Справа № 472/1274/19
Провадження №2/472/460/19
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
16 грудня 2019 року смт. Веселинове
Миколаївської області
Веселинівський районний суд Миколаївської області у складі:
головуючого судді - Орленко Л.О.,
судового засідання - Ставніченко А.П.,
прокурора - Могили С.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду №2 смт. Веселинове цивільну справу за позовом заступника керівника Вознесенської місцевої прокуратури Миколаївської області в інтересах держави до Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , про визнання незаконним та скасування наказу Головного управління Держгеокадастру в Миколаївській області, скасування запису в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, витребування земельної ділянки,
23 вересня 2019 року заступник керівника Вознесенської місцевої прокуратури Миколаївської області в інтересах держави звернувся до суду з позовною заявою до Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , про визнання незаконним та скасування наказу Головного управління Держгеокадастру в Миколаївській області, скасування запису в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, витребування земельної ділянки.
На підставі вказаного наказу державним реєстратором Веселинівської районної державної адміністрації Якименко О.А. 12.05.2017 за № 20441648 зареєстровано право власності ОСОБА_1 на вказану земельну ділянку.
Прокурор вважає, що зазначений наказ прийнятий з порушенням вимог чинного законодавства, оскільки ОСОБА_1 вже використав своє право на безоплатне отримання у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, оскільки на підставі наказу Головного управління Держгеокадастру у Кіровоградській області від 25.08.2016 року № 11-8185/14-16-СГ вже отримував у приватну власність земельну ділянку площею 2 га для ведення особистого селянського господарства в межах території Шпаківської сільської ради Новомиргородського району Кіровоградської області.
Таким чином, відповідач ОСОБА_1 повторно звернувся до органу виконавчої влади за отриманням безоплатно з земель державної чи комунальної власності земельної ділянки одного і того ж виду призначення, при цьому вже скориставшись раніше таким правом, а відповідач Головне управління Держгеокадастру в Миколаївській області, не перевіривши використання ОСОБА_1 раніше цього права, безпідставно передало у власність останнього земельну ділянку для особистого селянського господарства площею 2 га, що є порушенням ч.4 ст.116, ч.1 ст.121 ЗК України.
За таких обставин просить визнати незаконним та скасувати наказ Головного управління Держгеокадастру в Миколаївській області від 27.03.2017 року №14-3159/14-17-СГ про затвердження проекту землеустрою та передачу у власність ОСОБА_1 земельної ділянки, скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про реєстрацію права власності.
Крім того, у позові зазначено, що після отримання земельної ділянки у власність ОСОБА_1 продав спірну земельну ділянку ОСОБА_2 . Прокурор вважає, що ОСОБА_2 придбав земельну ділянку в особи, яка не мала права її отримувати та відчужувати. З посиланням на п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України просить витребувати від ОСОБА_2 , як добросовісного набувача, спірну земельну ділянку.
Прокурор ОСОБА_3 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю з підстав, викладених в позовній заяві, просив позов задовольнити.
Представник Головного управління Держгеокадастру в Миколаївській області (далі - Головне управління) в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином.
У своєму відзиві від 05.11.2019 року представник Головного управління посилається на те, що така ситуація виникла через зловживання своїми правами ОСОБА_1 , який не повідомив Головне управління про використане ним право на отримання безоплатно земельної ділянки одного й того ж виду, а перевірка такого на Управління вимогами законодавства не покладена. Єдиною підставою для відмови у затвердженні проекту землеустрою може бути лише те, що проект землеустрою не погоджено в порядку, встановленому ст. 186-1 ЗК України, а також відсутність обов`язкової державної експертизи у визначених законом випадках та відомостей щодо державної реєстрації сформованої земельної ділянки у Державному земельному кадастрі. Жодних інших правових підстав для відмови у затвердженні проекту землеустрою після його погодження в порядку ст. 186-1 ЗК України, норми ст. 118 ЗК України не містять. При цьому перевірка на відповідність проекту землеустрою вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів має здійснюватись саме на етапі погодження такого проекту.
Представник Головного управління вважає, що наказ від 27.03.2017 року №14-3159/14-17-СГ «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність без зміни цільового призначення» прийнятий Головним управлінням під впливом навмисного, цілеспрямованого введення в оману щодо фактів та обставин, які мають істотне значення, та які вплинули на його прийняття. За таких обставин просить покласти судовий збір повністю на ОСОБА_1 , так як спір виник внаслідок його неправомірних дій.
Відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в судові засідання 27.05.2019 року, 25.06.2019 року, 26.09.2019 року не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про причини неявки не повідомили суд. Відзивів на позовну заяву до суду не подали.
Заслухавши вступне слово прокурора, дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов наступного висновку.
На підставі вказаного наказу державним реєстратором Веселинівської районної державної адміністрації Якименко О.А. 12.05.2017 за № 20441648 зареєстровано право власності ОСОБА_1 на вказану земельну ділянку.
Відповідно до ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» учасникам бойових дій, крім іншого, надаються такі пільги: першочергове відведення земельних ділянок для індивідуального житлового будівництва, садівництва і городництва.
Згідно зі ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.
Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.
Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі, в тому числі, одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності, в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.
Передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, провадиться один раз по кожному виду використання.
Відповідно до ст. 121 ЗК України громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності в таких розмірах: зокрема, для ведення особистого селянського господарства - не більше 2,0 гектара.
Тобто, надання у власність земельних ділянок учасникам АТО здійснюється у порядку, визначеному ст. 118 ЗК України, за умови, що учасник бойових дій не скористався своїм правом на безоплатне отримання у власність земельної ділянки.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 був власником земельної ділянки площею 2 га для ведення особистого селянського господарства в межах території Шпаківської сільської ради Новомиргородського району Кіровоградської області, право власності на яку він отримав на підставі наказу Головного управління Держгеокадастру у Кіровоградській області від 25.08.2016 року № 11-8185/14-16-СГ.
Таким чином, ОСОБА_1 використав своє право на безоплатне отримання земельної ділянки із земель державної власності або комунальної власності для ведення особистого селянського господарства в межах норм, передбачених ст. 121 ЗК України.
Незважаючи на це, 06 грулня 2016 року відповідач ОСОБА_1 , через свого представника за довіреністю ОСОБА_4 , звернувся до Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області із заявою про надання йому, як учаснику АТО, дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки загальною площею 2,00 га, для ведення особистого селянського господарства із земель державної власності в межах території Катеринівської сільської ради Веселинівського району Миколаївської області. При цьому, в заяві ОСОБА_1 зазначив, що право на безоплатну приватизацію земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства ним не використовувалось.
Згідно з ч. 1 ст. 15-1 ЗК України до повноважень центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, належить, зокрема, розпорядження землями державної власності в межах, визначених Земельним кодексом.
Відповідно до ч. 4 ст. 122 ЗК України центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.
Відповідно до пункту 4 Положення про Головне управління Держгеокадастру в області, затвердженого наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України від 29.09.2016 року № 333, вказаний орган розпоряджається землями державної власності сільськогосподарського призначення в порядку, визначеному чинним законодавством, здійснює державний нагляд (контроль) в агропромисловому комплексі у частині дотримання земельного законодавства, використання та охорони земель усіх категорій та форм власності, в тому числі за веденням державного обліку і реєстрації земель, достовірністю інформації про наявність та використання земель; дотриманням вимог земельного законодавства в процесі передачі у власність, надання у користування, в тому числі в оренду, вилучення (викупу) земельних ділянок; дотриманням органами державної влади, органами місцевого самоврядуванян, юридичними та фізичними особами вимог земельного законодавства та встановленого порядку набуття і реалізації права на землю.
Отже, Головне управління Держгеокадастру у Миколаївській області, окрім того, що розпоряджається земельними ділянками сільськогосподарського призначення державної власності, ще є органом контролю, а тому зобов`язаний вживати всіх заходів щодо недопущення порушень вимог законодавства, в тому числі в своїй діяльності.
Крім цього, відповідно до ч.3 ст.5 Закону України "Про Державний земельний кадастр" Кабінет Міністрів України постановою №1051 від 17.10.2012 року затвердив Порядок ведення Державного земельного кадастру (далі Порядок), згідно з пунктом 5 якого, до складу Держгеокадастру та його територіальних органів входять державні кадастрові реєстратори.
Відповідно до ст. 30 Закону України "Про Державний земельний кадастр" для державних кадастрових реєстраторів інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно у зв`язку із здійсненням ними повноважень, визначених цим Законом, надається в електронній формі шляхом безпосереднього доступу до цього реєстру відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".
Таким чином, суд вважає, що Головне управління Держгеокадастру у Миколаївській області мало можливіть перевірити та надати належну оцінку дійсному волевиявленню громадянина в отриманні спірної земельної ділянки, не допустити порушень вимог ч.4 ст.116 ЗК України, а отже, запобігти незаконному вибуттю земельної ділянки з державної власності.
Згідно з ч. 1 ст. 155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.
Відповідно до ч. 1 ст. 393 ЦК України правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується.
З огляду на викладене, прийнятий Головним управлінням Держгеокадастру у Миколаївській області наказ від 27.03.2017 року №14-3159/14-17-СГ про затвердження документації із землеустрою та передання у власність ОСОБА_1 земельної ділянки площею 2 га для ведення особистого селянського господарства суперечить вимогам ч.4 ст.116, ст. 121 ЗК України, а тому має бути визнаний незаконним та скасованим.
Крім того, відповідно до частини другої ст.26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі Закон № 1952 ІV) у разі скасування на підставі рішення суду документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію права, а також у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 ч.6 ст.37 цього Закону, до Державного реєстру вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 2 Закону № 1952 ІV державна реєстрація речових права на нерухоме майно та їх обтяжень це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення таких відомостей до державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Державний реєстр прав містить записи про зареєстровані речові права на нерухоме майно, об`єкти незавершеного будівництва, їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів цих прав, відомості та електронні копії документів, поданих у паперовій формі, або документи в електронній формі, на підставі яких проведено реєстраційні дії, а також документи, сформовані за допомогою програмних засобів ведення Державного реєстру прав у процесі проведення таких реєстраційних дій (частина перша статті 12 Закону № 1952 ІV).
Крім того, судом встановлено, що отримавши у власність спірну земельну ділянку ОСОБА_1 відчужив її на підставі договору купівлі-продажу №1479 від 08.06.2017 року, укладеного з ОСОБА_2 та посвідченого приватним нотаріусом Кропивницького міського нотаріального округу Кіровоградської області Бабіч Л.Ю., про що у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно вчинено запис №20817040.
Тобто, ОСОБА_2 придбав вказану земельну ділянку в особи, яка, з огляду на зазначені обставини, не мала права її отримувати та відчужувати.
Стаття 215 ЦК України встановлює загальне правило про те, що правочин є недійсним у зв`язку з недодержанням в момент його вчинення стороною (сторонами) загальних вимог, які необхідні для чинності правочину, передбачених ст.203 ЦК України.
Відповідно до ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Оскільки на підставі незаконного наказу Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області за ОСОБА_1 12.05.2017 року зареєстровано право власності на земельну ділянку за № 20441648, та у подальшому ним її продано на підставі договору купівлі-продажу №1479 від 08.06.2017 року ОСОБА_2 , то зазначений договір згідно зі ст.ст. 203, 215 ЦК України, ст.152 ЗК України підлягає визнанню недійсним.
Разом з тим, відповідно до п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача з підстав, передбачених ч.1 ст. 388 ЦК України.
Згідно з ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
Згідно з п. 21 постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», спір про повернення майна, що виникає з договірних відносин або відносин, пов`язаних із застосуванням наслідків недійсності правочину, підлягає вирішенню відповідно до законодавства, яке регулює ці відносини.
У разі коли між особами відсутні договірні відносини або відносини, пов`язані із застосуванням наслідків недійсності правочину, спір про повернення майна власнику підлягає вирішенню за правилами статей 387, 388 ЦК.
Якщо власник вимагає повернення свого майна з володіння особи, яка незаконно ним заволоділа, така позовна вимога підлягає розгляду та вирішенню також за правилами статей 387, 388 ЦК.
Відповідно до п. 22 Постанови від 07.02.2014 № 5, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача (статті 387, 388 ЦК).
У зв`язку із цим суди повинні розмежовувати, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі статті 388 ЦК звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір із порушенням закону, а й випадків, коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів.
До вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом (пункт 3 частини першої статті 388 ЦК) відносяться, зокрема, такі випадки, як вчинення правочину під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника власника з другою стороною, тобто у всіх випадках, коли майно вибуло з володіння поза волею власника (або законного володільця).
Згідно з п. 26 Постанови від 07.02.2014 № 5 власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі.
Зазначене відповідає правовій позиції Верховного Суду України від 8 червня 2016 року, справа №6-3089цс15, та від 30 листопада 2016 року, справа №6-2069цс16.
Таким чином, оскільки спірна земельна ділянка була передана ОСОБА_1 не з волі власника (держави), а внаслідок того, що ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_4 , який діяв в інтересах відповідача, при зверненні до ГУ Держгеокаадстру із заявами про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою та його затвердження, зазначили недостовірні дані про те, що правом на безоплатну приватизацію земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства ОСОБА_1 не скористався, та внаслідок незабезпечення ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області законного надання земельної ділянки, що призвело до подвійного отримання ОСОБА_1 земельних ділянок та до подальшого відчуження спірної земельної ділянки ОСОБА_2 , то за такого, задоволенню також підлягає і вимога про витребування земельної ділянки від відповідача ОСОБА_2 .
Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
При зверненні до суду прокуратурою Миколаївської області сплачено судовий збір в загальному розмірі 5763,00 грн., тобто по 1921,00 грн. за кожною з вимог та 960,50 грн. судового збору за заявою про забезпечення позову.
Із заявлених позовних вимог задоволено всі три вимоги, а тому суд вважає за необхідне стягнути з відповідачів на користь позивача сплачений судовий збір за позовну заяву та за заяву про забезпечення позову в розмірі 2241,17 грн. з кожного (5763 грн. + 960,50 грн. / 3 = 2241,17 грн.).
Відповідно до положень, визначених ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Відповідач ОСОБА_1 відповідно до посвідчення серії НОМЕР_1 , виданого 16.04.2015 року, на підставі п. 13 ч. 1 ст. 5 "Про судовий збір" має пільги як учасник бойових дій, а тому судовий збір, який має бути стягнутий з нього в розмірі 2241,17 грн. підлягає компенсуванню позивачу за рахунок держави.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12, 13, 14, 19, 77, 78, 81, 141, 259, 263-265, 273 ЦПК України, суд
Позов заступника керівника Вознесенської місцевої прокуратури Миколаївської області в інтересах держави до Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , про визнання незаконним та скасування наказу Головного управління Держгеокадастру в Миколаївській області, скасування запису в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, витребування земельної ділянки, - задовольнити повністю.
Відповідно до ч.7 та ч. 8 ст. 158 ЦПК України, застосовані судом заходи забезпечення позову згідно з ухвалою Веселинівського районного суду Миколаївської області від 15 жовтня 2019 року продовжують діяти протягом 90 (дев`яноста) днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили. Якщо протягом вказаного строку за заявою позивача (стягувача) буде відкрито виконавче провадження, вказані заходи забезпечення позову діють до повного виконання судового рішення.
Рішення суду може бути оскаржено до Миколаївського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги через Веселинівський районний суд Миколаївської області протягом 30 (тридцяти) днів з дня проголошення рішення, а в разі оголошення вступної та резолютивної частини рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду складено 24 грудня 2019 року.

Суддя Веселинівського районного суду

Миколаївської області Л.О. Орленко