Постанова

Іменем України

26 грудня 2019 року

м. Київ

справа № 753/19361/17

провадження № 61-6147св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Сімоненко В. М. (суддя-доповідач), Мартєва С.Ю., Петрова Є В.,

учасники справи:

за основним позовом

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

треті особи: ОСОБА_3 , Житлово - будівельний кооператив " Ромашка - 1,

за зустрічним позовом

позивач - ОСОБА_2 ,

відповідач - ОСОБА_1 ,

треті особи: ОСОБА_3 , Житлово - Будівельний кооператив " Ромашка - 1 "

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Київського апеляційного суду від 27 лютого 2019 року у складі суддів: Слюсар Т.А., Волошиної В.М., Панченка М.М.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2017 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності, та просила суд визнати за нею право власності на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 , та визнати недійсним частково свідоцтво про право власності на нерухоме майно індексний номер НОМЕР_2 від 05 січня 2016 року, а саме замість 2/3 частки квартири АДРЕСА_1 на 1/3 частини.

Позов мотивовано тим, що вона перебувала із відповідачем у зареєстрованому шлюбі, в період перебування в якому подружжям була придбана кооперативна трикімнатна квартира АДРЕСА_1 .

Вказувала, що з 1992 року по 1993 рік за спільні грошові кошти вони виплатили у повному обсязі пайові внески за вказану квартиру, яка стала належить їм на праві спільної приватної власності в рівних долях.

08 вересня 2000 року позивач та відповідач подарували 1/3 частини цієї квартири їхній спільній доньці ОСОБА_3 та здійснили продаж 1-кімнатної квартири, яка знаходилася за адресою: АДРЕСА_2 , що належала їм на праві спільної приватної власності по 1/3 частини кожному та на продаж якої позивач, як дружина, надала згоду, а на отримані грошові кошти було придбано автомобіль та гараж, якими відповідач користується одноособово.

Посилаючись на те, що спірна квартира була набута в період шлюбу сторін, тому позивач має право на її 1/3 частину, а оскільки відповідачем таке право не визнається, просила суд визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 , та визнати недійсним частково свідоцтво про власності на нерухоме майно індексний номер НОМЕР_2 від 05 січня 2016 року, видане на ім`я ОСОБА_1 , зазначивши, що воно видане на 1/5 частину квартири.

В свою чергу ОСОБА_2 звернувся з зустрічним позовом ОСОБА_1 про визнання права власності на майно, та, відповідно до уточненої позовної заяви від 11 вересня 2018 року, просив суд визнати за ним, як за одноособовим власником 2/3 частин квартири АДРЕСА_1 .

Свій позов мотивував тим, що квартира АДРЕСА_1 була придбана за особисті кошти ОСОБА_2 , у ОСОБА_1 були відсутні її власні кошти, які б вона була спроможна сплатити на придбання спірної частини квартири.

Короткий зміст рішення суду першої та апеляційної інстанції

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 20 вересня 2018 року, з урахуванням ухвали того ж суду про виправлення описки від 21 вересня 2018 року, відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено. Визнано ОСОБА_2 одноособовим власником 2/3 частини квартири АДРЕСА_1 .

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 та задовольняючи зустрічний позов, районний суд виходив з того, що ОСОБА_1 не надано доказів щодо сплати нею частини пайових внесків за спірну квартиру за грошові кошти, отримані нею особисто до шлюбу або в період шлюбних відносин із відповідачем, вважав доведеним придбання спірної квартири одноособово ОСОБА_2 й з урахуванням дарування частини спірної квартири доньці, визнав за ним право власності на 2/3 частини спірної квартири.

Постановою Київського апеляційного суду від 27 лютого 2019 року, апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, рішення Дарницького районного суду м. Києва від 20 вересня 2018 року скасовано та постановлено нове. Позов ОСОБА_1 задоволено, зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 .

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 .

Визнано частково недійсним свідоцтво про власності на нерухоме майно індексний номер НОМЕР_2 від 05 січня 2016 року, видане Управлінням державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві та вважати ОСОБА_2 власником 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 .

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 у іншій частині вимог відмовлено.

Апеляційний суд виходив з того, що ОСОБА_2 не було надано доказів придбання спірної квартири за його особисті кошти, а не спільні кошти подружжя, а також визнання ним під час вчинення договору дарування факту належності спірної квартири як їх спільного подружнього майна.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі ОСОБА_2 посилається на порушенням норм матеріального та процесуального права, просить скасувати постанову апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції в силі, чи відмовити ОСОБА_1 за строком позовної давності.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 28 березня 2019 року відкрито провадження у справі та витребувано справу з Дарницького районного суду м. Києва № 753/19361/17.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У квітні 2019 року справа надійшла до Верховного Суду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що судом апеляційної інстанції не було встановлені фактичні обставини справи та суд прийшов до необґрунтованого висновку та задовольнив позовні вимоги ОСОБА_1 та визнав за нею право власності на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 . Зазначає, що поза увагою суду апеляційної інстанції залився той факт, що квартира була сплачена лише за його особисті грошові кошти, інші грошові кошти він позичав у товариша - ОСОБА_7. Зазначає, що позивачка звернула з даним позов зі сплином позовної давності.

Короткий зміст відзиву на касаційну скаргу

В квітні 2019 року надійшов відзив ОСОБА_1 , в якому просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а постанову Київського апеляційного суду від 27 лютого 2019 року без змін.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами встановлено, щосторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 31 липня 1982 року, який рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 08 травня 2012 року розірвано (а.с.9).

Встановлено, що сторони від шлюбу мають доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1.

Судами встановлено, що на підставі рішення виконкому Київської міської ради народних депутатів від 31 березня 1991року, ОСОБА_2 був прийнятий у члени житлово - будівельного кооперативу «Ромашка 1» з 28 травня 1991 року (а.с.79 т.1).

Судом першої та апеляційної інстанції встановлено, що пайовий внесок за квартиру АДРЕСА_1 становив 2300000 грн. й був повністю сплачений 13 липня 1993 року (а.с.12,79 т.1); рішенням виконкому Київської міської ради народних депутатів від 10 травня 1994 року, видано ордер на зайняття ОСОБА_2 разом з членами його родини: дружиною ОСОБА_1 та донькою ОСОБА_3 трикімнатної квартири АДРЕСА_1 (а.с.10).

Як встановлено, 03 серпня 2000 року на підставі наказу Головного управлінням житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації від 28 липня 2000 року на ім`я ОСОБА_2. видано свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 (а.с.161).

Встановлено, що ОСОБА_2 на підставі договору дарування від 08 вересня 2000 року подарував своїй доньці ОСОБА_3 1/3 частину спірної квартири, у зв`язку з чим було внесено зміни у правовстановлюючий документ щодо частки у праві власності відповідача на спірне помешкання до 2/3 (а.с.88 т.2, 224 т.1 ).

Згідно довідки, виданої Голосіївською міжрайонною МСЕК м. Києва, з 23 вересня 2014 року, ОСОБА_2 визнано інвалідом першої групи довічно та потребує сторонньої допомоги (а.с.90 т.1).

Судами встановлено, що з 05 липня 2014 року ОСОБА_2 перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_6 (а.с.89 т.1).

Апеляційним судом встановлено, що спірна квартира сторонами була придбана у 1993 році, після тривалого часу перебування у шлюбі- з липня 1982 року.

Судом апеляційного суду досліджено, що доходи ОСОБА_2 , а саме довідку про його доходи з посиланням на те, що він мав на той час заробітну плату, яка перевищувала доходи позивача (а.с.187-204 т.2).

Між тим, апеляційним судом досліджено та встановлено, що ОСОБА_1 в період шлюбу працювала й отримувала доходи, які носили сталий характер (а.с.30 т.1).

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Перевіривши наведені у касаційній скарзі доводи, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Так, у п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15 травня 2006 року № 3 роз`яснено, що, за загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч. 1 ст. 58 Конституції), норми СК застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше ніж 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набрання ним чинності. Ці права й обов`язки визначаються на підставах, передбачених у СК.

Відповідно до вимог ст. 22 КпШС (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) майно, набуте подружжям у період шлюбу, є їх спільної сумісною власністю, і кожен із подружжя має право володіти, користуватися та розпоряджатися ним.

Аналогічна норма міститься в ст. 60 СК України, за правилами якої майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюб), крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і норма ст. 368 ЦК України.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування й розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо іншого не встановлено домовленістю між ними (ст. 63 СК України).

Випадки, коли набуте за час шлюбу майно є особистою приватною власністю дружини чи чоловіка, встановлені статтею 57 цього Кодексу.

Так, відповідно до пунктів 2, 3 частини 1 зазначеної норми особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування, майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Згідно ч. 1 ст. 60 СК України та п. 30 Постанови Пленуму Верховного Суду від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» істотними обставинами, що мають значення для справи при вирішення спорів про поділ майна, є випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу.

Суд, першої інстанції визнав доведеним факт придбання спірної квартири хоча і в період шлюбу сторін, проте частково за особисті кошти ОСОБА_2 , а частково за кошти, сплачені за нього ОСОБА_7 .

Скасовуючи рішення районного суду, апеляційний суд прийшов до висновку, що ОСОБА_2 не довів що в матеріалах справи є докази сплати пайових внесків за його особисті кошти.

Відповідно до положень. 22 КпШС (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) та ст.ст. 57, 60 СК України заробітна плата члена родини не дає підстав для висновків про визнання вказаних коштів, спрямованих на набуття у власність помешкання в інтересах сім`ї, приватною власністю одного з подружжя.

Як встановлено апеляційним судом, що в період придбання квартири сторони проживали разом, вели спільне господарство, виховували доньку.

Саме на родину з трьох осіб було надано спірну квартиру.

Згідно п. 27 Постанови Ради міністрів Української PCP «Про затвердження примірного статуту житлово-будівельного кооперативу» вказано, що особі, прийнятій до членів житлово - будівельного кооперативу, за рішенням загальних зборів членів кооперативу, затвердженим виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів, надається в безстрокове користування окрема квартира, що складається з однієї чи кількох кімнат, відповідно до кількості членів сім`ї, суми її пайового внеску та граничного розміру жилої площі, передбаченого пунктом 28 цього Примірного статуту.

Пунктом 28 зазначеної Постанови передбачено, що квартира надається членові кооперативу на членів його сім`ї, вказаних у заяві про вступ до кооперативу. До цієї заяви включаються члени сім`ї, які перебувають з ним на обліку бажаючих вступити до кооперативу. Крім того, вказаним передбачено, що надання квартир у будинку житлово-будівельного кооперативу провадиться в межах 13,65 квадратного метра жилої площі на одну особу, але не менше рівня середньої забезпеченості громадян жилою площею в даному населеному пункті.

Як встановлено апеляційним судом, згідно технічного плану квартира має загальну площу 75,50 кв.м., житлову - 42,10 кв.м. (13,65 кв.м.*3 осіб = 40,95 кв.м.) (а.с.28-29 т.1).

Підставою для вселення у спірне житлове приміщення є ордер на житлове приміщення в будинку ЖБК НОМЕР_1 від 10 травня 1994 року, виданий на підставі рішення виконкому Київської міської ради народних депутатів № 76 від 09 лютого 1994 року. Зі змісту вказаного ордеру встановлено, що він був виданий на ім`я відповідача з сім`єю з трьох осіб, а саме: ОСОБА_2 , ОСОБА_1 - дружина та ОСОБА_8 - донька (а.с.10 т.1).

Як встановлено, що спірна квартира надавалась виходячи з її технічної характеристики та розмірів, передбачених постановою «Про затвердження примірного статуту житлово-будівельного кооперативу» на 3-х осіб.

Апеляційним судом встановлено, що зі змісту договору дарування частки квартири від 08 вересня 2000 року, ОСОБА_2 подарував своїй доньці ОСОБА_8 1/3 частку квартири АДРЕСА_1 (а.с.88 т.2).

Апеляційний суд скасовуючи рішення першої інстанції зазначив, що суд першої інстанції визнаючи недоведеним факт участі ОСОБА_1 у придбанні спірного помешкання, не дослідив належним чином зміст вказаного договору, в той час як він містить обставини, що мають істотне значення по справі.

Так, апеляційний суд дослідивши вказаний договір та встановив, що у вказаному договорі міститься заява ОСОБА_1 , відповідно до якої ОСОБА_1 надано згоду на дарування набутої подружжям у період перебування у шлюбі 1/3 частки квартири, що знаходиться за адресою : АДРЕСА_1 . (а.с.88 т.2).

Отже, апеляційний суд встановивши фактичні обставини справи прийшов до обґрунтованого висновку, що укладаючи договір дарування частини квартири, ОСОБА_2 визнав доведеним факт придбання квартири за спільні кошти з ОСОБА_1 .

Доводи касаційної скарги про те, що ОСОБА_2 брав позику для сплати грошових коштів за квартиру у знайомого ОСОБА_7 та те, що позивачка звернулась за сплином строку позовної давності, не заслуговують уваги та спростовані апеляційним судом.

З урахуванням викладеного та того, що ОСОБА_2 не надано доказів придбання спірної квартири за його особисті кошти, а не спільні кошти подружжя, як встановлено матеріалами справи, а також визнання ним під час вчинення договору дарування факту належності квартири подружжю сторін, грошові кошти виплачувались під час перебування сторонами в шлюбі, ордер на житлове приміщення видавалося саме на родину з трьох осіб, апеляційний суд встановивши фактичні обставини справи прийшов до обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та визнання за нею право власності на 1/3 частини квартири.

Інші аргументі касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів у справі, що виходить за встановлені статтею 400 ЦПК України межі розгляду справи судом касаційної інстанції та не дають підстав для встановлення неправильного застосування судом апеляційної інстанції, норм матеріального та порушення норм процесуального права, не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій, викладених у мотивувальних частинах оскаржуваних судових рішень.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З урахуванням викладеного та керуючись статтями 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного суду від 27 лютого 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Сімоненко

С. Ю. Мартєв

Є. В. Петров