Справа № 466/5401/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Глинська Д.Б.
Провадження № 22-ц/811/2292/18 Доповідач в 2-й інстанції: Шандра М. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді - Шандри М.М.

суддів: Левика Я.А., Струс Л.Б.

секретаря: Бадівської О.О.

за участю: представника ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» -

Ковальчук Л.О., представників ТОВ «Аптека № 39» -

Ліпенцевої К.В., Худоби Г.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» на ухвалу Шевченківського районного суду м. Львова від 30 серпня 2018 року у справі за заявою Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» про накладення арешту в порядку статті 1057-1 ЦК України,

ВСТАНОВИЛА:

Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» звернулося до суду в порядку ст. 1057-1 ЦК України із заявою, в якій просило накласти арешт на майно, а саме: приміщення аптеки, загальною площею 109,4 кв.м., яке знаходиться за адресою: м. Львів, вул. Варшавська, 46, у зв»язку з визнанням недійсним договору іпотеки від 31 серпня 2007 року.

Заява обґрунтована тим, що рішенням від 12 жовтня 2016 року Шевченківського районного суду м. Львова по цивільній справі № 466/5401/16-ц позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Аптека №39» було задоволено та визнано недійсним договір іпотеки від 31 серпня 2007 року, укладений між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», ТОВ «Аптека №39» та ОСОБА_6, посвідчений приватним нотаріусом ЛМНО Лаврик Т.Я.

Постановою Апеляційного суду Львівської області від 01 червня 2018 року рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 12 жовтня 2016 року залишено без змін.

У своїй заяві ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» посилався на те, що наслідки недійсності правочину не застосовані, а тому звернувся до суду з даною заявою та просив її задовольнити.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 30 серпня 2018 року у задоволенні заяви Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» про накладення арешту в порядку статті 1057-1 ЦК України - відмовлено.

Ухвалу суду оскаржило Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль».

В апеляційній скарзі посилається на незаконність та необґрунтованість ухвали суду, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема, зазначає, що районний суд не врахував, що право кредитора на звернення до суду із заявою про накладення арешту на майно, яке було предметом застави (іпотеки), до виконання зобов'язання щодо повернення коштів за кредитним договором, виникає саме з моменту ухвалення судом рішення про визнання договору іпотеки недійсним, та не залежить від того, коли був укладений договір іпотеки. Також звертає увагу на положення п. 13 ст. 265 ЦПК України. Просить ухвалу суду скасувати та прийняти нову постанову про задоволення заяви.

У судовому засіданні апеляційної інстанції представник ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» Ковальчук Л.О. апеляційну скаргу підтримала, покликаючись на доводи, викладені у скарзі. Представники ТОВ «Аптека №39» - Ліпенцева К.В., Худоба Г.М. та Кінзельська Б.Я. просили апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

Згідно із ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.1, ч.6 ст. 81 ЦПК України).

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що судове рішення таким вимогам відповідає.

Судом установлено, що між ТОВ «Аптека №39», ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_6 було укладено договір іпотеки від 31 серпня 2007 року, в забезпечення кредитних зобов'язань ОСОБА_6 за кредитним договором, укладеним між ОСОБА_6 та ВАТ «Райффайзен Банк Аваль». Предметом іпотеки є нежитлове приміщення за адресою: м. Львів, вул. Варшавська, 46, що належить на праві власності ТОВ «Аптека № 39».

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 12 жовтня 2016 року, яке залишено без змін постановою Апеляційного суду Львівської області від 01 червня 2018 року, визнано недійсним договір іпотеки від 31 серпня 2007 року, укладений між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», ТзОВ «Аптека №39» та ОСОБА_6, посвідчений приватним нотаріусом ЛМНО Лаврик Т.Я.

Частиною 1 статті 1057-1 ЦК України передбачено, що у разі визнання недійсним кредитного договору суд за заявою сторони в обов'язковому порядку застосовує наслідки недійсності правочину, передбачені частиною першою статті 216 цього Кодексу, та визначає грошову суму, яка має бути повернута кредитодавцю.

Відповідно до частини 5 ст. 1057-1 ЦК України, на яку банк посилався як на підставу накладення арешту, визнаючи недійсним договір застави, який забезпечував виконання зобов'язання позичальника за кредитним договором, суд за заявою кредитодавця накладає арешт на майно, яке було предметом застави.

Частина п'ята ст. 1057-1 ЦК України, яка набрала чинності з 04.11.2012, застосовується у тому випадку, коли суд визнає недійсним договір застави. Ця норма має імперативний характер та зобов»язує суд під час вирішення питання про недійсність договору застави у випадку звернення кредитодавця із заявою накласти арешт на майно, яке було предметом застави.

Частиною першою статті 58 Конституції України закріплено загальновизнаний принцип права, відповідно до якого закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі.

У рішенні Конституційного Суду України від 9 лютого 1999 року № 1-рп/99 у справі про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів наголошується на тому, що до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ним чинності.

Заборона зворотної дії є однією з важливих складових принципу правової визначеності.

Принцип неприпустимості зворотної дії в часі нормативних актів знайшов своє закріплення в міжнародно-правових актах, зокрема і в Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини (стаття 7).

Водночас Конституція України передбачає зворотну дію законів та інших нормативно-правових актів у часі у випадках, коли вони пом»якшують або скасовують юридичну відповідальність особи.

Отже, норми Закону України № 5405-VI від 02 жовтня 2012 року, якими ЦК України доповнено статтею 1057-1, набрали чинності 04 листопада 2012 року, тобто після укладення спірного іпотечного договору, який було укладено 31 серпня 2007 року, що виключає можливість застосування зазначеної норми до спірних правовідносин.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 22.02.2017 у справі № 592/1809/15-ц.

Верховний Суд не встановив підстав відступити від цього правового висновку, що вбачається із постанови Верховного Суду від 24.10.018 у справі № 635/4427/15-ц (провадження № 61-12012св18).

Отже висновки суду першої інстанції щодо відсутності підстав накладення на приміщення аптеки, загальною площею 109,4 кв.м, яке знаходиться за адресою: м. Львів, вул. Варшавська, 46, у порядку ст. 1057-1 ЦК України є обґрунтованими та такими, що відповідають вимогам закону.

Доводи апеляційної скарги щодо застосування п.13 ст.265 ЦПК України (в редакції чинній на 15.12.2017 року), якою встановлено, що у разі визнання судом недійсним договору застави, яким забезпечується виконання позичальником своїх зобов»язань за кредитним договором, суд накладає на таке майно арешт, не обґрунтовані, оскільки на момент ухвалення рішення суду від 12 жовтня 2016 року про визнання договору іпотеки недійсним така норма не була чинною.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, ухвалу прийнято з дотриманням норм процесуального закону, а тому колегія суддів не вбачає підстав для її скасування.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» залишити без задоволення.

Ухвалу Шевченківського районного суду м. Львова від 30 серпня 2018 рокузалишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складено: 21.01.2019р.

Головуючий

Судді