_____________________________________________________________________________________________________________________
Провадження № 2/520/976/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.02.2019 року

Київський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого - судді Калініченко Л.В.

при секретарі Кирикової О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою

ОСОБА_1

до ОСОБА_2

про збільшення розміру аліментів

та стягнення додаткових витрат на утримання дитини,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 01 жовтня 2018 року звернулась до Київського районного суду міста Одеси з позовом до ОСОБА_2 про збільшення розміру аліментів та стягнення додаткових витрат на утримання дитини, в якій позивач просить суд збільшити розмір аліментів та стягувати з відповідача на її користь аліменти на неповнолітню ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, щомісячно у розмірі 50% від прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття, а також стягнути з відповідача на користь позивача додаткові витрати на утримання неповнолітньої ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, щомісячно в сумі 500 гривень.

В обґрунтування вказаних позовних вимог позивач посилається на те, що рішенням Київського районного суду м. Одеси від 20.03.2014 року у справі №520/730/14-ц з відповідача на користь позивача були стягнуті аліменти на утримання доньки та сина у твердій грошовій сумі в розмірі 700 гривень до досягнення сином повноліття, тобто до 29.04.2018 року, а потім по 400 гривень до досягнення дочкою повноліття, тобто до 04.01.2023 року.

Позивач зазначила, що з часу ухвалення вказаного рішення, її доходи значно зменшились та вона потребує більшої допомоги на утримання дітей.

При цьому, відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України в редакції № 2037-УІІІ від 17.05.2017 року, мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

При цьому, як стверджує позивачка, відповідач працює та отримує постійний дохід, а інших реальних утриманців у нього не має.

Враховуючи викладені обставини, позивач вважає, що розмір аліментів, який відповідач має сплачувати на утримання її дочки має бути приведений у відповідність із вимогами закону та становити щомісячно у розмірі 50% від прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку.

Відповідно до автоматизованої системи документообігу суду цивільну справу за вказаною позовною заявою було розподілено судді Калініченко Л.В.

Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 17 жовтня 2018 року прийнято вказану позовну заяву до розгляду, відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження та призначено дату, час і місце проведення підготовчого судового засідання.

23 листопада 2018 року до суду надійшов відзив на позовну заяву від відповідача ОСОБА_2, в якому останній просить суд відмовити у задоволенні вказаного позову, посилаючись на те, що підстави, які визначені законом для можливого збільшення розміру стягуємих аліментів відсутні, його матеріальний стан не покращився, він є особою, яка має інвалідність ІІ-ої групи, інших доходів крім пенсії не має.

16 січня 2019 року судом було ухвалено закрити підготовче судове засідання та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні.

В судове засідання 15.02.2019 року позивач по справі не зявилась, про дату, час і місце проведення якого повідомлена належним чином, однак 09.01.2019 року надала до суду заяву в якій позов підтримала, просить суд задовольнити, розгляд справи провести за її відсутності.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання 15.02.2019 року не зявився, про дату, час і місце проведення якого повідомлявся належним чином, однак 15.02.2019 року представник надав до суду заяву, в якій позов не визнав, просив суд врахувати пояснення викладені у відзиві на позовну заяву, розгляд справи провести за її відсутності.

Згідно з ч.3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів.

У звязку з поданням сторонами по справі заяв про розгляд справи за їх відсутності, судом було ухвалено провести розгляд справи в судовому засіданні за відсутності сторін по справі.

Дослідивши та вивчивши документи наявні в матеріалах справи, суд вважає позов не підлягаючим задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, сторони по справі перебували у шлюбі, за час перебування в якому мають спільних дітей: повнолітнього сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 та неповнолітню дочку ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3.

20 березня 2014 року Київським районним судом міста Одеси ухвалено рішення по справі №520/730/14-ц, яким ухвалено стягувати з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 аліменти на ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 та неповнолітню дочку ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, у розмірі 700 гривень щомісячно, починаючи з 23 січня 2014 року по 29 квітня 2018 року та ухвалено в подальшому стягувати з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 аліменти на ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, у розмірі 400 гривень щомісячно, починаючи з 30 квітня 2018 року по 04 січня 2023 року.

Відповідно до свідоцтва про зміну імені серії І-ЖД №009876, ОСОБА_5 змінила прізвище на «Мероняк», про що 29 вересня 2015 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Київському районі Одеського міського управління юстиції зроблено актовий запис №73.

Позивач зазначає, що на цей час їй недостатньо цих коштів, як матеріальної допомоги для утримання дочки, що зумовлено зростанням цін, а також тим, що на цей час вона не працює.

Крім того, як стверджує позивачка, відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України в редакції № 2037-УІІІ від 17.05.2017 року, мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

У звязку з чим, позивач вважає, що розмір стягуваємих аліментів на неповнолітню дочку повинен бути збільшений у відповідності до встановленого законом мінімального розміру аліментів, а саме в сумі 50% від прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку.

Спірні правовідносини регулюються положеннями СК України.

Згідно з частиною другою статті 150 СК України, батьки зобов'язані піклуватись про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

За частинами першою та другою статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Відповідно до частин 1, 2 статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до статті 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Статтею 181 СК України передбачено, що способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.

Так, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі (частина третя статті 181 СК України).

Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.

У силу положень статей 183, 184 СК України суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у вигляді частки від заробітку (доходу) матері, батька дитини або у твердій грошовій сумі.

Підстави визначення розміру аліментів у частках до заробітку (доходу) або у твердій сумі визначаються з урахуванням як положень статті 182 СК України, так і положень статей 183, 184 СК України.

Сімейний кодекс України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов'язує їх зі способом присудження (частина третя статті 181 СК України).

Відповідно до ст. 192 СК розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Як розяснено в п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15 травня 2006 р. «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров'я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.

Виходячи з наведених положень закону, правом на звернення до суду з позовом про зміну способу стягнення аліментів наділена особа, з якою проживає дитина, але задоволення такого позову залежить від доведеності підстав для зміни способу стягнення аліментів, а тому є правом суду, а не його обов'язком.

Так, при вирішенні вимог щодо зміни способу та розміру раніше стягнутих аліментів суд зобовязаний зясувати матеріальний та сімейний стан як платника аліментів, так і стягувача, зміни, які відбулися - погіршення чи поліпшення їх здоровя, зміни матеріального та сімейного стану та інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Так, позивачем не надано до суду жодних доказів того, що з березня 2014 року по теперішній час змінився матеріальний або сімейний стан відповідача та не доцільно стягувати з відповідача аліменти у твердій грошовій сумі, визначеній рішенням Київського районного суду м. Одеси від 20.03.2014 року по цивільній справі №520/730/14-ц.

Обставини, на які посилається позивач, як на підставу зміну способу стягнення аліментів, були враховані при визначенні розміру аліментів, що підлягають стягненню та на даний час не змінилися.

Щодо доводів позивача про необхідність зміни способу стягнення аліментів, оскільки встановлений Законом обовязковий мінімальний розмір аліментів становить 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, суд вважає також необґрунтованими виходячи з наступного.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів» від 17 травня 2017 року № 037-VIII частину другу статті 182 СК України викладено в такій редакції: «Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Отже, вказаним законом збільшено мінімальний розмір аліментів, які підлягають стягненню з платника аліментів. Визначаючи розмір аліментів на дитину (дітей), суд не може визначити їх розмір на одну дитину менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (до внесення змін у статтю 182 СК України - 30%).

Статтею 192 СК України передбачено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

У статті 192 СК України закріплено вичерпний перелік обставин, які можуть бути підставою для зміни розміру аліментів.

Зміна законодавцем мінімального розміру аліментів, які підлягають стягненню з платника аліментів на одну дитину, не є підставою для зміни розміру аліментів відповідно до статті 192 СК України.

З огляду на викладене, суд виходить з того, що суд не визначає мінімальний розмір аліментів на одну дитину, оскільки такий визначено законом.

Визначаючи розмір аліментів, суд враховує, що їх розмір на одну дитину не може бути меншим, ніж визначено законом (частина друга статті 182 СК України).

Верховний Суд України у пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 15 травня 2006 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз'яснював, що зміна законодавства в частині визначення мінімального розміру аліментів на одну дитину не є підставою для перегляду постановлених раніше судових рішень про їх стягнення.

Отже, збільшення мінімального розміру аліментів на одну дитину, який визначено законом, не є підставою для пред'явлення позову про зміну розміру аліментів.

Саме до такого правового висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 04.07.2018 року по справі 536/1557/17.

На підставі викладеного, суд вважає, що позовні вимоги позивача в частині збільшення розміру аліментів є необґрунтованими, а відтак задоволенню не підлягають.

Також, суд вважає за необхідне зазначити, що позивач не позбавлена права звернення з заявою до виконавчої служби щодо нарахування аліментів у визначеному законодавством мінімальному розмірі, оскільки такий розмір є законодавчо визначеним і не потребує відповідного судового рішення, яким такий розмір визначається.

Щодо вимоги позивача про стягнення додаткових витрат в сумі 500 гривень щомісячно на її користь на неповнолітню дочку ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, суд зазначає наступне.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 185 СК України, той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов'язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення.

Отже, виходячи з результатів аналізу ст. 185 СК України додаткові витрати присуджуються на дитину за наявності в одного з батьків, з яким проживає дитина, додаткових витрат, викликаних особливими обставинами, зокрема необхідністю в розвитку дитини за наявності в неї здібностей, талантів, у зв'язку з її хронічною хворобою, лікуванням, каліцтвом тощо.

За положеннями п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» судам роз'яснено, що до передбаченої ст. 185 СК України участі в додаткових витратах на утримання дитини, викликаних особливими обставинами (розвитком її здібностей, хворобою, каліцтвом тощо), можна притягати лише батьків. У цих випадках ідеться про фактично зазнані або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі.

В обґрунтування заявлених вимог про стягнення з відповідача додаткових витрат в розмірі 500 гривень до досягнення дитиною повноліття позивач зазначала, що їх дочка потребує займатись плаванням у басейні, що коштує 600 гривень щомісячно, та витрат на лікування у лікаря ортодонта.

Зокрема, позивачем надано як докази несення додаткових витрат копію листа, в якому ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, рекомендовано проходження курсів плавання.

Розмір додаткових витрат на дитину повинен обґрунтовуватись відповідними документами (наприклад, витрати на спеціальний медичний догляд - довідкою медичного закладу про вартість медичних послуг; витрати на лікування, на санаторно-курортне лікування - виписками з історії хвороби дитини, рецептами лікарів, довідками, чеками, рахунками, проїзними документами тощо).

Зокрема, позивач не навела особливих обставин, які б свідчили про необхідність стягнення з відповідача додаткових витрат, які викликані розвитком здібностей дитини, хворобою, каліцтвом тощо.

Крім того, позивачем не надано до суду доказів на підтвердження того, що дійсно неповнолітня дочка записана на курси плавання та позивачем здійснюється їх сплата.

Копія листа на якому зазначено інформація, що групове плавання коштує 600 гривень на місяць, не приймається судом як належний доказ, оскільки не містить інформації якою особою встановлені ці тарифи, яка організація здійснює навчання дітей, що позивачем укладено відповідний договір на плавання дитини, та сума вартості таких занять.

У свою чергу, займання дитиною плаванням в переважній більшості відноситься до загального розвитку дитини, і є не обов'язковим, а добровільним волевиявленням одного із батьків, у даному випадку матері.

Доказів на підтвердження посилань, що неповнолітня дочка сторін має постійне регулярне лікування, чим позивач вимушена постійно нести витрати на дитину до суду не надано.

З огляду на вищевикладені обставини, надавши аналіз наявним у справі доказам, керуючись нормами діючого сімейного законодавства, що регулює спірні правовідносини, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення вимог позивача про стягнення з відповідача на її користь додаткових витрат на утримання дочки у зазначеному позивачем розмірі, оскільки позивачем неналежно сформовано доказову базу щодо понесення нею саме додаткових витрат на утримання дитини, тобто на розвиток її особливих здібностей, витрат на її спеціальне лікування, враховуючи, що додаткові витрати не є додатковим стягненням коштів на утримання дитини.

Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обовязку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обовязок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю змагальні документ, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод.

Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

З урахуванням вищевикладеного, аналізуючи наведені норми законів та докази по справі, надавши оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу окремо, суд дійшов висновку, що позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про збільшення розміру аліментів та стягнення додаткових витрат на утримання дитини є необґрунтованими, а відтак позов ОСОБА_6 задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 77, 81, 141, 211, 263-265, 352, 354 ЦПК України, п. 15.5 Перехідних положень Розділу ХІІІ ЦПК України,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 (місце проживання: 65113, АДРЕСА_1) до ОСОБА_2 (місце проживання: 65113, АДРЕСА_1) про збільшення розміру аліментів та стягнення додаткових витрат на утримання дитини відмовити.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Одеської області шляхом подання до Київського районного суду м. Одеси апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду складено 15 лютого 2019 року.

Головуючий Калініченко Л. В.