Справа № 453/869/17 Головуючий у 1 інстанції: Микитин В.Я.
Провадження № 22-ц/811/1059/18 Доповідач в 2-й інстанції: Левик Я. А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 лютого 2019 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Львівського апеляційного суду в складі:

Судді-доповідача: Левика Я.А.,

суддів: Струс Л.Б., Шандри М.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Прокуратури Львівської області на рішення Сколівського районного суду Львівської області в складі судді Микитина В.Я. від 19 липня 2018 року у справі за позовом Стрийської місцевої прокуратури Львівської області в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Львівській області до Верхньосиньовидненської селищної ради Сколівського району Львівської області та ОСОБА_2, з участю третьої особи - Сколівської районної державної адміністрації Львівської області, про визнання недійсними рішення та Державного акта на право власності на земельну ділянку, витребування земельної ділянки, -

в с т а н о в и л а :

рішенням Сколівського районного суду Львівської області від 19 липня 2018 року у задоволенні позовних вимог Стрийської місцевої прокуратури Львівської області в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Львівській області до Верхньосиньовидненської селищної ради Сколівського району Львівської області та ОСОБА_2, з участю третьої особи - Сколівської районної державної адміністрації Львівської області, про визнання недійсними рішення Верхньосиньовидненської селищної ради Сколівського району Львівської області № 499 від 15.12.2008 року «Про передачу у власність гр. ОСОБА_2 земельну ділянку пл. 0,07 га для ведення садівництва» та Державного акта на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1, виданого ОСОБА_2 03.08.2009 року (кадастровий номер земельної ділянки: НОМЕР_2, цільове призначення земельної ділянки: ведення садівництва) та зареєстрованого за № 19, витребування від ОСОБА_2 у державну власність земельної ділянки площею 0,0700 га для ведення садівництва, розташованої у с. Дубина Сколівського району Львівської області, кадастровий номер земельної ділянки: НОМЕР_2, - відмовлено.

Дане рішення оскаржила Прокуратура Львівської області в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Львівській області.

В своїй апеляційній скарзі просять рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким задоволити позов повністю. Вважають, що рішення є необґрунтованим та незаконним, а також, ухвалене з порушенням норм матеріального права, без дотримання норм процесуального права, без повного та всебічного з'ясування всіх обставин справи. Зазначають, що судом першої інстанції не взято до уваги докази про те, що спірна земельна ділянка знаходиться поза межами населеного пункту, а відтак землевпорядник Верхньосиньовидненської селищної ради - ОСОБА_1 незаконно протягом 2008 року завірила особистим підписом акт встановлення і узгодження зовнішніх меж спірної земельної ділянки, що відводилась у власність ОСОБА_2 та власноручно написала і підписала довідку про те, що спірна земельна ділянка знаходиться в межах с.Дубина Сколівського району. Внаслідок незаконних дій вказаної посадової особи Верхньосиньовидненської селищної ради, ОСОБА_2 незаконно отримав у приватну власність земельну ділянку на підставі рішення №499 від 15.12.2008 року. Судом першої інстанції, також, не надано правової оцінки долученому до матеріалів справи викопіюванню з карти роздержавлення і приватизації земель сільськогосподарського підприємства «Карпати» Верхньосиньовидненської селищної ради та інформації, яка надана відділом Держгеокадастру у Сколівському районі, згідно яких спірна земельна ділянка знаходиться за межами селищної ради. Суд також залишив поза увагою інформацію Державної інспекції сільського господарства в Львівській області від 16.09.2015 року №2644/3-10-8 про виявлені порушення при виготовленні документації із землеустрою, передачі спірної земельної ділянки у власність та видачі державного акту на право приватної власності на дану земельну ділянку, а також перекручення даних державного земельного кадастру в частині місцезнаходження земельної ділянки за межами населеного пункту. Крім того, неправильним є трактування суду статті 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки одержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується.

Відповідно до ст.368, ч.2 ст.369 ЦПК України, розгляд справи проводився без повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши доводи учасників справи в межах мотивів позовної заяви, заперечення на позовну заяву, апеляційної скарги, а також усних та письмових заяв та пояснень учасників справи у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.

Із змісту оскаржуваного рішення вбачається, що суд першої інстанції, посилаючись, зокрема, на Конституцію України, ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав та основоположних свобод, ч.ч. 1-3 ст.78, ст.ст. 80, 116, 122, п.12 розділу Х Перехідні положення ЗК України (у редакції, котра діяла станом на дату виникнення спірних правовідносин), рішення у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 7 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року, «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 рокута відмовляючи в задоволенні позову, - виходив з того, що з метою дотримання справедливого балансу між правами відповідача ОСОБА_2 на мирне володіння і розпорядження своїм майном у формі земельної ділянки та втручанням з боку держави у здійснення ним такого права у належний спосіб, суд дійшов висновку, що задоволення позовних вимог саме шляхом визнання недійсними оскаржуваних рішення та Державного акта на право власності на земельну ділянку, а також повернення спірної земельної ділянки у державну власність, у даному конкретному випадку є невиправданим, такий спосіб захисту прав та інтересів держави буде непропорційним із метою його застосування та призведе до невідворотних наслідків у спосіб грубого порушення прав відповідача ОСОБА_2, котрі, у свою чергу, захищаються Конституцією України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Суд вказав, що у випадку задоволення позовних вимог у даній справі фактично буде мати місце анулювання юридичної підстави, на якій у відповідача ОСОБА_2 виникнуло право на спірну земельну ділянку, котре у свою чергу захищене статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, і такі дії суду однозначно будуть становити втручання у зазначене право. У подальшому це призведе до втрати відповідачем ОСОБА_2 права на спірну земельну ділянку, хоча такий не може відповідати за неправомірні дії одного із посадових осіб Верхньосиньовидненської селищної ради Сколівського району Львівської області, а саме землевпорядника ОСОБА_1, при передачі йому такої земельної ділянки у власність. Ризик будь-якої помилки державного органу влади чи місцевого самоврядування має покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються. У контексті скасування помилково наданого права на майно принцип «належного урядування» може не лише покладати на державні органи обов'язок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку, а й потребувати виплати відповідної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишньому добросовісному власникові. Вказав також, що розмежування земель державної та комунальної власності на території Верхньосиньовидненської селищної ради Сколівського району Львівської області на підставі виготовленого та затвердженого у встановленому порядку проекту землеустрою не проходило, а таке відбулося лише із набранням у 2013 році чинності змін до ЗК України і викладення його у новій редакції, суд погоджується із твердженнями відповідача про те, що прокурор не обґрунтував, як саме недотримання порядку користування нерозмежованими у встановлений спосіб земельними ділянками у 2009 році порушило інтереси держави в особі позивача, оскільки спірна земельна ділянка, котра є частиною єдиного масиву площею 10,0 га., була виділена свого часу саме державою в особі виконавчого комітету Сколівської районної Ради народних депутатів для садівництва, і надалі використовується відповідачем ОСОБА_2, а іншими членами садово-городнього товариства належними їм земельними ділянками, у цьому масиві за згаданим призначенням. Щодо строку позовної давності суд зазначив, що наявність підстав для відмови у позові по суті виключає необхідність дослідження судом підстав для відмови у цьому ж позові за спливом позовної давності, у зв'язку з чим оцінка зазначеним обставинам, у тому числі й заяві представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Кручка В.С. про застосування у справі наслідків спливу позовної давності, судом не надається.

Колегія суддів вважає, що такі висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону, обставини, які суд вважав встановленими - не доведені, а тому рішення суду підлягає скасуванню.

Стрийська місцева прокуратура звернулась в суд з позовом в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Львівській області до Верхньосиньовидненської селищної ради Сколівського району Львівської області та ОСОБА_2, з участю третьої особи - Сколівської районної державної адміністрації Львівської області, про:

-визнання недійсним рішення Верхньосиньовидненської селищної ради Сколівського району Львівської області № 499 від 15.12.2008 року «Про передачу у власність гр. ОСОБА_2 земельну ділянку пл. 0,07 га для ведення садівництва»;

-визнання недійсним Державного акта на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1, виданого ОСОБА_2 03.08.2009 року (кадастровий номер земельної ділянки: НОМЕР_2, цільове призначення земельної ділянки: ведення садівництва) та зареєстрованого за №19;

-витребування у ОСОБА_2 земельної ділянки площею 0,0700 га для ведення садівництва, розташованої у с. Дубина Сколівського району Львівської області, кадастровий номер земельної ділянки: НОМЕР_2 на території Верхньосиньовидненської селищної ради Сколівського району Львівської області в державну власність в особі Головного управління Держгеокадастру у Львівські області.

Позов мотивували тим, що згідно ухвали Сколівського районного суду Львівської області, постановленої 3.02.2016 року у кримінальній справі № 453/82/16-к про обвинувачення ОСОБА_1 за ч. ч. 1, 2 ст. 367 КК України, кримінальне провадження відносно останньої за №0000359 закрито на підставі ст. 49 КК України у зв'язку із закінченням строків давності. Зазначеною ухвалою встановлено неналежне виконання ОСОБА_1, яка є землевпорядником Верхньосиньовидненської селищної ради Сколівського району Львівської області, своїх посадових обов'язків, котрі полягали у підписанні акта встановлення та узгодження меж спірної земельної ділянки, без виходу у натурі та прив'язки її на місцевості, що призвело до подальшого виготовлення відповідачем ОСОБА_2 оскаржуваного Державного акта на право власності на земельну ділянку та неправомірної передачі йому спірної земельної ділянки у приватну власність. Внаслідок таких незаконних дій вищевказаної посадової особи селищної ради, у відання котрої входить с. Дубина, згідно оскаржуваного рішення було неправомірно вилучено спірну земельну ділянку вартістю 69 700 грн., чим завдано державі шкоду на зазначену суму. Прокурор зазначає, що спірна земельна ділянка до часу її приватизації відповідачем ОСОБА_2 відносилась до земель запасу сільськогосподарського призначення, а також була розташована за межами населеного пункту Верхньосиньовидненської селищної ради. За таких обставин, прокурор стверджує про незаконність оскаржуваних рішення селищної ради та Державного акта на право власності на земельну ділянку і, як наслідок, - неправомірне вибуття спірної земельної ділянки на їх підставі із земель державної власності. Відтак, із посиланням на ст. 19 Конституції України, ст. 24 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», ст. ст.118, 122, 152 та Перехідні положення ЗК України, ст. ст. 378, 388 ЦК України, прокурор був змушений звертатися у суд із даним позовом в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Львівській області, оскільки саме до відання останнього на даний час відноситься розпорядження землями державної власності. При цьому, прокурор, із посиланням на норми ст. ст. 257, 261 та 267 ЦК України ставить питання про визнання поважними причини пропуску звернення у суд із вказаним позовом, так як про порушення прав держави прокуратурі стало відомо лише у вересні 2015 року з інформаційного листа Державної інспекції сільського господарства у Львівській області, а у подальшому, - з результатів прокурорської перевірки.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи місцевого самоврядування зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 3 ст. 24 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено, що органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією і Законами України, та керуються у своїй діяльності Конституцією і Законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України.

Статтею 122 ЗК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) вирішення питань щодо передачі земельних ділянок у власність або у користування із земель державної чи комунальної власності було віднесено до компетенції відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування. Однак, пунктом 12 розділу X «Перехідні положення» зазначеного Кодексу у зазначеній редакції було передбачено, що до розмежування земель державної та комунальної власності, повноваження щодо розпорядження такими землями (крім земель, переданих у приватну власність, та земель, зазначених в абзаці третьому цього пункту) у межах населених пунктів здійснювали відповідні сільські, селищні, міські ради, а за межами населених пунктів відповідні органи виконавчої влади.

Згідно п.2 ст. 84 Земельного кодексу України право державної власності на землю набувається і реалізується державою через органи виконавчої влади відповідно до повноважень, визначеними цим Кодексом.

Відповідно до ст.ст. 6, 7 Закону України «Про державний земельний кадастр», п.п. 7, 26 Постанови Кабінету міністрів України «Про державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру» №15 від 14.01.2015 року, Державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру (Держгеокадастр) здійснює безпосередньо і через утворені у встановленому порядку територіальні органи ведення та адміністрування Державного земельного кадастру.

Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах не заборонених законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не впливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 78 ЗК України (у редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин) зміст права власності на землю складає право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Контитуції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності.

Згідно із ст. ст. 80, 116 ЗК України (у редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин) громадяни можуть бути суб'єктами права власності на землі приватної власності, котре набувається ними із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування у межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

З матеріалів справи вбачається, що у першому півріччі 2009 року, ОСОБА_1 перебуваючи на посаді землевпорядника Верхньосиньовидненської селищної ради, здійснювала розгляд технічної документації з відведення на підставі рішення Верхньосиньовидненської селищної ради земельної ділянки площею 0,0700 га в с.Дубина Верхньосиньовидненської селищної ради Сколівського району Львівської області у власність ОСОБА_2 для ведення садівництва, а саме завірила особистим підписом акт встановлення і узгодження зовнішніх меж земельної ділянки та написала довідку №361 від 17.02.2009 року та засвідчила таку власним підписом (обвинувальний акт а.с.9-13).

18.05.2015 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань було внесене кримінальне провадження за № 0000359 за ч. ч. 1, 2 ст. 367 КК України, котре, після тривалого досудового розслідування, скероване до суду із обвинувальним актом відносно ОСОБА_1 - землевпорядника Верхньосиньовидненської селищної ради Сколівського району Львівської області (а. с. 9-13). Зокрема, у провину зазначеній посадовій особі ставилося те, що вона, будучи посадовою особою органу місцевого самоврядування, у період з 2006 по 2009 роки, будучи, відповідно до ст. 25 Закону України «Про державну службу», державним службовцем 7-ї категорії, що уповноважена на здійснення організаційно-розпорядчих функцій, вчинила неналежне виконання службових обов'язків, через несумлінне ставлення до них, внаслідок чого було спричинено істотну шкоду та тяжкі наслідки охоронюваним законом правам, свободам та інтересам окремих громадян, державним чи громадським інтересам або інтересам окремих юридичних осіб. Істотна шкода полягала, серед іншого, і у незаконному вибутті у приватну власність відповідача ОСОБА_2 із земель державної власності земельної ділянки площею 0,0700 га для ведення садівництва, розташованої у с. Дубина Сколівського району Львівської області, кадастровий номер земельної ділянки: НОМЕР_2, оскільки така, знаходячись за межами населеного пункту, вибула за рішенням органу місцевого самоврядування, а не за рішенням органу виконавчої влади, внаслідок прийняття уже згаданого вище рішення, котрому, у свою чергу, сприяло погодження землевпорядником меж цієї земельної ділянки, а також відповідної документації із землеустрою.

Ухвалою Сколівського районного суду Львівської області, постановленою 03.02.2016 року у справі № 453/82/16-к, провадження № 1-кп/453/15/16 (а. с. 7-8) кримінальне провадження № 0000359 закрито, зокрема, і за згаданим епізодом з нереабілітуючої підстави, а саме у зв'язку із звільненням обвинуваченої ОСОБА_1 від кримінальної відповідальності за ч. ч. 1, 2 ст. 367 КК України, на підставі ст. 49 КК України, тобто у зв'язку із закінченням строків давності. Зазначена ухвала суду набрала законної сили.

З матеріалів справи вбачається, що на підставі вище зазначених документів, які були складені ОСОБА_1, що слід вважати незаконним та злочинним (кримінально караним), - рішенням Верхньосиньовидненської селищної ради Сколівського району Львівської області № 499 від 15 грудня 2008 року «Про передачу у власність ОСОБА_2 земельної ділянки площею 0,07 га для ведення садівництва у садово-городньому товаристві «Карпати» (а.с.20), відповідачу, передано у власність земельну ділянку площею 0,07 га для садівництва із земель сільськогосподарського призначення.

Також, 3.08.2009 року на підставі зазначеного рішення органу місцевого самоврядування, ОСОБА_2 видано Державний акт на право власності на земельну ділянку серія НОМЕР_1 (а.с.21), який зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі № 19. Право власності оформлене на земельну ділянку площею 0,07 га у с. Дубина Сколівського району Львівської області на території Верхньосиньовидненської селищної ради Сколівського району Львівської області. Кадастровий номер земельної ділянки: НОМЕР_2.

Однак, як також вбачається із матеріалів справи та відповідачами не спростовано - спірна земельна ділянка з кадастровим номером НОМЕР_2 площею 0,07 га знаходиться за межами населеного пункту на території Верхньосиньовидненської селищної ради Сколівського району (інформаційний лист №427/0/9-16 від 22.02.2016 року який наданий відділом Держгеокадастру у Сколівському районі а.с. 24).

Вказане також вбачається і з Викопіювання з карти роздержавлення і приватизації земель сільськогосподарського підприємства «Карпати» (а.с.23), згідно якої спірна земельна ділянка знаходиться за межами населеного пункту.

Як, також, вбачається із матеріалів справи, рішенням Виконавчого комітету Сколівської районної Ради народних депутатів № 130 від 19.05.1988 року «Про створення садово-городнього товариства» (а. с. 46) було організовано садово-городнє товариство при виконкомі Сколівської міської ради народних депутатів та вказаним рішенням виконкому Сколівської міської ради було відведено земельну ділянку під колективні сади площею 10 га за рахунок Радгоспу «Сколівський» в урочищі «Заріка», також, рішенням № 176 від 16.06.1988 року «Про реєстрацію статуту садово-городнього товариства «Карпати»» (а. с. 46, зв.), зареєстровано статут садово-городнього товариства.

В матеріалах справи відсутні та судами не здобуто доказів передачі чи перебуванні у віданні згаданих 10 га, що перебували у віданні радгоспу «Сколівський», зокрема, і спірної земельної ділянки у відання Верхньосиньовидненської селищної ради чи будь-якої іншої ради, що територіально належала (належить) до Верхньосиньовидненської чи належність такої ділянки до населеного пункту, який розташований в межах селищної ради.

Таким чином, Верхньосиньовидненська селищна рада при прийнятті рішення від 15.12.2008 року № 499 «Про передачу у власність ОСОБА_2 земельної ділянки площею 0,07 га для ведення садівництва», - вийшла за межі своїх повноважень, оскільки вказана земельна ділянка знаходиться за межами населеного пункту, селищна рада не мала компетенції щодо розпорядження такою земельною ділянкою та компетенція щодо розпорядження такою належала уповноваженому відповідному органу виконавчої влади, а не органу місцевого самоврядування.

Відповідно внаслідок прийняття такого рішення органу місцевого самоврядування, із земель державної власності було неправомірно вилучено спірну земельну ділянку.

Судом першої інстанції, також, залишено поза увагою і інформацію Державної інспекції сільського господарства в Львівській області від 16.09.2015 року №2644/3-10-8 (а.с. 14-19) про виявлені порушення ст.12 Земельного кодексу України (в ред. на момент прийняття рішень), п.п. 1.13, 1.16, 2.1, 2.2, 2.3 Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі, затвердженої наказом Держкомзему України від 04.06.1999 № 354/3647 при виготовленні документації із землеустрою, передачі спірної земельної ділянки у власність та видачі державного акту на право приватної власності на дану земельну ділянку, а також перекручення даних за межами населеного пункту.

Апеляційний суд звертає увагу, також, і на те, що на момент прийняття селищною радою спірного рішення - 2008 рік, відповідач - ОСОБА_2 не був членом садово-городнього товариства «Карпати», оскільки як вбачається із книжки члена садово-городнього товариства «Карпати» №117 (а.с.81), такий прийнятий в члени товариства 1 квітня 2012 року та згідно квитанцій (а.с.82-54) сплачував членські внески з квітня 2012 року. Також, він не був та не міг бути членом садово-городнього товариства в момент його створення у 1988 році та відповідно користуватись земельною ділянкою з цього часу, оскільки, як знову ж вбачається із членської книжки, станом на 1988 рік відповідач перебував у віці 11 років (1977 р.н.).

Вище наведені обставини є підставою для визнання незаконним рішення Верхньосиньовидненської селищної ради №499 від 15.12.2008 року «Про передачу у власність ОСОБА_2 земельної ділянки площею 0,07 га для ведення садівництва», а відтак позовні вимоги прокурора в цій частині слід вважати підставними.

Зважаючи на незаконність ухвалення вказаного рішення органом місцевого самоврядування, з виходом за межі своєї компетенції, з перевищенням своїх повноважень, фактично розпорядженням земельною ділянкою, що не могла бути передана цим органом слід вважати, що і Державний акт на право власності на земельну ділянку серія НОМЕР_1 площею 0,07 га у с. Дубина Сколівського району Львівської з кадастровим номером земельної ділянки - НОМЕР_2, який був виданий на підставі цьогорішення є незаконним та таким, що був виданий, як наслідок, на підтвердження незаконної передачі земельної ділянки, передача якої первинно була визначена згаданим рішенням.

Крім цього, зважаючи на наведене, а саме вилучення земельної ділянки органом, до компетенції якого вказане не належало слід вважати, що волевиявлення власника земельної ділянки (уповноваженого органу на розпорядження такою) на її передачу було відсутнє.

З огляду на викладене слід вважати і підставними позовні вимоги про витребування земельної ділянки з її наступним поверненням у власність держави.

Так, відповідно до вимог ст.378, ч.3 ст. 388 Цивільного кодексу України право власності особи на земельну ділянку може бути припинене за рішенням суду у випадках, встановлених законом, і якщо майно було набуте безпідставно в особи, яка не мала права його відчужувати та вибуло з володіння власника поза його волею, власник має право витребувати його навіть у добросовісного набувача у всіх випадках.

Крім цього, добросовісність набуття права власності слід вважати не доведена.

Так, трактування судом першої інстанції практики Європейського суду з прав людини та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини у спірних правовідносинах в розумінні порушення прав відповідача - ОСОБА_2, а саме, що задоволення позову нібито становитиме втручання у зазначене право, є помилковим, оскільки стаття 1 першого Протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується.

Така позиція відповідає, зокрема, правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, що викладена у постанові від 20.11.2018 року у справі №372/2592/15-ц в якій зазначено, що відповідно до сталої практики ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 07 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 02 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.

ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Критерій «законності» означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що закон непередбачуваний. Сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя.

Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об'єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

Принцип «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов'язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання.

«Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». Одним із елементів дотримання принципу «пропорційності» при втручанні в право особи на мирне володіння майном є надання їй справедливої та обґрунтованої компенсації.

У справах «Рисовський проти України» (рішення від 20 жовтня 2011 року, заява № 29979/04), «Кривенький проти України» (рішення від 16 лютого 2017 року, заява № 43768/07), пов'язаних із земельними правовідносинами, ЄСПЛ, встановивши порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, зазначив про право добросовісного власника на відповідну компенсацію чи інший вид належного відшкодування у зв'язку з позбавленням права на землю.

Водночас висновки ЄСПЛ потрібно застосовувати не безумовно, а із урахуванням фактичних обставин справи, оскільки ЄСПЛ рекомендував оцінювати дії не тільки органів держави-відповідача, але і самого скаржника. Це пов'язано з тим, що певні випадки порушень, на які особа посилається як на підставу для застосування статті 1 Першого протоколу до Конвенції, можуть бути пов'язані із протиправною поведінкою самого набувача майна

Як вбачається із наведеного вище, оскаржуване рішення органу місцевого самоврядування прийняте з очевидним порушенням вимог закону, поза межами повноважень, та як наслідок кримінально караних дій посадової особи сільської ради. Зважаючи на вказане слід вважати, що відповідач ОСОБА_2 не міг не усвідомлювати, що набуття ним у власність спірної ділянки відбувається з очевидними порушеннями вимог закону, без достатніх на це правових підстав та без згоди власника на її відчуження, відтак вважати його добросовісним набувачем підстав немає.

Відтак вимога прокурора про вилучення спірної ділянки у відповідача в користь держави є правовим механізмом повернення земельної ділянки законному власнику, незаконно вилученої у нього земельної ділянки.

Вказане відповідає також і ст.ст. 1, 3, 6-8, 13, 14, 41 Конституції України.

Також, вказаний висновок відповідає і рішенням Європейського суду з прав людини у справах «Філіпс проти Сполученого королівства», «Ріела та інші проти Італії», «Акурі та інші проти Італії», «Раймондо проти Італії», «Ісмалов проти Росії», відповідно до яких у справах про позбавлення власності існують відмінності між справою, в якій законне походження майна особи не оспорюється, і справами стосовно позбавлення особи власності на майно, яке було набуте злочинним шляхом або вважається незаконно набутим.

Враховуючи вказане така ділянка підлягає витребуванню у відповідача та поверненню її законному власнику в особі компетентного органу.

Що стосується строку позовної давності, про застосування кого також просив відповідач то, на думку колегії суддів, такий прокурором пропущено не було.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

У частині четвертій статті 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Частиною першою статті 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За змістом статей 256, 261 ЦК України позовна давність є строком пред'явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб'єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).

При цьому як у випадку пред'явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред'явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, перебіг позовної давності починається з одного й того самого моменту: коли особа, право якої порушено, довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.

Як вбачається із матеріалів справи, прокурору про незаконність оскаржуваного рішення та державного акту стало відомо лише у січні 2016 року під час проведення відповідної перевірки. Даних про те, що прокурор у інший спосіб дізнався чи міг дізнатись про згадане порушення вимог закону суду не наведено та доказів цього не представлено. Також, що стосується позивача в інтересах якого звернувся прокурор чи органів, правонаступником яких у питаннях, що є предметом спору, він є, то їм як органам, до відання яких відноситься, зокрема, і питання розпорядження землями державної власності не могло бути невідомо про передання вказаної ділянки у незаконний спосіб, однак, як вбачається із матеріалів справи, вказані органи, до компетенції яких відносились вказані питання самоусунулися від виконання своїх функцій та у період більш як 8 років жодних дій щодо повернення земельної ділянки не вчиняли. Відповідно слід вважати, що прокурором, який звернувся в суд на захист згаданих інтересів держави та народу в цілому замінивши собою орган держави, який самоусунувся від виконання своїх функцій строк позовної давності не пропущено.

Крім цього, така позиція відповідає правовим позиціям Великої палати Верховного Суду у ряді справ із схожими по своїй суті правовідносинами щодо початку перебігу строку позовної давності у такій категорії справ: від 22 травня 2018 року справа № 469/1203/15-ц (провадження № 14-95цс18); від 6 червня 2018 року справа № 372/1387/13-ц (провадження № 14-147цс18); від 20 червня 2018 року справа № 697/2751/14-ц (провадження № 14-85цс18).

Також, що стосується звернення до суду прокурора, то таке, як вбачається із доводів, як позовної заяви, так і апеляційної скарги слід вважати відповідає і практиці Європейського суду з прав людини, відповідно до змісту рішень якого - при певних обставинах виступ прокурора на стороні особи, що бере участь у справі, може бути виправдана, «зокрема, інтересами захисту прав вразливих груп населення (дітей, інвалідів і т.п.), які не здатні захистити свої інтереси самостійно; або у випадках, коли дане порушення зачіпає інтереси великої кількості громадян; або, коли потрібно захистити інтереси держави, зокрема про це йдеться у справі «Менчинская проти Російської Федерації» (Menchinskaya v. Russia), № 42454/02, 15.01.2009 р. п. 35. Вказане слід вказати мало визначальне значення і у даній справі, оскільки державний орган, який мав би ініціювати такий позов фактично самоусунувся від виконання таких функцій, про що йшлося вище.

Також, згідно практики ЄСПЛ враховано і той факт, що відповідач, громадянин ОСОБА_2, який даним рішенням фактично позбавляється своїх прав власності на земельну ділянку, що можна вважати майном в розумінні практики ЄСПЛ міг передбачати такий наслідок зважаючи на те, що розумів чи не міг не розуміти, що отримує у власність спірну земельну ділянку в порушення вимог закону, на підставі акту органу, який такого в силу відсутності відповідних повноважень приймати не міг, а тому таке втручання в його право на мирне володіння майном слід вважати правомірним, таким, що відповідає вимогам закону, які наведені вище, а також додатково ст.ст. 386-388 ЦК України; переслідує легітимну мету, а саме повернення земельної ділянки із власності особи, яка володіє такою незаконно у володіння держави (українського народу в цілому) та таке втручання є пропорційним, оскільки ділянка фактично вибула із володіння власника без його волі (тобто без рішення компетентного органу щодо такої передачі), про що особа яка заволоділа майном знала або не могла не знати і тому її володіння майно не слід вважати «мирним» в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Зважаючи на вказане доводи апеляційної скарги та позову слід вважати обґрунтованими, а самі позов та апеляційну скаргу такими, що підлягають до задоволення.

Відповідно оскаржуване рішення суду слід скасувати з ухваленням нового рішення, яким позов слід задовольнити: скасувати оскаржуване рішення органу місцевого самоврядування; визнати недійсним Державний акт на право власності на земельну ділянку та витребувати земельну ділянку.

Відповідно до задоволених вимог позову та скарги слід вирішити питання про стягнення судового збору.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, ч.1 п.2, 376, ч.1 п.1-4, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и л а :

апеляційну скаргу Прокуратури Львівської області в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Львівській області - задовольнити.

Рішення Сколівського районного суду Львівської області від 19 липня 2018 року - скасувати та ухвалити у справі нове рішення, яким позов Стрийської місцевої прокуратури Львівської області в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Львівській області до Верхньосиньовидненської селищної ради Сколівського району Львівської області та ОСОБА_2, з участю третьої особи - Сколівської районної державної адміністрації Львівської області про визнання недійсними рішення та Державного акта на право власності на земельну ділянку, витребування земельної ділянки - задовольнити.

Рішення Верхньосиньовидненської селищної ради Сколівського району Львівської області № 499 від 15.12.2008 року «Про передачу у власність гр. ОСОБА_2 земельної ділянки пл. 0,07 га для ведення садівництва» - скасувати.

Державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 виданий ОСОБА_2, 03.08.2009 року (кадастровий номер земельної ділянки: НОМЕР_2, цільове призначення земельної ділянки: ведення садівництва) та зареєстрованого за № 19 - визнати недійсним.

Витребувати у ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0,0700 га для ведення садівництва, розташовану у с. Дубина Сколівського району Львівської області, кадастровий номер земельної ділянки: НОМЕР_2 на території Верхньосиньовидненської селищної ради Сколівського району Львівської області в державну власність в особі Головного управління Держгеокадастру у Львівські області.

Стягнути з Верхньосиньовидненської селищної ради Сколівського району Львівської області в користь Прокуратури Львівської області 2400 грн. сплаченого нею судового збору за подання позовної заяви.

Стягнути з ОСОБА_2 в користь Прокуратури Львівської області 2400 грн. сплаченого нею судового збору за подання позовної заяви.

Стягнути з Верхньосиньовидненської селищної ради Сколівського району Львівської області в користь Прокуратури Львівської області - 3600 грн. сплаченого нею судового збору за подання апеляційної скарги.

Стягнути з ОСОБА_2 в користь Прокуратури Львівської області - 3600 грн. сплаченого нею судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 14 лютого 2019 року.

Головуючий : Я.А. Левик

Судді: Л.Б. Струс

М.М. Шандра