Постанова

Іменем України

06 лютого 2019 року

м. Київ

справа № 607/9664/16-ц

провадження № 61-27362св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),

суддів: Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

представник позивача - Варода Павло Борисович,

відповідач - ОСОБА_3,

представник відповідача -Багранюк Віталій Сергійович,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - Багранюка Віталія Сергійовича на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 19 травня 2017 року у складі судді Братасюка В. М., рішення Апеляційного суду Тернопільської області від 23 серпня 2017 року у складі колегії суддів: Дикун С. І., Парандюк Т. С., Храпак Н. М. та касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - Вароди ПавлаБорисовича на рішення Апеляційного суду Тернопільської області від 23 серпня 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

У пункті 4 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У вересні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення коштів.

Позовна заява мотивована тим, що її син ОСОБА_3 протягом 2011-2012 років отримав від неї через систему міжнародних грошових переказів грошові кошти на загальну суму 77 000 доларів США. Вказані грошові кошти ОСОБА_3 повинен був внести на її банківський рахунок для зберігання, оскільки вона мала на меті придбати собі у майбутньому житло в Україні по поверненню зі Сполучених Штатів Америки, де вона на той час проживала.

15 серпня 2011 року вона видала на ім'я ОСОБА_3 довіреність, посвідчену приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Магдич О. О., зареєстровану у реєстрі за № 1935, терміном дії - 5 років.

У серпні 2016 року, повернувшись в Україну із Сполучених Штатів Америки, вона довідалася, що ОСОБА_3 21 червня 2013 року продав, а ОСОБА_6 на ім'я малолітньої дочки - ОСОБА_7 купила належну їй 1/2 частку квартири АДРЕСА_1. Проте кошти, отриманні за договором купівлі-продажу частини квартири, були привласнені відповідачем. На її вимогу повернути кошти він відмовив.

Крім того, вона дізналася, що за грошові кошти, одержані від продажу частини квартири, та за кошти, які вона передавала ОСОБА_3 грошовими переказами, останній придбав на своє ім'я квартиру АДРЕСА_2.

Вказувала на те, що ОСОБА_3 незаконно, без достатніх правових підстав утримує у себе її грошові кошти, ігнорує та відмовляється їх повертати.

Ураховуючи наведене, ОСОБА_1 просила суд стягнути з ОСОБА_3 на свою користь 244 863,06 грн, з яких: 100 570 грн отриманих за договором доручення, 53 802,06 грн - проценти за користування грошовими коштами, 9 632,72 грн - три проценти річних, 80 858,28 грн - інфляційні втрати. Також просила суд стягнути з ОСОБА_3 на свою користь: 8 000 доларів США, отриманих 29 січня 2011 року, 5 908,06 доларів США - проценти за користування грошовими коштами, 1 363,89 доларів США - три проценти річних за час прострочення виконання грошового зобов'язання по поверненню грошових коштів; 60 000 доларів США, отриманих 04 квітня 2011року, 43 482,30 доларів США - проценти за користування грошовими коштами, 9 908,58 доларів США - три проценти річних за час прострочення виконання грошового зобов'язання по поверненню грошових коштів; 9 000 доларів США, отриманих 02 лютого 2012 року, 5 941,58 доларів США - проценти за користування грошовими коштами, 1 261,47 доларів США - три проценти річних за час прострочення виконання грошового зобов'язання по поверненню грошових коштів, а всього на загальну суму 144 865,88 доларів США у гривнях згідно з офіційним курсом гривні до долара США, встановленого Національним банком України на день ухвалення рішення у справі.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 19 травня 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 100 570 грн, отриманих на виконання договору доручення, 53 802,06 грн - проценти за користування грошовими коштами, 9 632,72 грн - три проценти річних та 80 858,28 грн інфляційних втрат, загалом 244 863,06 грн.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1:

- 8 000 доларів США, отриманих 29 січня 2011 року, 5 908,06 доларів США - проценти за користування грошовими коштами, отриманими 29 січня 2011 року;

- 60 000 доларів США, отриманих 04 квітня 2011 року, 43 482,30 доларів США - проценти за користування грошовими коштами, отриманими 04 квітня 2011 року;

- 9 000 доларів США, отриманих 02 лютого 2012 року, 5 941,58 доларів США - проценти за користування грошовими коштами, отриманими 02 лютого 2012 року,

загалом на суму 132 331,94 доларів США, що згідно офіційного курсу Національного банку України, станом на 19 травня 2017 року, становить 3 492 239, 89 грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що між сторонами склалися стосунки, за яких спірні кошти, отримані банківськими переказами, зберігалися у відповідача без достатньої правової підстави, оскільки наявності будь-яких правочинів (договору дарування грошей в письмовій формі, тощо), визначеної законом форми, судом не встановлено, тому позовні вимоги у частині стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 100 570 грн, отриманих на виконання договору доручення, 53 802,06 грн - процентів за користування грошовими коштами, 9 632,72 грн - трьох процентів річних та 80 858,28 грн - інфляційних втрат, а загалом 244 863,06 грн; а також стягнення: 9 000 доларів США, отриманих 02 лютого 2012 року, 5 941,58 доларів США процентів за користування грошовими коштами; 60 000 доларів США, отриманих 04 квітня 2011 року, 43 482,30 доларів США процентів за користування грошовими коштами; 8 000 доларів США, отриманих 29 січня 2011 року, 5 908,06 доларів США процентів за користування грошовими коштами, загалом на суму 132 331, 94 доларів США, що становить 3 492 239, 89 грн, є обґрунтованими.

При цьому, позовні вимоги у частині стягнення трьох процентів річних суд вважав такими, що не підлягають задоволенню, оскільки у разі стягнення безпідставно набутих чи одержаних грошей нараховуються відсотки відповідно до статті 536 ЦК України й унеможливлюється стягнення трьох процентів річних від простроченої суми відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, посилаючись на правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 02 березня 2016 року у справі № 6-2491цс15.

Рішенням Апеляційного суду Тернопільської області від 23 серпня 2017 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - Багранюка В. С. задоволено частково. Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 19 травня 2017 року скасовано у частині стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1: 8 000 доларів США, отриманих 29 січня 2011 року, 5 908,06 доларів США - проценти за користування грошовими коштами, отриманими 29 січня 2011 року; 60 000 доларів США, отриманих 04 квітня 2011 року, 43 482,30 доларів США - проценти за користування грошовими коштами, отриманими 04 квітня 2011 року та відмовлено у задоволенні позову у цій частині.

Змінено розподіл судових витрат.

У решті рішення залишено без змін.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що судом першої інстанції дотримано вимоги чинного законодавства та правильно вирішено спір у частині стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 100 570 грн, отриманих на виконання договору доручення, 53 802,06 грн - процентів за користування грошовими коштами, 9 632,72 грн - трьох процентів річних та 80 858,28 грн - інфляційних втрат, а загалом 244 863,06 грн; а також стягнення: 9 000 доларів США, отриманих 02 лютого 2012 року, 5 941,58 доларів США процентів за користування грошовими коштами, оскільки відповідач не виконав зобов'язання повіреного негайно передати довірителю кошти, одержані від реалізації належної їй 1/2 частки квартири АДРЕСА_1, та обумовлених довіреністю повноважень відкрити валютний рахунок на ім'я позивача із розміщенням на ньому 9 000 доларів США, отриманих 02 лютого 2012 року, та безпідставно зберігає кошти у себе.

Апеляційний суд також вважав, що районний суд правильно врахував правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 02 березня 2016 року у справі № 6-2491цс15, вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_3 трьох процентів річних.

При цьому, апеляційний суд дійшов висновку, що переказ грошових коштів ОСОБА_1 ОСОБА_3 у сумі 8 000 доларів США, отриманих 29 січня 2011 року, та 60 000 доларів США, отриманих 04 квітня 2011 року, був вчинений добровільно, як дар матері сину для купівлі квартири, за відсутності на той час будь-яких повноважень щодо перерахування цих коштів на рахунок позивача, тому вказані грошові кошти поверненню не підлягають.

Суд вважав доводи про пропущення строку позовної давності безпідставними.

У касаційній скарзі, поданій у вересні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, представник ОСОБА_3 - Багранюк В. С., посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення у частині стягнення з ОСОБА_3 244 863,06 грн, отриманих на виконання договору доручення, 9 000 доларів США, отриманих 02 лютого 2012 року, 5 941,58 доларів США - проценти за користування грошовими коштами, отриманими 02 лютого 2012 року, та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 у цій частині.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди, встановивши наявність виданої позивачем відповідачу довіреності, помилково ототожнили її з договором доручення. Вказує, що за змістом статей 1000, 1003, 1004 ЦК України у договорі доручення мають бути чітко визначені юридичні дії, які має вчинити повірений. Проте, позивачем не доведено факт укладення між сторонами договору доручення та те, що існувала домовленість про вчинення ОСОБА_3 конкретних дій з коштами, які йому переказала позивач.

Зазначає, що суди необґрунтовано вказали про те, що позивачем строк позовної давності не пропущено з огляду на презумпцію обізнаності особи про стан своїх майнових прав. Позивач знала та схвалювала дії ОСОБА_3 щодо розпорядження отриманими коштами і не заявляла до нього будь-яких вимог до 2016 року, коли між сторонами погіршилися відносини.

У касаційній скарзі, поданій у вересні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, представник ОСОБА_1 - Варода П.Б., посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити у силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що рішення апеляційного суду у частині, якою було скасовано рішення районного суду, а саме висновок про те, що переказ грошових коштів ОСОБА_1 ОСОБА_3 у сумі 8 000 доларів США, отриманих 29 січня 2011 року, та 60 000 доларів США, отриманих 04 квітня 2011 року, був вчинений добровільно, як дар матері сину для купівлі квартири, не доведено жодним належним і допустимим доказом, побудований виключно на поясненнях відповідача. Вказує, що апеляційний суд, правильно погодившись з районним судом про безпідставне збереження кошти відповідачем у розмірі 9 000 доларів США, незрозуміло чому не вважає такими ж іншу суму коштів у розмірі 68 000 доларів США, які були отримані ним аналогічно.

Відзиви на касаційні скарги учасники процесу до суду не подали.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Справа надійшла до Верховного Суду і призначена до розгляду на 16 січня 2019 року.

10 січня 2019 року на адресу Верховного Суду надійшло клопотання представників: позивача - адвоката Вароди П. Б. і відповідача - адвоката Багранюка В. С. про відкладення розгляду справи на два тижні з метою укладення мирової угоди.

Справа була відкладена розглядом на 06 лютого 2019 року, проте заяви про затвердження мирової угоди від сторін до Верховного Суду не надійшло.

Касаційні скарги підлягають частковому задоволенню.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України передбачено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій не відповідають.

Судами встановлено, що ОСОБА_1 є матір'ю ОСОБА_3

28 січня 2011 року позивач, перебуваючи у Сполучених Штатах Америки, де йменує себе ОСОБА_1 (відповідно до записупро шлюб ОСОБА_11 і ОСОБА_1 (дівоче прізвище - ОСОБА_1) уклали шлюб 28 квітня 1996 року) через банківську установу «Ваnk of Аmеrіса» здійснила грошовий переказ на ім'я свого сина - відповідача ОСОБА_3 у сумі 8 000 доларів США, що підтверджується запитом переказу грошових коштів та авторизації від 28 січня 2011 року.

04 березня 2011 року позивач через банківську установу «Ваnk of Аmеrіса» здійснила грошовий переказ на ім'я відповідача у сумі 60 000 доларів США, що підтверджується запитом переказу грошових коштів та авторизації від 04 квітня 2011 року.

Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 29 березня 2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Магдич О. О. і зареєстрованого у реєстрі за № 705, ОСОБА_10 продала, а ОСОБА_3 купив трикімнатну квартиру АДРЕСА_2.

15 серпня 2011 року позивач під час приїзду із США в Україну видала на ім'я відповідача довіреність, посвідчену приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Магдич О. О., зареєстровану у реєстрі за № 1935, терміном дії - 5 років. Де, зокрема, у пункті 9 уповноважила повіреного (ОСОБА_3) на одержання належного їй, як довірителю (ОСОБА_1) майна, включаючи грошові суми (пенсію, перекази, вклади тощо) та у пункті 10 зазначено, що позивач уповноважує ОСОБА_3 «на відкриття від її імені рахунків у банківських та інших фінансових установах, у тому числі у валютних чи цінних паперах».

01 лютого 2012 року через банківську установу «Ваnk of Аmеrіса» ОСОБА_1 здійснила грошовий переказ на ім'я ОСОБА_3 грошових коштів у сумі 9 000 доларів США, що підтверджується запитом переказу грошових коштів та авторизації від 01 лютого 2012 року.

ОСОБА_1 на праві власності належала 1/2 частка квартири АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності па житло, виданого Міським бюро технічної інвентаризації 04 травня 1995 року на підставі розпорядження (наказу) органу приватизації від 26 квітня 1995 року № 10632, зареєстрованого 04 травня 1995 року за № 10674, що підтверджується довідкою ТОВ «Міське бюро технічної інвентаризації» від 29 серпня 2016 року № 2362.

21 червня 2013 року відповідач, діючи від імені позивача на підставі вказаної вище довіреності від 15 серпня 2011 року, продав, а ОСОБА_6 на ім'я малолітньої доньки ОСОБА_7 купила належну позивачу 1/2 частку квартири АДРЕСА_1, що підтверджується договором купівлі-продажу 1/2 частки квартири від 21 червня 2013 року, посвідченим приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Магдич О. О., зареєстрованим у реєстрі за № 908. Згідно з пунктом 4 вказаного договору продаж вчинено за 100 570 грн, які відповідач отримав під час підписання договору.

Відповідач на вимогу позивача добровільно повернути отримані кошти відмовився, вказуючи, що грошові кошти мати пересилала йому добровільно.

Встановивши, що між сторонами спору склалися стосунки, за яких спірні кошти, отримані банківськими переказами, зберігалися у відповідача без достатньої правової підстави, оскільки наявності будь-яких правочинів (договору дарування грошей в письмовій формі, тощо), визначеної законом форми судом не встановлено, суд першої інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги у частині стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 100 570 грн, отриманих на виконання договору доручення, 53 802,06 грн - процентів за користування грошовими коштами, 9 632,72 грн - трьох процентів річних та 80 858,28 грн - інфляційних втрат, а загалом 244 863,06 грн, а також стягнення: 9 000 доларів США, отриманих 02 лютого 2012 року, 5 941,58 доларів США процентів за користування грошовими коштами; 60 000 доларів США, отриманих 04 квітня 2011 року, 43 482,30 доларів США процентів за користування грошовими коштами; 8 000 доларів США, отриманих 29 січня 2011 року, 5 908,06 доларів США процентів за користування грошовими коштами, загалом на суму 132 331, 94 доларів США, що становить 3 492 239, 89 грн, є обґрунтованими.

При цьому, позовні вимоги у частині стягнення трьох процентів річних суд вважав такими, що не підлягають задоволенню, оскільки у разі стягнення безпідставно набутих чи одержаних грошей нараховуються відсотки відповідно до статті 536 ЦК України й унеможливлюється стягнення трьох процентів річних від простроченої суми відповідно до частини другої статті 625 ЦК України.

Апеляційний суд вказав, що судом першої інстанції дотримано вимоги чинного законодавства та правильно вирішено спір у частині стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 100 570 грн, отриманих на виконання договору доручення, 53 802,06 грн - процентів за користування грошовими коштами, 9 632,72 грн - трьох процентів річних та 80 858,28 грн - інфляційних втрат, а загалом 244 863,06 грн; а також стягнення: 9 000 доларів США, отриманих 02 лютого 2012 року, 5 941,58 доларів США процентів за користування грошовими коштами, оскільки відповідач не виконав зобов'язання повіреного негайно передати довірителю кошти, одержані від реалізації належної їй 1/2 частки квартири АДРЕСА_1, та обумовлених довіреністю повноважень відкрити валютний рахунок на ім'я позивача із розміщенням на ньому 9 000 доларів США, отриманих 02 лютого 2012 року, та безпідставно зберігає кошти у себе.

При цьому, апеляційний суд дійшов висновку, що переказ грошових коштів ОСОБА_1 ОСОБА_3 у сумі 8 000 доларів США, отриманих 29 січня 2011 року, та 60 000 доларів США, отриманих 04 квітня 2011 року, був вчинений добровільно, як дар матері сину для купівлі квартири, за відсутності на той час будь-яких повноважень щодо перерахування цих коштів на рахунок позивача, тому вказані грошові кошти поверненню не підлягають.

Проте, з такими висновками судів попередніх інстанцій погодитися не можна.

Відповідно до частини першої статті 1000 ЦК Україниза договором доручення одна сторона (повірений) зобов'язуєтьсявчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки довірителя.

Договором доручення може бути встановлено виключне право повіреного на вчинення від імені та за рахунок довірителя всіх або частини юридичних дій, передбачених договором. У договорі можуть бути встановлені строк дії такого доручення та (або) територія, у межах якої є чинним виключне право повіреного (частина друга статті 1000 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 1006 ЦК Україниповірений зобов'язаний: повідомляти довірителеві на його вимогу всі відомості про хід виконання його доручення, після виконання доручення або в разі припинення договору доручення до його виконання негайно повернути довірителеві довіреність, строк якої не закінчився, і надати звіт про виконання доручення та виправдні документи, якщо це вимагається за умовами договору та характером доручення, негайно передати довірителеві все одержане у зв'язку з виконанням доручення.

У статті 212 ЦПК України у редакції 2004 року, чинній на час розгляду судами справи, визначено, що суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність та взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови в їх прийнятті.

Частиною першою статті 57 ЦПК України 2004 року, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 58 ЦПК України 2004 року).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 10 ЦПК України 2004 року).

Відповідно до положень частини третьої статті 10 та частин першої та четвертої статті 60 ЦПК України 2004 року, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Задовольняючи частково позов ОСОБА_1, пославшись на видану останньою довіреність ОСОБА_3 від 15 серпня 2011 року, суди не встановили належним чином усіх обставин справи та не врахували, що позивачем не надано доказів укладення з відповідачем договору доручення та судами не було встановлено, які саме конкретні дії повинен був вчинити відповідач на виконання такого договору.

Пославшись на довіреність від 15 серпня 2011 року, якою відповідач був уповноважений на здійснення певних дій від імені та в інтересах позивача, суди не врахували, що у договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити повіреному. Дії, які належить вчинити повіреному, мають бути правомірними, конкретними та здійсненними (стаття 1003 ЦК України). Повірений зобов'язаний вчиняти дії відповідно до змісту даного йому доручення (частина перша статті 1004 ЦК України).

Суди не надали належної правової оцінки змісту вказаної довіреності та не дослідили, чи містить вона чітко визначені юридичні дії, які повинен був вчинити ОСОБА_3 Зокрема, судами не було вказано, чим підтверджується, що останньому було доручено саме відкрити рахунок у банку та поповнити його на 9 000 доларів США, про що було вказано судами, як про доведений факт.

Вказуючи, що 9 000 доларів США були отримані 02 лютого 2012 року відповідачем за договором доручення, а 8 000 доларів США та 60 000 доларів США були отримані ним 29 січня 2011 року та 04 квітня 2011 року, відповідно, у дар від позивача, апеляційний суд не зазначив, чим підтверджуються ці обставини та не врахував, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина четверта статті 60 ЦПК України 2004 року).

Крім того, суди дійшли суперечливих висновків, застосувавши одночасно норми статей 1006 та 1212 ЦК України.

Так, відповідно до статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Положення цієї глави застосовуються також до вимог про:

1) повернення виконаного за недійсним правочином;

2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння;

3) повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні;

4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Згідно з положеннями статті 1213 ЦК України набувач зобов'язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі.

У разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна.

Вказавши, що між сторонами існують правовідносини щодо виконання договору доручення та стягуючи з відповідача кошти, як збережені без достатньої правової підстави, суди не врахували, що наявність договірних відносин виключає можливість застосування норм матеріального права, які регулюються Главою 83 ЦК України про набуття, збереження майна без достатньої правової підстави.

Таким чином, судові рішення судів попередніх інстанцій не мотивовані належним чином.

Отже, вирішуючи спір, суди у порушення вимог статей 212-214, 316 ЦПК України 2004 року належним чином не встановили усі необхідні обставини, які мають значення для правильного вирішення спору, формально розглянули справу, не забезпечили повного та всебічного її розгляду, не надали належної оцінки доводам учасників процесу та наданим ними доказам, не встановили належним чином правовідносин, які склалися між сторонами, та нормами матеріального права, які їх регулюють, що призвело до передчасного висновку про часткове задоволення позову ОСОБА_1

Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Оскільки суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати нові обставини, які не були встановлені судами попередніх інстанції, збирати та надавати оцінку доказам, порушення норм процесуального права допущені обома судами, то справу необхідно передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

При новому розгляді справи, у разі визнання вимог позивача або їх частини обґрунтованими, судам необхідно перевірити доводи, наведені у касаційній скарзі відповідача, щодо пропуску строку позовної давності.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно з частиною четвертою статті 411 ЦПК України справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 411, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційні скарги представника ОСОБА_3 - Багранюка Віталія Сергійовича та представника ОСОБА_1 - Вароди Павла Борисовича - задовольнити частково.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 19 травня 2017 року та рішення Апеляційного суду Тернопільської області від 23 серпня 2017 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: Б. І. Гулько

Є. В.Синельников

С. Ф. Хопта

Ю. В. Черняк