Справа № 132/3661/18
Провадження № 2/132/77/19
РІШЕННЯ

Іменем України

17.01.2019 місто Калинівка

Калинівський районний суд Вінницької області

у складі:

головуючого судді: Гуцола М.П.;

за участі:

секретаря: Гордієнко А.М.;

позивача: ОСОБА_1

відповідача: ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні зали суду в м. Калинівка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Іванівська сільська рада Калинівського району Вінницької області про визнання заяви про відмову від прийняття спадщини недійсною та визначення додаткового строку для прийняття спадщини,

ВСТАНОВИВ:

11.10.2018 року до місцевого суду звернувся позивач ОСОБА_1 із позовом про відмову від прийняття спадщини недійсною та визначення додаткового строку для прийняття спадщини.

В обґрунтування позову зазначає, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року померла її мати ОСОБА_3. З 2001 року і до моменту смерті мати була зареєстрована разом з позивачкою по АДРЕСА_1.

Після смерті матері відкрилась спадщина, яка складається, зокрема, із земельної ділянки (паю) для ведення сільськогосподарського товарного виробництва, розташованої на території Іванівської сільської ради Калинівського району Вінницької області.

За життя мати залишила заповіт на сестру позивача ОСОБА_2, якій заповідала усе майно. Відповідно до заяви від 03.06.2016 року засвіченої секретарем виконавчого комітету Іванівської сільської ради Калинівського району Вінницької області, позивач ОСОБА_1 від спадкового майна, яке залишилось після смерті матері за законом, відмовилась. Однак, на даний час просить визнати дану заяву недійсною та визначити ОСОБА_1 додатковий строк, для прийняття спадщини.

Позивач в судовому засідання позовні вимоги підтримала в повному обсязі.

Відповідач позов не визнала з мотивів зазначених у відзиві.

Представник Іванівської сільської ради Калинівського району Вінницької області в судове засідання не з'явився, однак відповідно до заяви, Іванівська сільська рада просить слухати справу без їх представника,при винесенні рішення покладається на думку суду.

Заслухавши думку сторін, оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до наступного висновку.

Так, ІНФОРМАЦІЯ_1 року померла мати позивача ОСОБА_3, яка з 2001 року і до моменту смерті була зареєстрована разом із позивачем по АДРЕСА_1.

Відповідно до пенсійного посвідчення № НОМЕР_1, позивач є інвалідом другої групи загального захворювання.

Після смерті матері відкрилась спадщина, яка складається, зокрема, із земельної ділянки (паю) для ведення сільськогосподарського товарного виробництва, розташованої на території Іванівської сільської ради Калинівського району Вінницької області.

За життя мати залишила заповіт на сестру позивача, відповідача по справі ОСОБА_2 На момент відкриття спадщини та на даний час позивач є інвалідом ІІ групи, тому має право на обов'язкову частку у спадщині ( ст.1241 ЦК України).

Судом також установлено із пояснення сторін, що після смерті матері сторони домовились, що позивач відмовиться від частки своєї спадщини, оскільки вона є незначною, натомість сторони домовились, що після отримання орендної плати за земельну частку, відповідач частину коштів буде сплачувати позивачу. Однак, після смерті матері стосунки між сторонами погіршились, вони перестали спілкуватись, відповідач відмовилась віддавати частину коштів.

Окрім того, у відзиві відповідач вказує на те, що за життя її мати ОСОБА_3 розпорядилась своїм будинком, а саме переоформила його на сина позивачки, в даному будинку проживає на даний час і позивач. Тоді сторони домовились, що відповідач прийме спадщину на земельний та майновий паї, ніякої домовленості про розподіл коштів за використання земельного паю не було.

Коли позивач звернулась до Калинівської державної нотаріальної контори щоб отримати свідоцтво про право власності на спадщину в порядку спадкування за законом на обов'язкову частку, то їй пояснили, що вона подала заяву про відмову від спадщини, яка була оформлена в Іванівській сільській раді Калинівського району Вінницької області.

Позивач стверджує, що на час подачі заяви про відмову від прийняття спадщини вона помилилась стосовно природи правочину та можливих наслідків відмови від спадщини, також позивач звертає увагу на те, що заява була написана не у нотаріуса, а в Іванівській сільській раді Калинівського району.

Так, згідно ст.37 Закону України «Про нотаріат», у сільських населених пунктах уповноважені на це посадові особи органу місцевого самоврядування вчиняють такі нотаріальні дії, зокрема засвідчують справжність підпису на документах. В даному випадку секретар виконавчого комітету Іванівської сільської ради Калинівського району Вінницької області, Ковальчук Л.І. засвідчуючи підпис ОСОБА_1 діяла в межах своїх повноважень.

Судом установлено, що при оформленні ОСОБА_1 заяви, секретар сільської ради Ковальчук Л.І. пояснила позивачу, що її відмова від спадщини є беззастережною, пояснила наслідки підписання даної заяви.

Згідно ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Недійсність правочину та правові наслідки недійсності правочину закріплені у ст. ст. 215, 216 ЦК України. Так, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв'язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.

Згідно ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. У разі визнання правочину недійсним особа, яка помилилася в результаті її власного недбальства, зобов'язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки. Сторона, яка своєю необережною поведінкою сприяла помилці, зобов'язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки.

Відповідно до ст. ст. 1270, 1272 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Якщо виникнення у особи права на спадкування залежить від неприйняття спадщини або відмови від її прийняття іншими спадкоємцями, строк для прийняття нею спадщини встановлюється у три місяці з моменту неприйняття іншими спадкоємцями спадщини або відмови від її прийняття. Якщо строк, що залишився, менший як три місяці, він продовжується до трьох місяців. Якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За письмовою згодою спадкоємців, які прийняли спадщину, спадкоємець, який пропустив строк для прийняття спадщини, може подати заяву про прийняття спадщини нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

Згідно ст. 1274 ЦК України спадкоємець за заповітом має право відмовитися від прийняття спадщини на користь іншого спадкоємця за заповітом.

Спадкоємець за законом має право відмовитися від прийняття спадщини на користь будь-кого із спадкоємців за законом незалежно від черги. Спадкоємець має право відмовитися від частки у спадщині спадкоємця, який відмовився від спадщини на його користь. Якщо заповідач призначив спадкоємця, особа, на ім'я якої складений заповіт, може відмовитися від спадщини лише на користь особи, яка є призначеним спадкоємцем. Відмова від прийняття спадщини може бути визнана судом недійсною з підстав, встановлених статтями 225, 229-231 і 233 цього Кодексу.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що в ході судового розгляду даної справи позивачем не доведено суду обставини, щодо яких вона помилилась при вчиненні правочину, який є предметом спору, у його суті та наслідках, також позивачем не надано доказів помилки щодо істотних обставин правочину.

Судом є встановленим, що позивач розуміла наслідки вчинення відмови від спадщини, вчинила дану дію добровільно, без застережень певними умовами, без примусу, розуміючи суть вчиненого правочину.

Також, суд враховує, що помилка внаслідок власного недбальства чи незнання закону також не є підставою для визнання правочину недійсним.

З огляду на наведене, суд вважає позовні вимоги такими, що до задоволення не підлягають.

Крім того, позов про визначення позивачеві додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини задоволенню також не підлягає, так як позивач-спадкоємець, відмовився від спадщини і відмова від спадщини не є визнаною недійсною за рішенням суду.

Керуючись ст. ст. 202, 203, 215-216, 229, 1270, 1272, 1274 ЦК України, ст. ст. 4, 10, 76, 133, 212, 247, 259, 264, 265, 268, 273 ЦПК, суд,

УХВАЛИВ:

у задоволенні позову відмовити.

Учасники справи:

- позивач: ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, НОМЕР_2, ІПН НОМЕР_1);

- відповідач: ОСОБА_2( АДРЕСА_2, ІПН НОМЕР_3).

На рішення може бути подана апеляційна скарга протягом 30 днів з дня його постановлення до Вінницького апеляційного суду шляхом її направлення через Калинівський районний суд Вінницької області.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на його апеляційне оскарження.

У разі подання апеляційної скарги на рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: М.П.Гуцол