Провадження № 2/521/4177/19
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
27 листопада 2019 року м. Одеса
Малиновський районний суд міста Одеси у складі:
головуючого судді: Мирончук Н.В.,
при секретарі судового засідання: Юраш К.Ю.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Товариства з обмеженою відповідальністю «ГІПРО», про визнання об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, поділ майна подружжя, -
До Малиновського районного суду міста Одеси звернулася з позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Товариства з обмеженою відповідальністю «ГІПРО», про визнання об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, поділ майна подружжя.
Свої позовні вимоги, позивач обгрунтувала наступним.
В 2017 році вона з відповідачем по справі - ОСОБА_2 ,
припинила підтримувати подружні стосунки та вони мешкають окремо, тобто, шлюб існує формально.
Після розірвання фактичних шлюбних відносин, вони з відповідачем ОСОБА_2 прийняли рішення про поділ спільного майна, набутого ними за час шлюбу та вирішили, що будинок, який ними побудований в селі Овідіопольського району Одеської області залишиться у володінні відповідача ОСОБА_3 , автомашина, яка була придбана ними, залишиться у її володінні.
Тобто, щодо цього майна, у них з відповідачем ОСОБА_2 спору не було.
Їй також було відомо, що до 07 липня 2016 року відповідач ОСОБА_3 перебував у складі Учасників Товариства з обмеженою відповідальністю «ГІПРО» , у зв`язку з чим отримав в ТОВ «ГІПРО» в 2017 році доходи у вигляді дивідендів по акціях та корпоративних правах, у розмірі 1 093 570 гривень.
У зв`язку з зазначеним, з метою отримання консультації, вона звернулась до адвокатської контори і тоді дізналась про те, що вона також має право отримати половину грошових коштів, які відповідач по справі - ОСОБА_2 отримав в ТОВ «ГІПРО» в 2017 році доходи у вигляді дивідендів по акціях та корпоративних правах, у розмірі 1 093 570 гривень.
Враховуючи викладене, вона звернулась тоді до суду з позовом до вказаних відповідачів про визнаннявказаних грошових коштів, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, поділ майна подружжя, стягнення грошових коштів.
Після цього, в кінці 2017 року відповідач ОСОБА_2 виплатив їй частину, із цієї суми, грошової компенсації.
Пізніше, їй стало відомо, що відповідачі не всю суму виплатили їй, та, на її думку, завели її в оману.
Посилаючись на п. 167.2. ст. 167 ПК України, у відповідності до якого, ставка податку становить 5 відсотків бази оподаткування у випадках, прямо визначених цим розділом, вона вказала, що, згідно до підпункту 167.5.2 пункту 167.5 ст. 167 ПК України, ставка податку 5 відсотків нараховується, для доходів у вигляді дивідендів по акціях та корпоративних правах, нарахованих резидентами - платниками податку на прибуток підприємств (крім доходів у вигляді дивідендів по акціях, інвестиційних сертифікатах, які виплачуються інститутами спільного інвестування).
Також, позивач вказала, що її чоловікуОСОБА_2 , як і іншим учасникам товариства, платником податку на прибуток підприємств, резидентом - Товариством з обмеженою відповідальністю «ГІПРО», було нараховано доходи у вигляді дивідендів по акціях та корпоративних правах.
Проте, іншим засновникамТовариства з обмеженою відповідальністю «ГІПРО»,
ТОВ «ГІПРО», як податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, вказав до утримання податок із суми доходу 5 відсотків, як для доходів, у вигляді дивідендів по акціях та корпоративних правах, нарахованих резидентами - платниками податку на прибуток підприємств; відповідачу же ОСОБА_2 , на цей же дохід, отриманий ним у вигляді дивідендів по акціях та корпоративних правах, нарахованих резидентами - платниками податку на прибуток підприємств; відповідач ТОВ «ГІПРО», вказав до утримання податок із суми доходу, використовуючи ставку податку, для сплати: 18 відсотків.
Позивач вважає, що відповідачі, домовившись між собою, з метою невиплати їй всієї належної суми коштів у встановленому розмірі, а тому, Товариство з Обмеженою Відповідальністю «ГІПРО», подаючи до податкового органу звітність про доходи, навмисно не вказало у звітності до податкового органу для виплати податку відповідачем ОСОБА_2 доходи, у відповідності до п.п.167.5.2 п.167.5 ст. 167 ПК України, з якого виплачується 5 відсотків - для доходів, у вигляді дивідендів по акціях та корпоративних правах, нарахованих резидентами - платниками податку на прибуток підприємств (крім доходів у вигляді дивідендів по акціях, інвестиційних сертифікатах, які виплачуються інститутами спільного інвестування), а вказало у звітності до податкового органу для виплати податку відповідачем ОСОБА_2 у розмірі 18 відсотків.
На думку позивачки, з указаного позову випливає, що, всупереч частини 1 ст.60 СК України, відповідно до якої, майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, відповідач ОСОБА_2 , домовившись з керівництвом Товариства з обмеженою відповідальністю «ГІПРО», не бажає добровільно сплатити їй половину грошей, які належать їй, згідно норм діючого законодавства.
Позивач в судове засідання не прибула, надала до суду заяву, в якій підтримала позовні вимоги та просила їх задовольнити
Відповідачі, будучи належним чином повідомлені про розгляд справи, у судове засідання не прибули, незважаючи на те, то суд тричі відкладав розгляд справи, надаючи можливість відповідачам прибути у судове засідання та надати докази на підтвердження правомірності своїх дій.
У зв`язку з неявкою відповідачів та неповідомленням про поважні причини такої неявки в судове засідання, в порядку статті 280 ЦПК України, зі згоди позивача, суд вважає можливим провести розгляд справи у відсутності відповідачів та ухвалити заочне рішення, на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст.223 ЦПК України.
Суд, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши матеріали справи та надані сторонами докази, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, прийшов до висновку про наступне.
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України, кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Також, і ч.1 ст. 15 ЦК України, передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права, у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно зі ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Частиною 2 статті 78 ЦПК України зазначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Судом встановлено, що,позивач перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачем по справі - ОСОБА_2 , але, в 2017 році вона з відповідачем по справі - ОСОБА_2 , припинила підтримувати подружні стосунки та мешкає окремо, тобто, шлюб між ними існує формально.
Після розірвання фактичних шлюбних відносин, позивач з відповідачем ОСОБА_2 прийняли рішення про поділ спільного майна, набутого ними за час шлюбу, та вирішили будинок побудований ними в селі, залишити у володінні відповідача ОСОБА_3 , а автомашину, яка була придбана ними, залишити у володінні позивачки.
Щодо цього майна, у позивачки з відповідачем ОСОБА_2 спір відсутній.
Також, судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 до 07 липня 2016 року перебував у складі Учасників Товариства з обмеженою відповідальністю «ГІПРО» та в 2017 році він отримав від ТОВ «ГІПРО» дивіденди по акціях та корпоративних правах,у розмірі 1 093 570 гривень.
З цієї суми відповідач ОСОБА_2 виплатив позивачці частину коштів, утримавши податок із цієї суми доходу, використовуючи ставку податку для сплати 18 відсотків, оскільки вказав, що ТОВ «ГІПРО», як податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, вказав у податковій звітності до утримання з нього: ОСОБА_2 , податок на дохід, отриманий ним у вигляді дивідендів по акціях та корпоративних правах, нарахованих резидентами - платниками податку на прибуток підприємств із суми доходу, використовуючи ставку податку, для сплати 18 відсотків, а не 5 відсотків, як для доходів, у вигляді дивідендів по акціях та корпоративних правах, нарахованих резидентами - платниками податку на прибуток підприємств.
Щодо вказаного, від відповідачів, під час розгляду справи, заперечень до суду не надійшло.
Разом з тим, позивач зазначила, що відповідачі: ОСОБА_3 та Товариство з обмеженою відповідальністю «ГІПРО» щодо утримання з неї суми у вигляді податку із суми доходу, отриманого у вигляді дивідендів по акціях та корпоративних правах, використовуючи ставку податку, для сплати 18 відсотків, завели її в оману, оскільки на цей же дохід, отриманий у вигляді дивідендів по акціях та корпоративних правах, нарахованих резидентами - платниками податку на прибуток підприємств; іншим засновникамТовариства з обмеженою відповідальністю «ГІПРО», відповідач ТОВ «ГІПРО», як податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, вказав у декларації до утримання податок із суми доходу 5 відсотків, як для доходів, у вигляді дивідендів по акціях та корпоративних правах, нарахованих резидентами - платниками податку на прибуток підприємств; відповідачу же ОСОБА_2 , на цей же дохід, отриманий ним у вигляді дивідендів по акціях та корпоративних правах, нарахованих резидентами - платниками податку на прибуток підприємств; відповідач ТОВ «ГІПРО», вказав у звітності до податкового органу до утримання податок із суми доходу, використовуючи ставку податку, для сплати: 18 відсотків.
Вищенаведене, зазначене позивачкою, відповідачами, під час розгляду справи, спростовано не було.
Відповідно до п. 46.1 ст. 46 ПК України, податкова декларація, розрахунок, - документ, що подається платником контролюючому органу у строки, встановлені законом, на підставі якого здійснюється нарахування або сплата податкового зобов`язання, чи документ, що свідчить про суми доходу, нарахованого (виплаченого) на користь платників податків - фізичних осіб, суми утриманого або сплаченого податку. Додатки до податкової декларації є її невід`ємною частиною.
Згідно п. 49.1 ст. 49 ПК України, декларація подається за звітний період в установлені цим Кодексом строки контролюючому органу, в якому перебуває на обліку платник податків.
Платник податків самостійно обчислює суму податкового та /або грошового зобов`язання та/або пені, яку зазначає у податковій (митній) декларації або уточнюючому розрахунку, що подається контролюючому органу у строки, встановлені цим Кодексом (п.54.1 ст.54 Кодексу).
Між тим, статтею 168 ПК України встановлено порядок нарахування, утримання та сплати (перерахування) податку до бюджету.
Підпунктом 168.1.1 пункту 168.1 ст. 168 ПК України встановлено, що податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в статті 167 цього Кодексу.
Статтею 167 ПК України, встановлено ставки податку.
Так, згідно до підпункту 167.5.1 пункту 167.5 статті 167 ПК України, ставки податку на пасивні доходи до бази оподаткування встановлюються у таких розмірах:
18 відсотків - для пасивних доходів, крім зазначених у підпунктах 167.5.2 та 167.5.4 цього пункту.
Відповідно до підпункту 167.5.2 пункту 167.5 цієї ж статті 167 ПК України, ставки податку встановлюються у розмірі: 5 відсотків - для доходів у вигляді дивідендів по акціях та корпоративних правах, нарахованих резидентами - платниками податку на прибуток підприємств (крім доходів у вигляді дивідендів по акціях, інвестиційних сертифікатах, які виплачуються інститутами спільного інвестування).
Отже, виходячи з системного аналізу наведених норм права та обставин, встановлених у судовому засіданні, суд приходить до висновку що дійсно, Товариству з Обмеженою Відповідальністю «ГІПРО», подаючи до податкового органу звітність про доходи, слід було вказати в декларації для виплати податку відповідачем ОСОБА_2 доходи, у відповідності до п.п.167.5.2. пункту 167.5 ст. 167 ПК України, з якого виплачується 5 відсотків - для доходів, у вигляді дивідендів по акціях та корпоративних правах, нарахованих резидентами - платниками податку на прибуток підприємств.
Тобто, з указаного позову випливає, що, всупереч частини 1 ст.60 СК України, відповідно до якої, майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, відповідач ОСОБА_2 та Товариство з обмеженою відповідальністю «ГІПРО», не в повній мірі сплатили позивачці належну половину суми грошей, які належать їй, згідно норм діючого законодавства.
Між тим, згідно до роз`яснень п.24 Постанови Пленуму Верховного суду України, від 21 грудня 2007 року, №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.
Статтею 63 Сімейного кодексу України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ним.
Відповідно до ч.1 ст. 70 Сімейного кодексу України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Згідно ч.1 ст. 71 Сімейного кодексу України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовились про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом.
Таким чином, з урахуванням вищевикладених обставин, суд приходить до висновку, що попередньої змови між Товариством з Обмеженою Відповідальністю «ГІПРО» та відповідачем ОСОБА_2 з метою уникнення від поділу майна у рівних частках між подружжям ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , судом не встановлено.
Разом з тим, судом встановлено, що Товариство з Обмеженою Відповідальністю «ГІПРО», подаючи до податкового органу звітність про доходи, помилково вказало за 4 квартал 2017 року в Ф1- ДФ про доходи фізичних осіб щодо отримання інвестиційного доходу відповідачем ОСОБА_2 .
Проте, внаслідок укладання договору купівлі-продажу інвестиційного активу виникає позитивне значення загального фінансового результату операцій з інвестиційними активами за наслідками звітного (податкового) року і тоді такий дохід включається до загального річного оподатковуваного доходу платника податку.
Внаслідок цього, фізична особа, яка отримує інвестиційний прибуток, повинна сплатити податок на доходи фізичних осіб за ставкою 18 відсотків.
Якщо договір купівлі-продажу інвестиційного активу, укладений у звітному році, а кошти від продажу інвестиційного активу фактично надійдуть у наступному році, то платник податку повинен задекларувати дохід у вигляді інвестиційного прибутку за підсумками року, в якому фактично отриманий такий дохід та у відповідних випадках, сплатити податок на доходи фізичних осіб за ставкою 18 відсотків.
Однак, договір купівлі-продажу інвестиційного активу не укладався між відповідачами.
Проте, зі змісту Статуту ТОВ «Гіпро», учасниками товариства були: 6 осіб, у тому числі і відповідач ОСОБА_2 .
Вказана частка відповідачем ОСОБА_2 при виході його із засновників товариства і була передана, згідно протоколу зборів, іншим учасникам ТОВ «Гіпро».
Пунктом 170.2. ст. 170 ПК України встановлено оподаткування інвестиційного прибутку.
Відповідно до підпункту 170.2.2 пункту 170.2 статті 170 ПК України, інвестиційний прибуток розраховується як позитивна різниця між доходом, отриманим платником податку від продажу окремого інвестиційного активу з урахуванням курсової різниці (за наявності), та його вартістю, що визначається із суми документально підтверджених витрат на придбання такого активу, з урахуванням норм підпунктів 170.2.4-170.2.6 цього пункту.
До продажу інвестиційного активу прирівнюються також операції, зокрема, з:
повернення платнику податку коштів або майна (майнових прав), попередньо внесених ним до статутного капіталу емітента корпоративних прав, у разі виходу такого платника податку з числа засновників (учасників) такого емітента чи ліквідації такого емітента.
Згідно до підпункту 170.2.8 пункту 170.2 статті 170 ПК України, не підлягає оподаткуванню та не включається до загального річного оподатковуваного доходу:
а) дохід, отриманий платником податку протягом звітного податкового року від продажу інвестиційних активів, якщо сума такого доходу не перевищує суму, визначену в абзаці першому підпункту 169.4.1 пункту 169.4 статті 169 цього Кодексу;
б) дохід, отриманий платником податку від продажу інвестиційних активів у випадку, визначеному підпунктами 165.1.40 та 165.1.52 пункту 165.1 статті 165 цього Кодексу.
Як встановлено в судовому засіданні, оскільки відповідач ОСОБА_2 свою частку у статутному Фонді, у розмірі 2100 грн., при виході його із засновників товариства, передав, згідно протоколу зборів, іншим учасникам ТОВ «Гіпро», то, виходячи з викладеного, не підлягає оподаткуванню та не включається до загального річного оподатковуваного доходу, зокрема, дохід, отриманий платником податку протягом звітного податкового року від продажу інвестиційних активів, якщо сума такого доходу не перевищує: у 2018 році 2470 гривень, у 2019 році 2690 гривень (пп. 170.2.8 ПКУ).
Отже, інвестиційний прибуток ОСОБА_2 було отримано від ТОВ «Гіпро» у сумі 2100 грн, який, згідно норм діючого ПК України, не підлягає оподаткуванню та не включається до загального річного оподатковуваного доходу.
Виплати, які було здійснено відповідачу ОСОБА_2 товариством з обмеженою відповідальністю «Гіпро», є не інвестиційним прибутком, а являються доходом, у вигляді дивідендів по акціях.
А тому, у даному випадку передбачено інший вид оподаткування.
Так, відповідно до п.п.167.5.1. пункту 167.5 статті 167 ПК України, ставка податку встановлена18 відсотків - для пасивних доходів, але відповідачу ТОВ «Гіпро» слід було вказати в декларації для виплати податку відповідачем ОСОБА_2 , як доходи, у відповідності до п.п.167.5.2. пункту 167.5 ст. 167 ПК України, з якого виплачується 5 відсотків - для доходів, у вигляді дивідендів по акціях та корпоративних правах, нарахованих резидентами - платниками податку на прибуток підприємств.
Отже, суд приходить до висновку, що кошти, які становлять різницю між ставкою податку 18 відсотків та 5 відсотків (18% - 5% = 13%), придбані в період шлюбу подружжям ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , тому, ці кошти є об`єктом спільної сумісної власності подружжя і при визначенні частки майна подружжя в даному спорі необхідно виходити з їх рівності, тобто, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є власниками вказаних грошових коштів у рівних частках, визначених від суми у 13%, які Товариством з Обмеженою Відповідальністю «ГІПРО» було помилково вказано в звітності за 4 квартал 2017 року в Ф1- ДФ про доходи фізичних осіб щодо отримання інвестиційного доходу відповідачем ОСОБА_2 та для виплати ним податку.
Таким чином, належні подружжю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , грошові кошти, які, Товариством з обмеженою відповідальністю «ГІПРО» помилково було вказано у звітності за 4 квартал 2017 року в Ф1- ДФ про доходи фізичних осіб щодо отримання інвестиційного доходу відповідачем ОСОБА_2 та для виплати податку відповідачем ОСОБА_2 та, які становлять різницю між ставкою податку 18 відсотків і 5 відсотків (18% - 5% = 13%), мають правовий режим майна, яке набуто за час шлюбу та є особистою власністю подружжя, а тому підлягає розподілу, за правилами поділу майна подружжя.
Керуючись ст. 46, 49, 54, 168, п. п. 167.5.2 п. 167.5 ст. 167, 170 ПК України; ст. ст. 60, 63, 70, 71 Сімейного кодексу України, ст. 258-259, 263-265, 268, 280-283 ЦПК України, суд,
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Товариства з обмеженою відповідальністю «ГІПРО», задовольнити.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідачів, поданою протягом тридцяти днів, з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення, заочне рішення може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Рішення може бути оскаржене учасниками справи в апеляційному порядку, шляхом подачі протягом 30 днів апеляційної скарги з дня проголошення судового рішення.

Суддя Н.В. Мирончук