продукту туроператорів та туристичних послуг інших субєктів туристичної діяльності, а також посередницьку діяльність щодо реалізації характерних та супутніх послуг; інші субєкти підприємницької діяльності, що надають послуги з тимчасового розміщення (проживання), харчування, екскурсійних, розважальних та інших туристичних послуг;

гіди-перекладачі, екскурсоводи, спортивні інструктори, провідники та інші фахівці туристичного супроводу - фізичні особи, які проводять діяльність, повязану з туристичним супроводом, крім осіб, які працюють на відповідних посадах підприємств, установ, організацій, яким належать чи які обслуговують обєкти відвідування;

фізичні особи, які не є субєктами підприємницької діяльності та надають послуги з тимчасового розміщення (проживання), харчування тощо.

За змістом статті 20 Закону України «Про туризм», за договором на туристичне обслуговування одна сторона (туроператор, який укладає договір безпосередньо або через турагента) зобовязується надати за замовленням іншої сторони (туриста) комплекс туристичних послуг (туристичний продукт), а турист зобовязується оплатити його.

До договору на туристичне обслуговування застосовуються загальні положення договору про надання послуг, якщо інше не передбачено законом.

Договір на туристичне обслуговування укладається в письмовій чи електронній формі відповідно до закону.

У договорі на туристичне обслуговування зазначаються істотні умови договору: 1) строк перебування у місці надання туристичних послуг із зазначенням дат початку та закінчення туристичного обслуговування; 2) характеристика транспортних засобів, що здійснюють перевезення, зокрема їх вид і категорія, а також дата, час і місце відправлення та повернення (якщо перевезення входить до складу туристичного продукту); 3) готелі та інші аналогічні засоби розміщення, їх місце розташування, категорія, а також строк і порядок оплати готельного обслуговування; 4) види і способи забезпечення харчування; 5) мінімальна кількість туристів у групі (у разі потреби) та у звязку з цим триденний строк інформування туриста про те, що туристична подорож не відбудеться через недобір групи; 6) програма туристичного обслуговування; 7) види екскурсійного обслуговування та інші послуги, включені до вартості туристичного продукту; 8) інші субєкти туристичної діяльності (їх місцезнаходження та реквізити), які надають туристичні послуги, включені до туристичного продукту; 9) страховик, що здійснює обовязкове та/або добровільне страхування туристів за бажанням туриста, інших ризиків, повязаних з наданням туристичних послуг; 10) правила вїзду до країни (місця) тимчасового перебування та перебування там; 11) вартість туристичного обслуговування і порядок оплати; 12) форма розрахунку.

Якщо під час виконання договору на туристичне обслуговування туроператор не в змозі надати значну частину туристичного продукту, щодо якого відповідно до договору на туристичне обслуговування сторони досягли згоди, туроператор повинен з метою продовження туристичного обслуговування вжити альтернативних

заходів без покладення додаткових витрат на туриста, а в разі потреби відшкодувати йому різницю між запропонованими послугами і тими, які були надані. У разі неможливості здійснення таких заходів або відмови туриста від них туроператор зобовязаний надати йому без додаткової оплати еквівалентний транспорт для

повернення до місця відправлення або іншого місця, на яке погодився турист, а також відшкодувати вартість ненаданих туроператором туристичних послуг і виплатити компенсацію у розмірі, визначеному в договорі за домовленістю сторін.

Туроператор несе перед туристом відповідальність за невиконання або неналежне виконання умов договору на туристичне обслуговування, крім випадків, якщо:

невиконання або неналежне виконання умов договору на туристичне обслуговування сталося з вини туриста;

невиконання або неналежне виконання умов договору на туристичне обслуговування сталося з вини третіх осіб, не повязаних з наданням послуг, зазначених у цьому договорі, та жодна із сторін про їх настання не знала і не могла знати заздалегідь;

невиконання або неналежне виконання умов договору на туристичне обслуговування сталося внаслідок настання форс-мажорних обставин або є результатом подій, які туроператор (турагент) та інші субєкти туристичної діяльності, які надають туристичні послуги, включені до туристичного продукту, не могли передбачити.

Договір на туристичне обслуговування може передбачати компенсацію у разі спричинення шкоди туристу невиконанням або неналежним виконанням туристичних послуг, включених до туристичного продукту, відповідно до міжнародних конвенцій, що регламентують надання таких послуг.

Права і обовязки, відповідальність сторін та інші умови договору між туроператором і турагентом визначаються відповідно до загальних положень про агентський договір, якщо інше не передбачено договором, укладеним між ними, а також цим Законом.

У статті 21 Закону України «Про туризм» зазначено, що за договором на екскурсійне обслуговування одна сторона (субєкт, що здійснює туристичну діяльність) за встановлену договором плату зобовязується надати за замовленням іншої сторони (екскурсанта) обслуговування, істотною частиною якого є послуги екскурсовода (гіда-перекладача) загальною тривалістю не більше 24 годин, які не включають у себе послуги з розміщенням. Договір на екскурсійне обслуговування укладається за правилами, визначеними цивільним законодавством, у тому числі шляхом видачі ваучера.

Загальні положення про договір на надання послуг застосовуються до договору на екскурсійне обслуговування, якщо інше не передбачено законом та не суперечить суті зобовязання.

Особа, яка надає екскурсійні послуги, зобовязана до укладення договору на екскурсійне обслуговування надати екскурсанту необхідну і достовірну інформацію щодо екскурсійного обслуговування, його видів і особливостей, кваліфікації екскурсовода, про порядок і строки оплати екскурсійних послуг, а також надати екскурсанту на його прохання іншу інформацію з питань екскурсійного обслуговування.

Так, з матеріалів справи вбачається, що 30 вересня 2014 року між відповідачем, TOB «Туристична компанія «Анекс Тур», та третьою особою, ТОВ «ГРУП ТРЕВЕЛ» був укладений агентський Договір №967А/14, за яким Турагент зобовязується за винагороду надати послуги Відповідачу з реалізації Турпродукту шляхом укладення Договорів на туристичне обслуговування від імені, в інтересах та під контролем Відповідача, а також здійснювати фактичні дії, визначені Договором, із самостійним набором та комплектацією туристичних груп (а. с. 38-42).

29 листопада 2017 року позивач ОСОБА_3 уклала договір про надання туристичних послуг №GT_3955 з Турагентом ТОВ «ГРУП ТРЕВЕЛ» (надалі - Договір №GT_3955) (а. с. 4-9).

30 листопада 2017 року від Турагента надійшла заявка на бронювання №4538994, за допомогою системи «Anextour on-line», яка містила інформацію про замовлений комплекс туристичних послуг. Турагент заборонював для туристів ROMANOVA TETIANA, YAKOVLEVA IRYNA авіаквитки Київ (03.12.2017) - ОСОБА_5 - (10.12.2017) Київ на чартерному рейсі, проживання в готелі «SIDE ROYAL PARADISE (EX.DESIREE RESORT HOTEL) 5*», харчування, трансфер, страхування. Дане замовлення відповідає розділу 2 «Умови замовлення та строки туристичної подорожі (замовлення)» Договору №GT_3955 (а. с. 44-51).

Цього ж дня Турагент отримав підтвердження замовлених послуг та отримала рахунок-фактуру №4538994 від 30.11.2017р. на суму 8 678,25 гривень (а. с. 43).

Відповідно до п. 3.1.2. Договору №967А/14 відповідач зобовязаний оформляти, придбавати та передавати представникам Турагента виїзні документи туристів (проїзні документи, страхові поліси, ваучери), обовязок по наданню яких лежить на відповідачу і які підтверджують надання туристу тур продукту (а. с. 38).

Відповідач, TOB «Туристична компанія «Анекс Тур», оформив для туристів ROMANOVA TETIANA, YAKOVLEVA IRYNA документи (авіаквитки, страхові поліси, ваучери) для подорожі та передав їх.

Згідно Договору №GT_3955 позивач ОСОБА_3 замовила комплекс наступних послуг згідно:

?п.2.2. Термін: початок 03-12-2017, закінчення 10-12-2017

?п.2.3. Кількість осіб: дорослих 2

?п.2.5. Країна, місце призначення: Туреччина/Сіде

?п.2.6. Маршрут: Київ-Анталія-Київ

?п.2.7. Назва готелю: SIDE ROYAL PARADISE (EX.DESIREE RESORT HOTEL) 5***** (Kumkoy) / STANDARD ROOM /DBL

?п.2.8. Кількість номерів: 1

?п.2.9. Харчування: ALL

?п.2.10. Транспорт: ОСОБА_5

?п. 2.12 Медичне страхування: 2

?п.2.13 Трансфер: груповий

?п.2.14 Додаткові послуги: - (порожньо) а. с. 4-9.

Позивачем ОСОБА_3 не заперечувалось те, що наведений вище комплекс послуг був наданий відповідачем, TOB «Туристична компанія «Анекс Тур», на виконання умов Договору №GT_3955 повністю й відповідно використаний позивачем в такому самому обсязі. Жодних зауважень щодо наданих відповідачем, TOB «Туристична компанія «Анекс Тур», послуг, які позивач замовив за Договором №GT_3955 у останнього не було, що підтверджується матеріалами справи.

Із змісту позовної заяви та доданого до неї екскурсійного ваучера №4989418 від 04.12.2017р. вбачається, що позивач ОСОБА_3 придбала екскурсійні послуги, якістю яких вона залишилась не задоволена, на території Республіки Туреччина безпосередньо у гіда Orhan Turkoglu (а. с. 23), який не є працівником або представником ТОВ «Туристична компанія «Анекс Тур», код ЕДРПОУ 34191244.

Таким чином, екскурсійні послуги згідно ваучера №4989418 від 04.12.2017 року не були предметом Договору №GT_3955, були отримані позивачем ОСОБА_3 за межами послуг, обумовлених у замовленні Турагента, підтвердженому Туроператором та придбані позивачем ОСОБА_3 у самостійного субєкта туристичної діяльності - Orhan Turkoglu, чи в компанії інтереси якої він представляв.

Відповідно до п. 5.3.5. даного Договору №967А/14 Туроператор не несе відповідальності щодо відшкодування грошових витрат Туриста за оплачені послуги, якщо Турист у період обслуговування за своїм розсудом чи у звязку із своїми інтересами не скористався всіма чи частиною запропонованих та сплачених послуг та не відшкодовує Турагенту та/або Туристу витрати, що виходять за межі послуг, обумовлених у замовленні Турагента, підтвердженому Туроператором (а. с. 41).

Згідно статті 32 Закону «Про туризм», відповідальність сторін за невиконання, неналежне виконання зобовязань відповідно до договору на екскурсійне обслуговування, порядок припинення договору на екскурсійне обслуговування визначаються відповідно до цивільного законодавства та законодавства з питань захисту прав споживачів.

За неналежне виконання своїх зобовязань туроператор, турагент, інші субєкти туристичної діяльності несуть майнову та іншу відповідальність, визначену в договорі відповідно до чинного законодавства.

Розмір майнової відповідальності туроператора, турагента чи іншого субєкта туристичної діяльності не може перевищувати фактично завданих замовнику збитків з їх вини.

Спори майнового характеру між субєктами туристичної діяльності та споживачами туристичних послуг вирішуються у встановленому порядку з дотриманням вимог цього Закону.

Усуваючи розбіжності у застосуванні судами норм матеріального права, Верховний Суд України у постанові від 03 липня 2013 року у справі №6-42цс13 дійшов до наступного правового висновку, а саме, «за змістом частин 1, 2, 10 ст. 20, ч. 2 ст. 30, частин 1, 2 ст. 32, ч. 1 ст. 33 Закону України від 15 вересня 1995 p. №324/95-BP «Про туризм» (у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин), ч. 4 ст. 10 Закону України від 12 травня 1991p. №1023-ХІІ «Про захист прав споживачів», статей 610 і 611, ч. 5 ст. 653, ч. 1 ст. 901 ЦК України майнову відповідальність несе субєкт туристичної діяльності, який порушив законодавство в галузі туристичної діяльності при наданні туристичної послуги, порушив умови договору між туристом і субєктом туристичної діяльності з надання туристичних послуг та за вини якого замовнику (туристу) завдано збитків.

У разі встановлення судом фактів видачі туроператором ваучера, який є формою письмового договору на туристичне обслуговування, зміни туроператором в односторонньому порядку істотних умов договору на туристичне обслуговування та невжиття ним необхідних заходів про попередження туриста щодо такої зміни відповідальність за порушення істотних умов договору не може нести інший субєкт туристичної діяльності з надання туристичних послуг, ніж туроператор».

Отже, під час вирішення спорів про цивільно-правову відповідальність особи доказуванню підлягає: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіюча шкоди і його вина, причинний звязок між протиправною дією та негативним наслідками.

Аналізуючи зазначені норми матеріального та процесуального права, розяснення Пленуму Верховного Суду України, правовий висновок Верховного Суду України, зясовуючи вказані обставини та оцінюючи належність, допустимість, достовірність наявних у справі доказів кожний окремо й у їх сукупності, в тому числі докази, надані суду відповідачем, які повністю спростовують підстави позову, колегія суддів приймає їх до уваги й вважає, що позивачкою ОСОБА_3 в судовому не доведено належним чином обставин, що внаслідок дій відповідача, TOB «Туристична компанія «Анекс Тур», їй була надана неякісна туристична послуга, яка завдала їй шкоду.

За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 4 ЦПК України). Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені в ч. 2 ст. 16 ЦК України.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. А також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або держави та суспільні інтереси (ст. ст. 45, 46 ЦПК України).

У абзаці 2 п. 11 постанови № 14 Пленуму «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року Верховний Суд України розяснив, що, оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Таким чином, суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи та інтереси цих осіб, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Однак, в судовому засіданні не встановлено, що відповідач, TOB «Туристична компанія «Анекс Тур», порушила, не визнає або оспорює права позивача.

За таких обставин, виконуючи повноваження апеляційної інстанції, колегія суддів дійшла висновку про те, що позивачка має право на захист свого права у випадку порушення їх відповідачем, але в судовому засіданні не доведено, що відповідач порушив права позивачки у справі. Тому у відповідності до ст. ст. 15, 16 ЦК України її право не підлягає судовому захисту.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 03 вересня 2014 року у справі №6-84цс14.

Отже, вимоги ОСОБА_3 є незаконними, необґрунтованими й задоволенню не підлягають.

Порушення судом норм процесуального права, а саме, ст. ст. 12, 81, 263, 264, 265 ЦПК України, та норм матеріального права, а саме, ст. ст. 20, 21, 32 Закону України «Про туризм», у відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Крім того, відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційна скарга ТОВ «Туристична компанія «Анекс Тур» підлягає задоволенню частково, то з ОСОБА_3 т.М. на користь апелянта слід стягнути судовий збір за подачу апеляційної скарги у розмірі 1 057,20 гривень.

В зв'язку з тим, що ціна позову в даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа згідно п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України є малозначною і в силу вимог п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України ухвалене по ній апеляційним судом судове рішення не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п.п. а) - г) п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374 ч. 1 п. 2, 376, 382 - 384, 389, 390 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Туристична компанія «Анекс Тур» задовольнити частково, рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 21 вересня 2018 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Туристична компанія «Анекс Тур», третя особа Товариство з обмеженою відповідальністю «Груп Тревел» про захист прав споживача, шляхом стягнення збитків, заподіяних неякісним наданням послуг відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 (ІПН НОМЕР_1) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Туристична компанія «Анекс Тур» () судовий збір за розгляд апеляційної скарги у розмірі 1 057,20 гривень.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складено: 12 квітня 2019 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М. Драгомерецький

ОСОБА_5

ОСОБА_2