Справа № 482/2068/18
Номер провадження 2/482/45/2019
11 лютого 2019 року м. Нова Одеса
Новоодеський районний суд Миколаївської області у складі: головуючого - судді - Демінської О.І., за участю секретаря судового засідання - Мозгової В.В., позивача - ОСОБА_1, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Нова Одеса цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, -
У жовтні 2018 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до відповідача ОСОБА_2 про визнання його таким, що втратив право користування жилим приміщенням - будинком, розташованим за адресою: АДРЕСА_2, власником якого є позивач.
На обґрунтування позову, вказував, що відповідач є його онуком, має зареєстроване місце проживання за вказаною адресою, проте з 2015 року, тобто більше одного року в цьому будинку не проживає та ним не користується, а фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1, у звязку ізчим він, як власник будинку, в повній мірі не має права розпорядження своїм майном, чому перешкоджає факт реєстрації відповідача у ньому, який без будь-яких поважних причин, за власним бажанням не проживає у житловому будинку.
Позивач ОСОБА_1 у судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримав, просив про їх задоволення, проти ухвалення заочного рішення не заперечував.
У судове засідання, призначене на 12.03.2018 р., як і в попередні призначені судові засідання, відповідач не з'явився, про дату, час та місце слухання справи судом повідомлявся належним чином, у відповідності до вимог ч.ч. 5, 6, п.2 ч.7, ч. 11 ст. 128 ЦПК України, про причини неявки суд не повідомив, відзиву не подав.
У відповідності з вимогами ст.ст. 223, 280 ЦПК України, справу розглянуто у відсутність відповідача, в порядку заочного розгляду, оскільки у справі достатньо даних про права та взаємини сторін, відповідач належним чином повідомлений про дату, час та місце судового розгляду, у відповідності до ст. 128 ЦПК України, за останнім відомим місцем реєстрації місця проживання (ч.9 ст. 28 ЦПК), двічі викликався до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, про поважність причин неявки в судове засідання суд не повідомив, позивач не заперечував проти такого вирішення справи.
Вивчивши доводи позовної заяви, вислухавши пояснення позивача, показання свідків ОСОБА_3, ОСОБА_4, вивчивши матеріали справи, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.
Позивач ОСОБА_1 є власником будинку за адресою: АДРЕСА_2, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за №142558184 від 24.10.2018 року
Відповідач зареєстрований у вказаному будинку, але не проживає в ньому з 2015 року, оскільки придбав у власність квартиру за адресою: АДРЕСА_1, що підтверджується договором купівлі-продажу від 31.10.2015 року, зареєстрованому в реєстрі за №1562, посвідченому приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області, де і фактично проживає. Добровільно знятися з місця реєстрації не бажає.
Відповідно до акту обстеження від 04.10.2018 р., складеному головним інспектором КП «Правопорядок» спільно з сусідами ОСОБА_6 ОСОБА_7, ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_2 зареєстрований, але фактично не проживає у зв'язку із зміною місця проживання.
Свідок ОСОБА_3 суду підтвердила, що ОСОБА_2 є онуком позивача, зареєстрований в будинку за адресою: АДРЕСА_2, але не проживає у ньому довгий час, мешкає у м. Миколаєві. До будинку не навідується.
Свідок ОСОБА_4 суду підтвердив, що онук позивача ОСОБА_2 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2, але не проживає у ньому довгий час, мешкає у іншому місці у власному житлі. До будинку не навідується.
Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є не порушним.
За приписами ст. ст. 12 ,81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Частиною 1 ст. 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Положеннями ст. 391 ЦК України встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження майном.
Права власника жилого будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.
За змістом ч. 2 ст. 405 ЦК України, визнання члена сім'ї власника житла таким, що втратив право користування цим жилим приміщенням, можливе внаслідок відсутності цієї особи в цьому приміщені понад один рік без поважних причин, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла.
Місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово (ч.1 ст. 29 ЦК України).
Згідно із Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» місце фактичного проживання особи не залежить від місця її реєстрації. Місцем проживання особи може бути будь-яке житлове приміщення, в якому особа проживає постійно або тимчасово, яке належить цій особі на праві власності або праві користування, що визнається власником жилого приміщення.
Відповідно до роз'яснень, що містяться в п.п. 34,39 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року №5 «Про практику в справах про захист права власності та інших речових прав» під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Так власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із знаттям останнього з реєстрації
Члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК.
З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім'ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК.
Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім'ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім'ї права користування житлом.
Обґрунтовуючи підставність позову ОСОБА_1 зазначає, що факт реєстрації відповідача, який є членом його сім'ї, в житловому будинку порушує його право власності на житло, оскільки позбавляє можливості в повній мірі використовувати об'єкт права власності.
За таких обставин, суд вважає, що право власності позивача на спірний житловий будинок підлягає захисту шляхом визнання ОСОБА_2. таким, що втратив право користування житловим будинком, що розташований за адресою: АДРЕСА_2.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 704 грн. 80 коп.
Керуючись ст.ст. 12, 76, 141, 259, 264, 265, 273, 285 ЦПК України, суд,-
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, - задовольнити.
Визнати ОСОБА_2, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1, таким, що втратив право користування житловим будинком, розташованим за адресою: АДРЕСА_2.
Стягнути з ОСОБА_2, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1, на користь ОСОБА_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2, судовий збір в сумі 704 грн. 80 коп
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Миколаївського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч.2 ст. 358 ЦПК України.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Повний текст рішення виготовлено 18.02.2019 року.

Суддя Новоодеського районного суду

Миколаївської області О.І. ДЕМІНСЬКА