УХВАЛА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 грудня 2019 року суддя Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області Мирошниченко Ю.М., ознайомившись із позовною заявою ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення,

В С Т А Н О В И В:

Представник ОСОБА_1 - адвокат Яблуневська К.М. звернулася до Іллічівського районного суду м. Маріуполя в інтересах ОСОБА_1 з заявою про встановлення факту постійного проживання ОСОБА_1 на території України на момент проголошення незалежності України 24.08.1991 року та набрання чинності ЗУ «Про громадянство України» від 08.10.1991 року.

Ухвалою судді від 11.10.2019 року заяву ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення залишено без руху, надано заявнику строк для усунення недоліків.

На виконання ухвали судді від 11.10.2019 року серед іншого, представником заявника надано переклад документу, що посвідчує особу заявника ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина Росії, а саме національний дозвіл на постійне місце проживання терміном дії до 12.10.2021 року, видану у Будапешті, 13.10.2016 року.

Між тим, у відповідності до ст.316ЦПК України заява фізичної особи про встановлення факту, що має юридичне значення, подається до суду за місцем її проживання. Підсудність справ за заявою громадянина України, який проживає за її межами, про встановлення факту, що має юридичне значення, визначається за його клопотанням ухвалою судді Верховного Суду.

Згідно ст. 497 ЦПК України підсудність судам України цивільних справ з іноземним елементом визначається цим Кодексом, законом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Крім того, ч. 1 Інформаційного листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013 року №24-754/0/4-13 «Про практику розгляду судами цивільних справ з іноземним елементом» передбачено, що визначення поняття "іноземний елемент" наведено у пункті 2 частини першої статті 1 Закону України "Про міжнародне приватне право". Іноземний елемент - ознака, яка характеризує приватноправові відносини, що регулюються цим Законом, та виявляється в одній або кількох з таких форм: - хоча б один учасник правовідносин є громадянином України, який проживає за межами України, іноземцем, особою без громадянства або іноземною юридичною особою; - об`єкт правовідносин знаходиться на території іноземної держави; - юридичний факт, який створює, змінює або припиняє правовідносини, мав чи має місце на території іноземної держави.

Пунктом 10 частини 4 Інформаційного листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013 року №24-754/0/4-13 «Про практику розгляду судами цивільних справ з іноземним елементом» роз`яснено, що вирішуючи питання про підсудність цивільних справ з іноземним елементом, судам слід враховувати не тільки норми внутрішньодержавного права, але й колізійні норми, які містяться в конвенціях і двосторонніх договорах України та інших держав про правову допомогу.

Відповідно до ст.73 Закону України "Про приватне міжнародне право" та положень ст.496 ЦПК України вбачається, що іноземці, особи без громадянства, іноземні юридичні особи, іноземні держави (їх органи та посадові особи) та міжнародні організації (далі - іноземні особи) мають право звертатися до судів України для захисту своїх прав, свобод чи інтересів. Іноземні особи мають процесуальні права та обов`язки нарівні з фізичними і юридичними особами України, крім випадків, передбачених Конституцією та законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно із пунктом 7, 9 частини першої статті 76 Закону України «Про міжнародне приватне право» суди можуть приймати до свого провадження і розглядати будь-які справи з іноземним елементом й в тому числі у випадку: якщо дія або подія, що стала підставою для подання позову, мала місце на території України, якщо справа окремого провадження стосується особистого статусу або дієздатності громадянина України.

Згідно положень ст.294 ЦПК України вбачається, що справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду.

Представником заявника стосовно звернення саме до Іллічівського суду м. Маріуполя зазначено, що з моменту народження та до 1994 року заявник проживав за адресою: АДРЕСА_1 , про що мав відповідний запис у паспорті радянського зразка, який був втрачений через не одну зміну місця проживання.

Главою 6 Розділ IV ЦПК України не передбачено звернення із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення за колишнім місцем проживання на території України.

Відповідно до ст.3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначено, що місцем перебування фізичної особи є адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік. Місцем проживання фізичної особи є адміністративно - територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком понад шість місяців на рік.

Реєстрація місця проживання або місця перебування - внесення інформації до Єдиного державного демографічного реєстру про місце проживання або місце перебування особи із зазначенням адреси, за якою з особою може вестися офіційне листування або вручення офіційної кореспонденції. Документи, до яких вносяться відомості про місце проживання та місце перебування особи, - паспорт громадянина України, тимчасове посвідчення громадянина України, посвідка на постійне проживання, посвідка на тимчасове проживання, посвідчення біженця, посвідчення особи, яка потребує додаткового захисту, посвідчення особи, якій надано тимчасовий захист, довідка про звернення за захистом в Україні.

Згідно матеріалів поданої заявив встановлено, що заявник є громадянином Росії, а з 2016 року проживає у Будапешті.

Заявник у своїй заяві не зазначив жодної норми, яка міститься у Конвенції або двосторонньому договорі України з іншими державами про те, що дана заява підсудна саме Іллічівському районному суду м. Маріуполя, будь-якого документального підтвердження щодо його реєстрації на час звернення із заявою на території, що відноситься до юрисдикції Іллічівського районного суду м. Маріуполя не надано, також не надано жодного іншого документального підтвердження фактичного проживання заявника на час звернення із заявою на території Іллічівського (наразі Кальміуського) району м. Маріуполя Донецької області.

Відповідно до ч. ч. 3, 5 ст. 185 ЦПК України заява вважається неподаною і повертається позивачеві у випадку, якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом. Суддя повертає позовну заяву і додані до неї документи не пізніше п`яти днів з дня її надходження або з дня закінчення строку на усунення недоліків.

У зв`язку з тим, що заявник не усунув всі вказані в ухвалі недоліки у встановлений строк, суд приходить до висновку, що заяву ОСОБА_1 слід вважати неподаною та повернути заявнику.

Керуючись ст. ст. 185, 316 ЦПК України, -

У Х В А Л И В :

Заяву ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення вважати неподаною та повернути заявнику.

Роз`яснити заявнику, що повернення заяви не перешкоджає повторному зверненню із заявою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення заяви.

На ухвалу може бути подана апеляція до Донецького апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня проголошення ухвали. Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя: Ю. М. Мирошниченко