У Х В А Л А

21 січня 2019 року

м. Київ

справа № 205/878/14-ц

провадження № 61-752ск19

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Сімоненко В. М. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 16 квітня 2018 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 5 грудня 2018 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Базилєв С.П., гаражний кооператив &q?ер;Комунар&quКо;, про визнання недійсним договору дарування квартири, довіреності та договору купівлі-продажу гаража,

ВСТАНОВИВ :

У січні 2014 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Базилєв С. П., гаражний кооператив &q?ра;Комунар&quКо;, про визнання недійсним договору дарування квартири, довіреності та договору купівлі-продажу гаража, неодноразово уточнюючи позовні вимоги.

В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що вона ІНФОРМАЦІЯ_1, є інвалідом війни та самотньою людиною, проживає у квартирі за адресою: АДРЕСА_1, власником якої вона є. В 2005 році познайомилась з ОСОБА_1, який час від часу надавав послуги щодо поїздок на дачу, на її автомобілі на цвинтар, де був похований її чоловік, а також до лікарні. Протягом останніх 8-ми років хворіє різними захворюваннями, у зв'язку з чим періодично проходить стаціонарне лікування. В грудні 2013 року ОСОБА_1 запропонував укласти їй договір довічного утримання та повідомив, що доглядати буде його мати. 27 грудня 2013 року відповідач відвіз до нотаріуса для укладення договору довічного утримання. Договір було укладено, текст якого не читала, так як довіряла відповідачу ОСОБА_1 31 грудня 2013 року відповідач поклав її до 5-ї міської лікарні, де вона перебувала до 10 січня 2014 року. У зв'язку з відсутністю відповідача, виникли сумніви щодо змісту укладеного договору. 14 січня 2014 року разом зі своєї племінницею ОСОБА_6 приїхала до нотаріуса де ознайомилась та отримала копію договору. Отримавши від нотаріуса інформацію, зрозуміла, що в силу захворювань, помилилась відносно природи правочину, прав та обов'язків сторін, оскільки не мала наміру укладати договір дарування з відповідачем, передавати сторонній людині у власність трикімнатну квартиру, позбавляючи себе, як власності, так і житла.

Крім того, 4 лютого 2014 року дізналася, що гараж АДРЕСА_2, належить не їй, а іншій особі. Гараж було переоформлено на підставі довіреності від 13 вересня 2013 року, виданої на ім'я ОСОБА_3 та посвідченої приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Базилєвим С. П. за реєстром №1181. Про продаж гаража ніякої розмови не було. В березні 2014 року дізналася, що 28 грудня 2013 року між ОСОБА_3, який діяв від її імені на підставі довіреності від 13 вересня 2013 року та його донькою ОСОБА_4 було укладено договір купівлі-продажу гаража АДРЕСА_2.

На підставі викладеного просить визнати договір дарування, укладений 27 грудня 2013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Базилєвим С. П., реєстровий номер №1659 недійсним, скасувавши реєстрацію договору, визнати довіреність від 13 вересня 2013 року, посвідчену приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу за реєстровим №1181, видану ОСОБА_2 на ім'я ОСОБА_3 недійсною та визнати недійсним договір купівлі-продажу гаража АДРЕСА_2 за адресою: АДРЕСА_2, укладений між ОСОБА_3 від імені ОСОБА_2 та ОСОБА_4, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Базилєвим С. П., реєстровий номер 1667, скасувавши його реєстрацію.

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 16 квітня 2018 року, залишеним без змінпостановою Дніпровського апеляційного суду від 5 грудня 2018 року, позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково. Визнано недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1, укладений 27 грудня 2013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Базилєвим С. П., зареєстровано в реєстрі за №1659. Визнано недійсним договір купівлі-продажу гаража АДРЕСА_2 укладений 28 грудня 2013 року між ОСОБА_3, який діяв по довіреності від імені ОСОБА_2 та ОСОБА_4, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу БазилєвимС.П., зареєстровано в реєстрі за №1667. В задоволенні позовних вимог в частині визнання недійсною довіреності від 13 вересня 2013 року, виданої ОСОБА_2 на ім'я ОСОБА_3, посвідченої приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Базилєвим С. П., зареєстровано в реєстрі за №1181- відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_4 в рівних частках з кожного, на користь ОСОБА_2 судові витрати у розмірі 485,20 грн.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_2, виходили з доведеність позовних вимог в частині визнання недійсними договору дарування квартири від 27 грудня 2013 року та договору купівлі-продажу гаража АДРЕСА_2 від 28 грудня 2013 року, з огляду на встановлені обставини справи та висновок судово-психіатричної експертизи, яким визнано, що ОСОБА_2 на час оформлення довіреності від 13 вересня 2013 року та укладення договору дарування квартири від 27 грудня 2013 року страждала та по цей час страждає хронічним стійким психічним розладом у формі судинної деменції.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині визнання недійсною довіреності від 13 вересня 2013 року, суд правильно виходив з того, що зазначена довіреність скасована на підставі нотаріально посвідченої заяви ОСОБА_2 від 28 січня 2014 року, зареєстровано в реєстрі за №89.

2 січня 2019 року ОСОБА_1звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 16 квітня 2018 року тапостанову Дніпровського апеляційного суду від 5 грудня 2018 року, у якій просив скасувати ці судові рішення та змінити їх не передаючи справу на новий розгляд.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди у порушення статей 119, 120 ЦПК України відкрили провадження у справі, оскільки у позовній заяві відсутнє зазначення доказів, що підтверджують кожну обставину, на яку посилалася позивачка ,та немає посилання на підстави для звільнення від доказування. Судом не правильно застосовано до спірних правовідносин статтю 225 ЦК України, як на підставу визнання правочину недійсним, оскільки позивачка у своїй позовній заяві посилалася на статті 203 та 229 ЦК України. Також заявник вказує, що судом не правильно оцінені докази, а саме висновок судово-психіатричної експертизи та показання третьої особи - приватного нотаріуса.

Верховний Суд, вивчивши подану касаційну скаргу та додані до неї документи, оскаржуване судове рішення, зробив висновок, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з таких підстав.

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, яке не підлягає касаційному оскарженню.

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Відповідно до частини шостої статті 19 ЦПК України малозначними справами є: справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п'ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Частина перша статті 274 ЦПК України визначає, що у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються: малозначні справи і справи, що виникають з трудових відносин, а згідно частини другої цієї статті - може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.

Системний аналіз частини шостої статті 19, статті 274 ЦПК України дає підстави для висновку, що малозначними у цивільному процесі є, зокрема, справи незначної складності, визнані судом малозначними (за виключенням справ, які мають розглядатися тільки за правилами загального позовного провадження).

При вирішенні питання про розгляд справи в порядку спрощеного або загального позовного провадження суд враховує критерії, визначені в частині третій статті 274 ЦПК України, а саме: ціну позову; значення справи для сторін; обраний позивачем спосіб захисту; категорію та складність справи; обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначити експертизу, викликати свідків тощо; кількість сторін та інших учасників справи; чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес; думку сторін щодо необхідності розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження.

За встановленими судами обставинами справи та визначеними правовідносинами, правове регулювання та застосування норм матеріального права не представляє складності.

Суди ухвалювали рішення відповідно до усталеної судової практики, а доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки наявних у справі доказів, що не входить до компетенції суду касаційної інстанції (частина перша статті 400 ЦПК України). Таким чином, за встановленими фактичними обставинами, справи та правовідносинами; правовим регулювання спору, справа не представляє значної складності, не належить до виключень із категорії, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.

За таких обставин справа як така, що не представляє значної складності, є малозначною.

Крім того, відповідно до частини першої статі 411 ЦПК України судові рішення підлягають обов'язковому скасуванню з направленням справи на новий розгляд, якщо: справу розглянуто і вирішено неповноважним складом суду; в ухваленні судового рішення брав участь суддя, якому було заявлено відвід, і судом касаційної інстанції визнано підстави про відвід обґрунтованими; судове рішення не підписано будь-яким із суддів або підписано не тими суддями, що зазначені в судовому рішенні; судове рішення ухвалено суддями, які не входили до складу колегії, що розглянула справу; справу розглянуто за відсутності будь-кого з учасників справи, належним чином не повідомлених про дату, час і місце судового засідання, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою касаційну скаргу такою підставою; судове рішення ухвалено судом з порушенням правил інстанційної або територіальної юрисдикції; суд розглянув в порядку спрощеного позовного провадження справу, яка підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження;

У цій справі обставин, передбачених частиною четвертою статті 274, пунктом 2 частини третьої статті 389 та частиною першою статі 411 ЦПК України, за наявності яких судові рішення в малозначних справах підлягають касаційному оскарженню або обставин, за яких судове рішення підлягає обов'язковому скасуванню не встановлено.

З огляду на викладене та відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389, пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України у відкритті касаційного провадження в даній справі слід відмовити.

Керуючись пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі судді Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ :

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 16 квітня 2018 року тапостанову Дніпровського апеляційного суду від 5 грудня 2018 року відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя В. М. Сімоненко