ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

18 січня 2019 року

м. Харків

справа № 619/4083/17

провадження № 22-ц/818/549/19

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого - Пилипчук Н.П.,

суддів - Кругової С.С., Маміної О.В.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1

відповідач: ОСОБА_2,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні без повідомлення учасників справи в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, з апеляційною скаргою ОСОБА_3, який діє в інтересах ОСОБА_1 на рішення Дергачівського районного суду м. Харкова від 02 жовтня 2018 року, у складі судді Калмикової Л.К.,

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.

Обгрунтовуючи свої позовні вимоги посилався на те, що за час шлюбу з ОСОБА_2, який тривав з 18 червня 2005 року по 16 березня 2015 року ними було придбано майно на суму 172500 грн., у зв'язку з чим, з урахуванням уточнень, просив поділити спільне сумісне майно подружжя, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та виділити йому: телевізор «SAMSUNG 32» - 1 шт., вартістю -7000 грн; кондиціонер «SUPRA» - 2 шт., вартістю - 25000 грн; комплект супутникового телебачення 1 шт., вартістю 2000 грн; солярій горизонтальний «Ergoline» - 1 шт., вартістю 60000 грн; бойлер 1 шт., вартістю 1500 грн; радіатори опалювальні електричні 4 шт., вартістю 4000 грн; всього на суму 99 500,0 грн (дев'яности дев'ять тисяч п'ятьсот грн).

Рішенням Дергачівського районного суду м.Харкова від 02 жовтня 2018 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, який діє в інтересах ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу ОСОБА_3, який діє в інтересах ОСОБА_1 вказує на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову суд зазначив, що позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що спірне майно, придбане подружжям за час шлюбу та відповідно є їх спільною сумісною власністю. Звертає увагу суду, що відповідач також не надала суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що вказане позивачем в позовній заяві майно було придбане нею після розірвання шлюбу та за особисті кошти. Вказує на те, що накладні на покупку товару не є доказом їх придбання без доказів оплати товару (касових чеків, квитанцій, платіжних доручень тощо), а тому не можуть бути належним та допустимим доказом по справі.

У своєму відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 посилається на те, що з моменту розірвання шлюбу минуло 2,5 роки, а рухомі речі, більшість з яких - електроприлади та скловмісні речі, зіпсувались та були викинуті на сміття, а ті речі, які на момент звернення позивачем до суду були їм знайдені в приміщенні - нові та були придбані відповідачем за власні кошти після розірвання шлюбу. Крім того, вказує, що позивачем не надано жодної квитанції (чеку) на придбання перелічених рухомих речей, зокрема, які б містили дату придбання - до розірвання шлюбу, в той час, як відповідач надала накладну на придбання декількох рухомих речей, які містяться в приміщенні на теперішній час, із зазначенням їх вартості та дійсної назви. Звертає увагу суду на те, що свідки з боку позивача надали плутані та непереконливі свідчення на підтвердження позовних вимог позивача, не змогли пояснити та підтвердити обставини та час походження спірних речей та причетність позивача до їх придбання. Зазначає, що позивач не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог.

У відповідності до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, що з'явилися, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_3, який діє в інтересах ОСОБА_1 не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони знаходились з зареєстрованому шлюбі з 18 червня 2005 року, який рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 16 березня 2015 року був розірваний.

Як вбачається з матеріалів справи, на підставі договору дарування нежитлового приміщення від 20.03.2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Дергачівського районного нотаріального округу Харківської області за реєстровим номером 597 ОСОБА_2 та ОСОБА_1 належить по ? частці нежитлового приміщенняза адресою: АДРЕСА_1

Позивач ОСОБА_1 наполягає на тому, що за час шлюбу вони з ОСОБА_2 придбали рухомі речі, які використовувались подружжям для власних потреб і які знаходяться у нежитловому приміщенні за адресою: АДРЕСА_1 але у зв'язку з тим, що шлюбні відносини припинені, просив поділити спільне сумісне майно подружжя і виділити йому: телевізор «SAMSUNG 32» - 1 шт., вартістю -7000 грн; кондиціонер «SUPRA» - 2 шт., вартістю - 25000 грн; комплект супутникового телебачення 1 шт., вартістю 2000 грн; солярій горизонтальний «Ergoline» - 1 шт., вартістю 60000 грн; бойлер 1 шт., вартістю 1500 грн.; радіатори опалювальні електричні 4 шт., вартістю 4000 грн; всього на суму 99 500,0 грн.

Пленум Верховного Суду України у пункті 23 Постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз'яснив, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо.

За правилами статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і норма статті 368 ЦК України.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України).

За статтями 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними.

У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом (частина друга статті 372 ЦК України).

Пунктами 1-3 ч.1 ст.57 СК України визначено перелік майна, що є особистою власністю дружини, чоловіка, зокрема: майно, набуте нею, ним до шлюбу; за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; або набуте за кошти, які належали їй, йому, особисто.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Визнаючи майно об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти, або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності є: час набуття такого майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); мета придбання, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Згідно з ч.ч. 1, 3 статті 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України).

Правильним є висновок суду першої інстанції про те, що позивач не надав належних та допустимих доказів того, що майно, про визнання права на яке він просить було придбано в період шлюбу.

Відповідач вказує, що майно, яке є предметом поділу придбавалося нею протягом 2,5 років після розірвання шлюбу. Зазначені пояснення не спростовані позивачем.

Судом першої інстанції була надана належна оцінка показанням свідків, які здебільшого грунтувались на припущеннях, не носили конкретного характеру, відомості щодо походження коштів, на які купувались речі свідкам відомі не були.

Звіт оцінки майна відображає його вартість, однак не є належним та допустим доказом часу його придбання.

Статтею 100 ЦПК України визначено, що електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, що містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, електронні документи (в тому числі текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо), веб-сайти (сторінки), текстові, мультимедійні та голосові повідомлення, метадані, бази даних та інші дані в електронній формі. Такі дані можуть зберігатися, зокрема, на портативних пристроях (картах пам'яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі в мережі Інтернет). Електронні докази подаються в оригіналі або в електронній копії, засвідченій електронним цифровим підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис". Законом може бути передбачено інший порядок засвідчення електронної копії електронного доказу. Учасник справи, який подає копію електронного доказу, повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу електронного доказу. Якщо оригінал електронного доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (паперової копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

Позивачем був наданий відеозапис, на який він посилається, як на належний доказ. Відповідач достовірність такого доказу, а саме відповідність дати відеоз*йомки заявленій - заперечувала.

Суду не надано підтвердження того, що зазначений відеозапис, яким обґрунтовуються позовні вимоги, є оригіналом, позивач не вказав на наявність оригіналу такого відеозапису у нього або іншої особи, тому відеозапис не приймається судом.

Отже, належних та допустимих доказів на підтвердження того, що спірне майно було придбано за спільні кошти подружжя в період шлюбу позивачем не надано і матеріали справи не містять.

Оскільки суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення - залишенню без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст. 367, 369, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, який діє в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дергачівського районного суду м. Харкова від 02 жовтня 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий - Н.П. Пилипчук

Судді - С.С. Кругова

О.В. Маміна