У Х В А Л А

Іменем України

Справа № 285/540/16-ц

провадження № 6/0285/30/19

14 лютого 2019 року м. Новоград-Волинський

Новоград-Волинський міськрайонний суд Житомирської області в складі:

головуючого судді…..ОСОБА_1

за участю ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу

за поданням Новоград-Волинського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Житомирській області (далі ДВС)

про примусове входження до житла,

ВСТАНОВИВ:

Від ДВС 14.02.2019 до суду надійшло подання про примусове проникнення до будинку №29В, по вул. Залізничній, в м. Новоград-Волинський Житомирської області (далі Будинок) для виселення ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з її малолітніми дітьми.

Подання обґрунтовано тим, що на виконанні у відділі ДВС знаходиться виконавчий лист № 285/540/16-ц, виданий Новоград-Волинським міськрайонним судом 09.03.2017, про усунення перешкоди ОСОБА_5 у володінні, користуванні та розпорядженні Будинком, шляхом виселення ОСОБА_3, ОСОБА_4 та малолітніх дітей ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, без надання іншого житлового приміщення (далі Виконавчий лист). ОСОБА_3 та ОСОБА_4 неодноразово належаним чином повідомлялись про час та дату проведення виконавчих дій, але добровільно виконувати рішення суду відмовляються.

Представник ДВС в судове засідання не прибула.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України повне фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ст.129 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України, яке є обов'язковим до виконання. Виконання судового рішення у визначеному законом порядку забезпечує держава, а контроль за його виконанням здійснює суд.

Недоторканність житла є однією з конституційних гарантій громадян (ст.30 Конституції України, ст.311 ЦК). Разом з тим, ця гарантія не поширюється на випадки, коли суспільні інтереси вимагають правомірного обмеження прав людини, зокрема, для захисту прав і законних інтересів інших членів суспільства. Обмеження права особи на недоторканність житла, яке визначено в Конституції України й міжнародно-правових актах, визнається легітимним втручанням держави в права людини з метою забезпечення загального блага.

Одним із судових рішень, що допускає проникнення до житла чи до іншого володіння особи є ухвала суду про примусове проникнення до житла під час виконання судових рішень у цивільних справах (ст.439 ЦПК).

Статтею 18 Закону України «Про виконавче провадження» (далі Закон) визначені певні права виконавця при здійсненні виконавчого провадження, у тому числі: за наявності вмотивованого рішення суду про примусове проникнення до житла безперешкодно входити до житлових та інших приміщень боржника - фізичної особи, проводити в них огляд, у разі потреби примусово відкривати їх в установленому порядку із залученням працівників поліції, опечатувати такі приміщення, арештовувати тощо.

Аналіз положень Закону та процесуальних норм дає підстави для висновку, що законодавець збалансував права як особи, що ініціює питання звернення з поданням до суду про примусове проникнення до житла, так і особи, щодо якої такі заходи застосовано. При цьому питання про примусове проникнення до житла вирішується не інакше як шляхом прийняття вмотивованої ухвали суду з додержанням принципу верховенства права.

Судом встановлено, що державним виконавцем ДВС проводяться виконавчі дії у відкритому постановою від 15.03.2017 виконавчому провадженні №53573849 по примусовому виконанню Виконавчого листа. В строк, наданий державним виконавцем для самостійного виконання, рішення боржником не виконано, у зв'язку з чим розпочато примусове його виконання.

20.04.2017, 22.01.2019, 05.02.2019 державним виконавцем здійснювалися виходи за адресою проживання боржника для виселення ОСОБА_3, ОСОБА_4 та малолітніх дітей ОСОБА_6, ОСОБА_7 з Будинку, однак здійснити виселення виявилося неможливим, у звязку з відмовою останніх. За перешкоджання проведенню виконавчих дій та примусовому виконанню рішення суду на ОСОБА_4 та ОСОБА_3 накладались неодноразові штрафи 24.04.2017 та 05.02.2019.

Також для виконання рішення суду державним виконавцем залучались працівники поліції та представники органів опіки та піклування, що підтверджується відповідними постановами від 10.04.2017, 24.10.2017, 08.01.2019, 31.01.2019, з попереднім направленням боржникам листів про проведення виконавчих дій від 11.04.2017, 24.10.2017, 02.01.2019.

Виконавчі дії зупинялись 23.05.2017 у звязку з оскарженням боржниками рішення суду, відкладались 31.10.2017, 15.01.2018, 22.01.2019 у звязку з хворобою боржника ОСОБА_3 та знову зупинялись 20.04.2018 у звязку з наданням боржникам судом відстрочки виконання рішення.

Враховуючи наведене, державний виконавець звернулася до суду із відповідним поданням.

Відповідно до ст.19 Закону боржник зобов'язаний утримуватися від вчинення дій, що унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення; допускати в установленому законом порядку виконавця до житла та іншого володіння, приміщень і сховищ, що належать йому або якими він користується, для проведення виконавчих дій.

Особи, які беруть участь у виконавчому провадженні, зобов'язані сумлінно користуватися усіма наданими їм правами з метою забезпечення своєчасного та в повному обсязі вчинення виконавчих дій.

Із приєднаних до подання копій матеріалів виконавчого провадження вбачається, що передбачених п.п.1, 2 ч.5 ст.19 Закону обов'язків боржники ОСОБА_3 не виконали, а їх дії (бездіяльність) призводять до тривалого невиконання виконавчого документа (рішення суду), що тягне за собою порушення строків виконання, а також порушує вимоги чинного законодавства щодо обов'язковості судових рішень.

Надані до суду матеріали містять достатньо доказів того, що боржники достовірно знають про наявність виконавчого провадження та свого обов'язку виконати рішення суду, проте чинять перешкоди державному виконавцю, направлені на його виконання.

В підсилення своєї правової позиції, суд звертає увагу на практику Європейського Суду з прав людини, який у своїх рішеннях у справах Савіцький проти України, Горнсбі проти Греції зазначив, що право на звернення до суду було б ілюзорним, якби національна правова система договірної сторони дозволяла, щоб остаточне, обов'язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду одній зі сторін. Ефективний доступ до суду включає в себе право на виконання судового рішення без зайвих затримок. Тому необґрунтована тривала затримка виконання обов'язкового рішення може суперечити Конвенції.

Окрім того, пункт 1 статті 6 Конвенції захищає виконання остаточних судових рішень, які у державах, що визнали верховенство права, не можуть залишатися невиконаними на шкоду одній зі сторін. Відповідно виконанню судового рішення не можна перешкоджати, відмовляти у виконанні або надмірно його затримувати. Держава зобов'язана організувати систему виконання судових рішень, яка буде ефективною як за законодавством, так і на практиці. Також Європейський Суд з прав людини вказує, що саме на державу покладається обов'язок вжиття у межах її компетенції усіх необхідних кроків для того, щоб виконати остаточне рішення суду та, діючи таким чином, забезпечити ефективне залучення усього її апарату. Не зробивши цього, вона не виконає вимоги, що містяться у пункті 1 статті 6 Конвенції. Сама природа виконавчого провадження вимагає оперативності (рішення Європейського суду з прав людини у справі ОСОБА_2 проти України).

З врахуванням викладеного та встановлених в судовому засіданні фактичних обставин справи, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення подання державного виконавця, оскільки застосовані останнім заходи з виконання рішення не призвели до остаточного результату, повнота та законність їх була доведена в суді з наданням відповідних доказів, подальше зволікання та не використання всіх передбачених національним законодавством механізмів призводить до того, що впродовж значного періоду часу рішення суду, яке набрало законної сили та є обов'язковим, не було виконано.

На підставі викладеного та керуючись статтями 260, 261, 439 ЦПК України, - суд

УХВАЛИВ:

Подання задовольнити.

Надати дозвіл державному виконавцю на примусове проникнення до житла будинку № 29-В по вул. Залізничній, в м. Новоград-Волинський Житомирської області, для вчинення виконавчих дій у виконавчому провадженні № №53573849, а саме: для примусового виселення ОСОБА_3, ОСОБА_4 та малолітніх дітей ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, без надання іншого житлового приміщення, з метою задоволення вимог стягувача.

Ухвала суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Житомирського апеляційного суду протягом пятнадцяти днів з дня її проголошення.

У відповідності до п. п. 15.5) п.п.15 п. 1 Розділу ХІІІ Перехідних Положень ЦПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через відповідні суди, а саме Новоград-Волинський міськрайонний суд Житомирської області.

Головуючий суддя О.О.Літвин