Дата документу 09.04.2019 Справа № 320/3940/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний номер 320/3940/18 Головуючий у 1-й інстанції Редько О.В.
Номер провадження 22-ц/807/374/19 Суддя-доповідач ОСОБА_1
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 квітня 2019 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

Головуючого Полякова О.З.

суддів: Кухаря С.В.,

ОСОБА_2

при секретарі: Бабенко Т.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління Державної фіскальної служби у Запорізькій області на рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 11 червня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_3, в інтересах якого діє адвокат ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання договору дарування дійсним,-

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2018 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_5 про визнання договору дарування дійсним.

В обґрунтування позову позивач зазначав, що ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 є його рідним братом. Вони, сумісно з братом та з батьком ОСОБА_5, з середини 90-х років здійснювали активну підприємницьку діяльність. Були власниками низки великих крамниць по торгівлі побутової техніки, та кількох Мелітопольських підприємств, у тому числі великими заводами: ТОВ «Мелітопольським півовареним заводом», «Мелітопольським Автогідроагрегатом» (ТОВ «АГАТ»), «Мелітопольським заводом підшипників ковзання», Мелітопольським бізнесцентром (ТОВ «Лігіон»), та іншими підприємства на території України. Крім того, сумісно з братом та з батьком з 90-х років здійснювали активну політичну діяльність. Брат позивача - ОСОБА_6 з батьком ОСОБА_5 багаторазово обирались депутатами міської і обласної ради депутатів різних скликань, позивач з листопада 2012 р. двічі обраний Народним депутатом України. В результаті чого, родина позивача має певні майнові активи та грошові статки. Так як, позивач будучи обраним державним службовцем в ОСОБА_7 України, з листопада 2012 p., був зобов'язаний вийти з складу засновників будь яких підприємств, у т.ч. Мелітопольського підприємства ТОВ «АГАТ», який має величезні активи, у вигляді багатьох крупних майнових комплексів, з величезною кількістю дорогоцінного обладнання. Сконцентровані активи дозволяли на вказаному підприємстві працювати в 90-х роках до 6000 працівників, які працювали в три зміни. В зв'язку з процедурою виходу позивача зі складу засновників ТОВ «АГАТ», у 2013 p., повна доля активів продовжувала належати його родині. Наприкінці березня 2013 р. у позивача та його брата відбулась бесіда, в ході якої він повідомив, що має бажання подарувати позивачеві певні грошові статки, у вигляді 20000000 грн., на що погодився позивач. З цією метою 2 квітня 2013 р., за своїм місцем мешкання, позивач та його брат, використовуючи зразок з електронної мережі Інтернету, склали письмовий Договір дарування від 02.04.2013 р., у присутності їхнього загального знайомого ОСОБА_8, здійснили передачу готівкових грошових коштів, на суму 20 000 000 грн, відповідно ОСОБА_8 прийому передачі грошових коштів, з дотриманням вимог ст.717 ЦК України.

Відповідно до вищевказаного договору, ОСОБА_6 передав позивачеві 20000000 грн., на підтвердження чого вони уклали ОСОБА_8 прийому-передачі від 02.04.2013 року в присутності знайомого ОСОБА_8, отримавши його особисту підпис.

04 травня 2013 року ОСОБА_6 помер. ОСОБА_5, являючись єдиним спадкоємцем 1-ї черги за законом, 19 червня 2013 року звернувся з заявою до Мелітопольської нотаріальної контори та прийняв спадщину після померлого. До складу спадщини ввійшло певне майно та право вимоги майна та грошових коштів. 22 листопада 2013р. відповідач отримав відповідне Свідоцтво про право на спадщину, після померлого сина ОСОБА_6

ОСОБА_5 не погоджується з подарунком такої великої грошової суми, мотивуючи , що саме він є спадкоємцем всього майна та грошових сум після смерті ОСОБА_6 В листопаді 2014 р. та в лютому 2015 р. позивач отримав від батька листи щодо яких він вимагає повернення грошових коштів, раніше подарованих йому братом, до теперішнього часу ситуація не врегульована.

На підставі викладеного, з урахуванням уточнень, позивач просив суд встановити юридичний факт укладання 02 квітня 2013 року Договору дарування грошових коштів на суму 20000000 грн. між ОСОБА_6 та ОСОБА_3, та визнати цей договір дійсним.

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 11 червня 2018 року позов задоволено. Встановлено юридичний факт укладення 02 квітня 2013 року договору дарування грошових коштів на суму 20000000 грн. між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 Визнано договір дарування грошових коштів на суму 20000000 грн. укладений 02 квітня 2013 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_3В -дійсним.

На зазначене рішення суду, Головне управління Державної фіскальної служби у Запорізькій області, особа, яка не приймала участі у справі подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

03 вересня 2018 року на адресу апеляційного суду надійшов відзив ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 на апеляційну скаргу ГУ Державної фіскальної служби у Запорізькій області. Зазначає, що рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 11 червня 2018 року питання про права, свободи, інтереси апелянта не вирішувалось, а отже апеляційне провадження підлягає закриттю на підставі п. 3 ч. 1 ст. 362 ЦПК України.

07 вересня 2018 року від відповідача ОСОБА_5 надійшов відзив на апеляційну скаргу. Рішення суду першої інстанції на його думку ухвалено на основі повно та всебічно досліджених обставин справи. Також вважає, що апеляційне провадження підлягає закриттю, оскільки апелянт не має жодного відношення до рішення суду першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню наступних підстав..

Статтею 13 ЦПК України, передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно гуртуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 4 ЦПК України, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до ст. 12 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення не відповідає.

У відповідності до вимог частини другої ст. 367 ЦПК України апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За частиною четвертою ст..367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги,якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права,які є обов язковою підставою для скасування рішення,або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно зі ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Статтею 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Так, задовольняючи позов, суд першої інстанції зазначив, що позивач на законних підставах був обдарований грошовими коштами та є їх законним власником, оскільки договір виконаний в повному обсязі, а саме грошові кошти передані йому своєчасно. Окрім цього, враховуючи, що відповідач ОСОБА_5 проти задоволення позову не заперечує, суд дійшов висновку про наявність підстав для його задоволення.

З зазначеним висновком суду колегія не погоджується з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ст.ст.13, 78, 81 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до вимог цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб які беруть участь у справі. При цьому кожна із сторін зобов»язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За приписами ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Так, з матеріалів справи вбачається, що 02 квітня 2013 року у простій письмовій формі між ОСОБА_6 /дарувальник/ та ОСОБА_3 /обдарований/ укладено договір дарування грошових коштів, за умовами якого дарувальник передав, а обдарований прийняв у дар гроші в сумі 20000000 грн. (а.с. 7-8).

У пункті 9 цього Договору зазначено, що сторони повинні в двохмісячний термін з дня підписання договору нотаріально засвідчити вказаний договір за рахунок дарувальника.

Як вбачається з акту прийому-передачі грошових коштів від 02.04.2013р., відповідно до договору дарування від 02.04.2013р. дарувальник передав, а обдарований прийняв грошові кошти у розмірі 20000000 грн. (а.с. 9).

Як вбачається з матеріалів справи, 04 травня 2013 року ОСОБА_6 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть І-ЖС №266225 від 07.05.2013 р., виданим Відділом реєстрації актів цивільного стану по м. Мелітополю міськрайонного управління юстиції Запорізької області, актова запис №757 (а.с.10).

Договір дарування є особливою формою договорів, який опосередковує безоплатну передачу майна у власність від однієї сторони (дарувальника) до іншої сторони (обдарованого).

Відповідно до ст.717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Відповідно до ч.1 ст.718 ЦК України, дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі.

Відповідно до ч.5 ст.719 ЦК України договір дарування валютних цінностей на суму, яка перевищує пятдесятикратний розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Поняття валютних цінностей визначені у ст.1 Декрету Кабінету Міністрів «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». До них належать не тільки іноземна валюта у вигляді грошових знаків та на рахунках в банках та кредитно - фінансових установ за межами України, не тільки банківські метали, а і валюта України. Тобто, договір дарування на суму 20000000 гривень підлягав нотаріальному посвідченню, а відтак є нікчемним.

Відповідно до ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Договір дарування є одностороннім договором. Належність дарування до односторонніх договорів не позбавляє його ознак двостороннього правочину, для укладання якого необхідне волевиявлення двох сторін (дарувальника і обдаровуваного).

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Відповідно до ч.2 ст.220 ЦК України, якщо сторони домовились щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулось повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Однією з умов застосування цієї норми та визнання правочину дійсним в судовому порядку є встановлення судом факту безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрата стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин.

Цей висновок відображений у постанові Верховного Суду України від 06.09.2017р. у справі № 6-1288цс 17.

Однак, у рішенні не наведено жодних доказів і мотивів, за яких суд дійшов такого висновку. Не зазначено в чому саме полягало ухилення ОСОБА_6 від нотаріального посвідчення договору дарування,він мав фактичні наміри нотаріального посвідчення договору , коли такі обставини мали місце, і взагалі зі змісту п.9 договору дарування не можливо зробити висновок на кого зі сторін покладений цей обовязок.

За життя ОСОБА_6 доказів, що будь хто зі сторін заявляв до іншого вимоги з цього приводу нє має ,що свідчить про відсутність спору.

Колегія суддів звертає увагу на те, що у відповідності до вимог ст. 76 ЦПК України - доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

В матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, які б свідчили про те, що ОСОБА_6 ухилявся від нотаріального посвідчення договору. Як не міститься й доказів, які б свідчили про те, що нотаріальному посвідченню договору дарування перешкоджала обставина, яка не залежала від його волі. Посилання ОСОБА_3 на велику вартість послуг посвідчення, що складало більш ніж 200000 грн. (1%) від вартості подарунка не є такою обставиною, в розумінні ч. 2 ст. 219 ЦК України.

Таким чином, у суду першої були відсутні правові підстави для визнання договору дарування грошових коштів від 02.04.2013 року дійсним.

Окрім цього, судом першої інстанції не взято до уваги положення статті 257 ЦК України, якою встановлюється трирічний строк для звернення до суду за захистом свого цивільного права або інтересу. Не зясовано, за яких підстав по спливу пяти років після укладання договору, ОСОБА_3 звернувся до суду про визнання цього договору дійсним.

Заявляючи позов про визнання договору дійсним, ОСОБА_3 вказував, що відповідач по справі ОСОБА_5 який є єдиним спадкоємцем першої черги за законом, не погоджується з подарунком такої великої грошової суми, що покладено в основу рішення суду і створює наявність спору між сторонами у справі, за вирішенням якого мало місце звернення до суду і ухвалення рішення, яке ні ОСОБА_3, ні ОСОБА_5 не оскаржили. Окрім того, в матеріалах справи міститься відзив відповідача на позовну заяву, згідно якого він не заперечує щодо задоволення позовної заяви в разі встановлених законних підстав судом (а.с. 31-32). Таким чином, позивачем не вказано в позовній заяві, а судом першої інстанції не встановлено під час розгляду справи, які саме права, свободи або інтереси позивача порушено внаслідок не посвідчення договору дарування коштів, враховуючи, що відповідач проти задоволення позову не заперечував. Тобто, між сторонами фактично відсутній спір.

Також про відсутність спору між ОСОБА_3 та ОСОБА_5,який є спадкоємцем після смерті сина ОСОБА_6 та необхідності його вирішення в судовому порядку свідчить та обставина ,що за вимогами ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов язки ,що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті,а договір дарування за своєю суттю є реальним договором і згідно до ч.1 ст.722 ЦК України право власності обдарованого на дарунок виникає з моменту його прийняття.

Окрім цього ч.1 ст.315 ЦПК України визначений перелік справ про встановлення фактів,що мають юридичне значення, і встановлення в судовому порядку такого юридичного факту - як укладання правочину нормами ЦПК України не передбачено.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ГУ Державної фіскальної служби у Запорізькій області підлягає задоволенню, а рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 11 червня 2018 року необхідно скасувати та прийняти нову постанову, якою відмовити у задоволенні позову ОСОБА_3, в інтересах якого діє адвокат ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання договору дарування дійсним.

В силу вимог ч.1,13ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат отже, необхідно стягнути з ОСОБА_5 на користь ГУ Державної фіскальної служби у Запорізькій області судові витрати сплачені за подання апеляційної скарги у розмірі 1057,20 грн. (а.с. 56).

Керуючись ст. ст.141, 376,381-384 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної фіскальної служби у Запорізькій області - задовольнити.

Рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 11 червня 2018 року у цій справі - скасувати, прийняти нову постанову, з а якою:

«У задоволенні позову ОСОБА_3, в інтересах якого діє адвокат ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання договору дарування дійсним - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь Головного управління Державної фіскальної служби у Запорізькій області понесені судові витрати в сумі 1057 (одна тисяча п'ятдесят сім) гривень 20 копійок.»

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 12 квітня 2019 року.

Головуючий:

Судді: