Справа № 266/4129/18
Провадження № 2/266/126/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2019 року м. Маріуполь

Приморський районний суд м. Маріуполя Донецької області у складі головуючого судді Шишиліна О.Г., за участі секретаря Воропаєвої О.Є., позивача ОСОБА_1, представника відповідача ОСОБА_2, розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Маріуполі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства "Українська Залізниця" про стягнення заборгованості із заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку, середнього заробітку за час затримки розрахунку.,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом в якому зазначила, що з 08 липня 2016 року по 04 травня 2017 року перебувала у трудових правовідносинах із відповідачем. 04 травня 2017 року її було звільнено з ПАТ "Українська залізниця" за угодою сторін, відповідно до п. 1 ст. 36 КЗпП України. Також зазначила, що на час звільнення роботодавець не сплачувала їй заробітну плату, а після звільнення позивачка не отримала усі належні їй виплати при звільненні. Вточнивши позовні вимоги просила суд стягнути з відповідача на її користь заборгованість по заробітній платі та грошову компенсацію за невикористану щорічну відпустку у розмірі 12379,87 гривень, суму середнього заробітку за час затримки виплати належних сум при звільненні за період з 05.05.2017р. по 20.07.2018р. у розмірі 110464,64 гривень та донарахувати по день фактичного розрахунку.

Позивач ОСОБА_1 у судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, надала пояснення аналогічним викладеним у позовній заяві.

Представник відповідача ОСОБА_2 у судовому засіданні позовні вимоги не визнала, надала пояснення аналогічні викладеним у письмовому відзиві на позовну заяву, зауважила, що з 16 березня 2017 р. відбулася втрата і доступ ПАТ «Укрзалізниця» до своїх виробничих потужностей та іншого майна, тому на підконтрольній Україні території відсутня будь-яка первинна документація для виплати заробітної плати за березень-травень 2017 р., що відбулося внаслідок форс-мажорних обставин і підтверджується науково-правовим висновком Торгово-промислової палати України від 16.01.2018 р., просив відмовити у задоволенні позову.

15 листопада 2018 року, позивач надав відповідь на відзив в якому зазначив, що в відповідач у своєму відзиві фактично визнав ту обставину, що після 16.03.2017 р. заробітна плата не виплачувалася. Проте в якості підтвердження нарахованої заробітної плати за період з березня 2017 р. по 04 травня 2017 р. ним подані розрахункові по заробітній платі, які йому надані бухгалтером підприємства. Крім того для остаточного розрахунку у тому числі по заробітній платі, табелі обліку робочого часу за березень-травень 2017 р. оригінал наказу про припинення трудового договору від 10.07.2017 р. №7187/ДН-ос та інші документи згідно наказу №899-Н від 26.06.2017 р. були ним направлені до регіональної філії «Донецька залізниця», яка знаходиться у м. Лиман до робочої комісії з опрацювання первинних документів та зареєстровані. З 20 березня 2017р. у виробничому підрозділі «Донецьке будівельно-монтажне експлуатаційне управління» регіональної філії «Донецька залізниця «ПАТ «Українська залізниця» був встановлено простой, згідно наказу начальника дирекції від 17.03.2017 р. №236/ДНД та наказу начальника регіональної філії. Просив позов задовольнити в повному обсязі.

Суд, вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, знаходить, що позов підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Згідно ст.81 ЦПК України - кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України - суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Ст. 77 ЦПК України передбачує, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до ст. ст. 115, 116 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

При звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Частиною 2 статті 233 КЗпП України передбачено, що в разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 з 08 липня 2016 року займала посаду електромеханіка дільниці І групи у виробничому підрозділі «Донецьке будівельно-монтажне експлуатаційне управління» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця». 04.05.2017 р. позивача на підставі наказу 71/ос від 04.05.2017 р. звільнено з підприємства за угодою сторін, відповідно до п. 1 ст. 36 КЗпП України (а.с. 10-13).

З розрахунку заробітної плати за березень-травень 2017 р., довідки з Пенсійного фонду України № 5039/02-22 від 19.11.2018р., табелю обліку використання робочого часу за березень-травень 2017р., встановлено, що заборгованість підприємства по заробітній платі та компенсації за невикористану щорічну відпустку перед ОСОБА_1 становить 14590,77 гривень без утримання податків та зборів (а.с. 14-18, 78-80, 92-94).

Притому достовірність розрахункових листів суд сприймає виходячи з покладеного саме на відповідача відповідно до ч.1 ст.21 КЗпП України обовязку нарахувати та виплатити працівникові заробітну плату, оскільки відповідно до вимог ч.3 ст. 12 ЦПК України відповідачем не доведено обставин порушення позивачем в період трудового договору умов праці, для спростування предявлених до виплати позивачу сум.

Отже, розмір заборгованості по заробітній платі та компенсації за невикористану щорічну відпустку позивача за березень-травень 2017 року визначається в сумі 14590,77 грн.

Факт наявності та розмір зазначеної заборгованості із заробітної плати та компенсації за невикористану щорічну відпустку - 14590,77 грн., відповідачем жодними доказами не спростовано.

Доказів щодо перерахуванню установі банку на картковий рахунок позивача вказаної заборгованості по заробітній платі відповідачем не надано.

Посилання відповідача на висновки Торгово-промислової палати України від 16 січня 2018 року № 126/21-10.2 щодо унеможливлення виконання обовязків, передбачених законодавством України про працю при вивільненні працівників, спричиненого впливом дії форс-мажорних обставин ( обставин непереборної сили) не є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог в частині стягнення заборгованості по заробітній платі, оскільки вимоги позивача пов'язані зі звільненням проведеним 04 травня 2017 року.

Крім того згідно діючого ЦК України ознаками непереборної сили є надзвичайні та невідворотні обставини, які об'єктивно унеможливлюють виконання відповідних зобов'язань. Узагальнюючими рисами цих обставин є їх об'єктивна і абсолютна дія, яка розповсюджується на невизначене коло осіб та неможливість передбачення та відвернення цих обставин.

Діючим законодавством саме на роботодавця покладений обов'язок своєчасно провести всі розрахунки та вжити для цього всі необхідні заходи для збереження первинної бухгалтерської документації підприємства. Зазначені вимоги закріплені в Законі України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», Правилами організації діловодства та архівного зберігання документів у державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах і організаціях, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 18 червня 2015 року № 1000/5.

Враховуючи, що відповідачу було заздалегідь достовірно відомо, що робоче місце працівника визначено на непідконтрольній органам влади держави Україна території, тому відповідач повинен був передбачити настання негативних наслідків у виді можливого неотримання відповідних документів (табелів обліку використання робочого часу та інше). Відповідач в межах обов'язків визначених ст.21, 141 КЗпП України був зобов'язаний правильно організувати працю працівників, забезпечити трудову і виробничу дисципліну та за власний рахунок провести відповідні заходи на своєчасне отримання документів в підтвердження обліку робочого часу працівника тому не вправі посилатися на відсутність до них доступу внаслідок проведення АТО, як на підставу непереборної сили.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає позовні вимоги в частині стягнення заборгованості по заробітній платі та компенсації за невикористану щорічну відпустку за період роботи позивача у Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» за березень-травень 2017 року 14590,77 грн., з відрахуванням сплаченого авансу у розмірі 2088,39 грн. за березень 2017 р., що підтверджується наданою відповідачем довідкою № 351, і в загальній сумі складає 12502,38 грн. підлягає задоволенню відповідно стягненню з утриманням з цієї суми податків й інших обовязкових платежів.

При цьому суд враховує вимоги ст.13 ЦПК України, щодо диспозитивного підходу до суми заборгованості із заробітної плати, оскільки позивачем в розрахунку помилково не враховано суми податку та обовязкових платежів, які підлягають відрахуванню відповідачем згідно діючого законодавства при остаточній виплаті.

Вирішуючи позовні вимоги, в частині стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку, а саме по день фактичного розрахунку, суд приходить до наступного висновку.

Згідно з ч. 1 ст. 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» N 13 від 24.12.1999 року, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведені його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Отже, для задоволення вимог про виплату середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні слід встановити, що невиплата заробітної плати відбулася з вини роботодавця.

Зі справи вбачається, що відповідач посилається на об'єктивні причини, науково-правовий висновок Торгівельно-промислової палати України від 16 січня 2018 року № 126/2/21-102, у зв'язку із чим підприємство не мало можливості своєчасно провести розрахунок з позивачем по заробітній платі.

Відповідно до ст. 617 ЦК України особа, яка порушила зобов'язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

У пункті 1 частини першої статті 263 ЦК України наведено ознаки непереборної сили та визначено, що непереборна сила - це надзвичайна або невідворотна за даних умов подія.

Отже, непереборною силою є надзвичайна і невідворотна зовнішня подія, що повністю звільняє від відповідальності особу, яка порушила зобов'язання, за умови, що остання не могла її передбачити або передбачила але не могла її відвернути, і ця подія завдала збитків.

Згідно зі ст. 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб'єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб'єктів малого підприємництва видається безкоштовно.

Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об'єктивно унеможливлюють виконання зобов'язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов'язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади, вторгнення, блокада, революція, заколот, повстання, масові заворушення, введення комендантської години, експропріація, примусове вилучення, захоплення підприємств, реквізиція, громадська демонстрація, блокада, страйк, аварія, протиправні дії третіх осіб, пожежа, вибух, тривалі перерви в роботі транспорту, регламентовані умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, закриття морських проток, ембарго, заборона (обмеження) експорту/імпорту тощо, а також викликані винятковими погодними умовами і стихійним лихом, а саме: епідемія, сильний шторм, циклон, ураган, торнадо, буревій, повінь, нагромадження снігу, ожеледь, град, заморозки, замерзання моря, проток, портів, перевалів, землетрус, блискавка, пожежа, посуха, просідання і зсув ґрунту, інші стихійні лиха тощо.

Стаття 12 ЦПК України визначає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Так, відповідачем надано Науково-правовий висновок Торгово-Промислової палати України щодо унеможливлення виконання обов'язків, передбачених законодавством України про працю при вивільненні працівників, спричиненого впливом дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) від 16 січня 2018 року № 126/2/21-10.2.

Відповідно до постанов Верховної Ради України від 17 березня 2015 року № 254-VIII «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями» та № 252-VIII «Про визначення окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей, в яких запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування» місто Донецьк Донецької області визнано тимчасово окупованою територією України.

Втрата контролю і доступу ПАТ «Українська залізниця» до своїх виробничих потужностей та іншого майна, що розташовані за адресом: вул.Артема,68 м. Донецьк Донецької області, у тому числі до трудових книжок працівників, оригіналів наказів, особових справ працівників, посадових інструкцій, табелів обліку робочого часу, примірників звітів, що подавались до контролюючих органів, починаючи з 17 березня 2017 року, коли фактично вийшло з під контролю управління зазначеними виробничими потужностями і припинилося провадження господарської діяльності, а тому немає можливості ПАТ «Українська залізниця» виконати зобов'язання перед працівниками згідно зі статтями 47, 83, 115 і 116 КЗпП України.

У зв'язку з відсутністю організаційних та технологічних умов для здійснення господарської діяльності, викликаних припинення переміщення вантажів через лінію зіткнення у межах Донецької та Луганської областей шляхом залізничного та автомобільного сполучення, відповідно Рішення ради національної безпеки і оборони України від 15.03.2017 року «Про невідкладні додаткові заходи із протидію гібридним загрозам національної безпеці України», введеного в дію Указом Президента України від 15.03.2017 року у зв'язку з відсутністю первинної документації на підконтрольній Україні території, у ПАТ «Українська залізниця» відсутня можливість виконати зобов'язання перед працівниками згідно зі статтями 47, 83, 115 і 116 КЗпП України.

Як вбачається із розділу ІV вказаного вище Науково-правового висновку, втрата контролю і доступу Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» ідентифікаційний код юридичної особи: 40075815, Регіональної філії «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», ідентифікаційний код філії: 40150216, до виробничих потужностей та іншого майна, що знаходиться за адресою: Донецька область, місто Донецьк, вул. Артема, 68 та Луганська область, місто Луганськ, вул. Кірова, буд. 44, у тому числі до: трудових книжок працівників; оригіналів наказів; особових справ працівників; посадових інструкцій; табелів обліку робочого часу; примірників звітів, що подавалися до контролюючих органів, комп'ютерної техніки із встановленим програмним забезпеченням трудових відносин з працівниками, починаючи з 20 березня 2017 року щодо структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» та з 12 квітня 2017 року щодо структурного підрозділу «Луганська дирекція залізничних перевезень», коли фактично вийшло з під контролю управління вищевказаними виробничими потужностями позбавило можливості Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» ідентифікаційний код юридичної особи: 40075815, Регіональної філії «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», ідентифікаційний код філії: 40150216, виконати зобов'язання перед вивільненими працівниками згідно з ст. ст. 47, 83, 115 і 116 КЗпП України, а саме кожному звільненому працівнику структурних підрозділів «Донецька дирекція залізничних перевезень» і «Луганська дирекція залізничних перевезень» Регіональної філії «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» видати належно оформлену трудову книжку і провести розрахунок.

Це свідчить про відсутність вини ПАТ «Українська залізниця», ідентифікаційний код юридичної особи: 40075815, Регіональної філії «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», ідентифікаційний код філії: 40150216, у невиконанні своєчасно своїх обов'язків.

Зазначений висновок Торгово-промислової палати України є належним та допустимим доказом та підтверджує відсутність вини відповідача у не проведенні своєчасного розрахунку з позивачем при її звільненні.

Згідно з ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду.

В цій частині суд враховує позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 19 вересня 2018 року у справі № 408/5985/17-ц провадження № 61-36747 св18.

Відповідні правові позиції висловлені у постановах Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року № 6-2159цс15, від 11 травня 2016 року № 6-383цс15, від 23 березня 2016 року № 364цс16, від 23 березня 2016 року № 365цс16, від 25 травня 2016 року № 948цс16, від 31 травня 2017 року № 6-2163 цс16, а також у постановах Верховного Суду від 15 серпня 2018 року у справі № 264/925/17 ц, від 10 жовтня 2018 року у справі № 225/5072/17.

Відповідно до пункту 3.3 Регламенту засвідчення Торгівельно - промисловою палатою України та регіональними торгово-промисловими палатами форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) затвердженого рішенням Президії ТПП України від 18 грудня 2014 р. № 44(5) ( із змінами та доповненнями, внесеними рішенням Президії ТПП України від 26 квітня 2016 № 11 (6)) сертифікат (у певних договорах, законодавчих і нормативних актах згадується також як висновок, довідка, підтвердження) про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) (далі сертифікат) документ, затвердженої Президією ТПП України форми, який засвідчує настання форс - мажорних обставин (обставин непереборної сили), виданий ТПП України або регіональною торгово-промисловою палатою згідно з чинним законодавством, умовами договору (контракту, угоди тощо) та цим Регламентом.

Пунктом 6.12 вказаного Регламенту визначено, що сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), після його внесення до Реєстру сертифікатів і підготовки тексту, роздруковується на бланку Торгівельно - промислової палати України / регіональної ТПП, що проводить засвідчення форс-мажорних обставин, і підписується уповноваженою особою, яка прийняла рішення про засвідчення форс-мажорних обставин, і відповідно першим віце-президентом або віце-президентом ТПП України / президентом, першим віце-президентом або віце-президентом регіональної ТПП. На сертифікаті ставиться печатка ТПП України / регіональної ТПП.

Враховуючи, що зазначений висновок виконано на офіційному бланку Торгово-промислової палати України, засвідчено виконуючими фахівцями та першим віце-президентом, містить по суті структуру «сертифікату», засвідчений відповідною печаткою Торгівельно-промислової палатою, тому відсутність у вказаному висновку назви сертифікат не свідчить про те, що цей доказ є неналежним. Суд приймає, як доказ відсутності вини ПАТ «Українська залізниця» у несвоєчасній виплаті заробітної плати у розумінні ст. 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні».

З урахуванням наведених обставин, суд дійшов висновку, що на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню з Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» нарахована, але не виплачена заборгованість по заробітній платі та компенсація за невикористану щорічну відпустку в сумі 12502,38 грн., з утриманням з вказаної суми при виплаті передбачені законом податків та обовязкових платежів і зборів, а позов ОСОБА_1 частковому задоволенню. В задоволені інших вимог суд відмовляє оскільки вони спростовуються вищенаведеними доказами.

Згідно з положеннями законодавства з заробітної плати має проводитись відрахування податків та обов'язкових платежів, тому при виплаті відповідачем відповідних сум належить утримати з них передбачені законом податки і обов'язкові платежі.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, то оскільки позивача звільнено від сплати судового збору, суд відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України стягує з відповідача на користь держави судовий збір в частині позовних вимог майнового характеру 704,80 гривень.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 4,13, 141, 280-283 ЦПК України, ст.ст. 115,116,117, 233, 237-1 КЗпП України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства "Українська Залізниця" () на користь ОСОБА_1 23.12.1978р.н. (іпн НОМЕР_1) заборгованість із заробітної плати та компенсації за невикористану щорічну відпустку в сумі 12502,38 грн., з утриманням з цих сум податків й інших обовязкових платежів.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства "Українська Залізниця" () в дохід держави судовий збір в сумі 704,80 грн.

В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Донецького апеляційного суду в м. Маріуполі протягом 30 днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 19.02.2019року.

Суддя: Шишилін О. Г.