Постанова

Іменем України

16 січня 2019 року

м. Київ

справа № 360/413/16-ц

провадження № 61-6647св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Мартєва С. Ю., Сімоненко В. М., Штелик С. П. (суддя-доповідач)

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк»,

відповідач - ОСОБА_1,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» на рішення Бородянського районного суду Київської області від 13 липня 2016 року у складі судді Міланіч А. М. та ухвалу апеляційного суду Київської області від 06 вересня 2016 року у складі суддів: Гуля В. В., Іванової І. В., Касьяненко Л. І.,

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У березні 2016 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 20 листопада 2007 року між банком та відповідачем укладено кредитним договір, за умовами якого позичальник отримала кредит в сумі 98 868 грн 58 коп. на строк до 19 листопада 2014 року зі сплатою 9,6 % річних. В якості забезпечення зобов'язань за кредитом відповідач уклала з банком договір застави рухомого майна від 20 листопада 2007 року, згідно якого в заставу передав транспортний засіб марки DADI; модель BDD1022SE; 2007 року випуску; реєстраційний номер НОМЕР_2.

Внаслідок порушення позичальником строку та порядку погашення кредиту станом на 15 лютого 2016 року утворилася заборгованість у розмірі 458 251 грн 23 коп., із яких: тіло кредиту - 71 369 грн 65 коп.; проценти - 44 953 грн 26 коп.; комісія - 19 824 грн 75 коп.; пеня - 322 103 грн 57 коп.

Посилаючись на зазначені обставини, позивач просив стягнути з відповідача вказану заборгованість та судові витрати.

Рішенням Бородянського районного суду Київської області від 13 липня 2016 року позов задоволено частково. Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 4 971 грн 61 коп. Вирішено питання про судові витрати. В іншій частині позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_1 здійснила останній платіж на погашення кредиту в серпні 2009 року, тому перебіг позовної давності почався з вересня 2009 року, проте позивач звернувся до суду лише 04 березня 2016 року, тобто з пропуском установленого статтею 257 ЦК України трирічного строку позовної давності. Таким чином, з урахуванням того, що за рішенням Бородянського районного суду від 06 грудня 2011 року, яке набрало законної сили 19 грудня 2011 року, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором в сумі 97 462 грн звернуто стягнення на предмет застави - належний відповідачці автомобіль, необхідно стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором у розмірі 4 971 грн 61 коп., яка складається з: 1 263 грн 52 коп. - тіло кредиту (71 369 грн 65 коп. - 70 106 грн 13 коп. (заборгованість за кредитом, яка увійшла до суми коштів, стягнутих з відповідача в рахунок погашення заборгованості за кредитом за рішенням суду від 06 грудня 2011 року)), 3 708 грн 09 коп. - проценти в межах строку позовної давності з 04 березня 2013 року. Суд звільнив відповідача від сплати пені, оскільки заборгованість за кредитом не погашена з вини банку, який, маючи рішення суду щодо звернення стягнення на майно, з 2011 року не здійснив жодних дій щодо реалізації заставного автомобіля, що призвело до його знецінення та збільшення боргу.

Ухвалою апеляційного суду Київської області від 06 вересня 2016 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивовано тим, що не приймаються до уваги доводи про те, що рішення суду про звернення стягнення на предмет застави не звільняє від виконання договірних відносин і є лише одним із спосіб захисту права кредитора, що не позбавляє позивача пред'явити вимоги про стягнення заборгованості у цілому, оскільки це рішення суду не виконано. Сам по собі цей спосіб захисту і передбачає задоволення вимог кредитора за рахунок предмета застави у спосіб виконання рішення суду в порядку, передбаченому Законом України «Про виконавче провадження» за визначеною у рішенні початковою ціною. Таким чином, за вказаною ціною зобов'язання боржника вважаються виконаними і лише у разі виконання рішення суду про звернення стягнення на предмет застави за меншою ціною, кредитор мав би право на різницю між визначеною ціною та ціною реального продажу, що вважалося б залишковою заборгованістю із визначеним періодом часу. В той же час предмет застави міг би бути реалізований і за вищою ціною. Проте рішення суду весь цей тривалий час не виконувалося з волі самого кредитора, в зв'язку з чим ця різниця на сьогодні може бути лише припущенням. Отже, зобов'язання між сторонами тривають лише на залишок заборгованості від суми заборгованості від дня її виникнення, що встановлена цим рішенням суду. Таким чином, суд обґрунтовано стягнув з відповідача заборгованість за кредитним договором у розмірі 4 971 грн 61 коп. Також за наявності вказаних обставин щодо відсутності вини боржника, суд обґрунтовано застосував положення частини третьої статті 551 ЦК України щодо нарахованої неустойки.

У касаційній скарзі, поданій у жовтні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПАТ КБ «ПриватБанк» просить скасувати рішення судів та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судаминорм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що задоволення позову кредитора про звернення стягнення на предмет застави не є перешкодою для пред'явлення позову про стягнення заборгованості за тим самим договором кредиту у разі, якщо на час розгляду справи заборгованість за кредитом не погашена. Кінцевий строк кредитування встановлений договором до 19 листопада 2014 року, а тому у березні 2016 року банк звернувся до суду у межах строку позовної давності. Крім того, суди не мотивували підстави звільнення відповідальності позичальника від сплати неустойки.

У запереченні на касаційну скаргу ОСОБА_1 зазначає, що у грудні 2010 року банк скористався правом на дострокове повернення кредиту у повному обсязі шляхом звернення стягнення на предмет застави, а тому сплив позовної давності є підставою відмови у позові банку.

08 лютого 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

За частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Суди установили, що 20 листопада 2007 року між банком та відповідачем укладено кредитний договір, за умовами якого позичальник отримала кредит в сумі 98 868 грн 58 коп. на строк до 19 листопада 2014 року зі сплатою 9,6 % річних. В якості забезпечення зобов'язань за кредитом відповідач уклала з банком договір застави рухомого майна від 20 листопада 2007 року, згідно якого в заставу передав транспортний засіб марки DADI; модель BDD1022SE; 2007 року випуску; реєстраційний номер НОМЕР_2.

Рішенням Бородянського районного суду Київської області від 06 грудня 2011 року, що набрало законної сили 19 грудня 2011 року, у цивільній справі № 2-346/11, за позовом ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 за кредитним договором № DN81AR03110098 від 20 листопада 2007 року в рахунок погашення заборгованості в розмірі 97 462 грн звернуто стягнення на предмет застави - автомобіль DADI, модель BDD1022 SE, 2007 року випуску, р/н НОМЕР_1.

Заборгованість за вказаним рішенням суду стягнуто у повному обсязі за розрахунком станом на 25 жовтня 2010 року.

Банк не реалізував право на звернення стягнення на предмет застави за рішенням Бородянського районного суду Бородянського районного суду Київської області від 06 грудня 2011 року від 06 грудня 2011 року та змінив спосіб захисту порушеного права, звернувшись у березні 2016 року до суду із цим позовом, за яким борг розраховано станом на 15 лютого 2016 року.

Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Наявність невиконаного судового рішення про звернення стягнення на предмет застави не позбавляє кредитора права задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом стягнення з боржника заборгованості за кредитним договором.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 921/107/15-г/16 (провадження № 12-117гс18) від 18 вересня 2018 року.

Аналогічні висновки викладені й у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) від 04 липня 2018 року, в якій зазначено, що здійснення особою права на захист не може ставитися в залежність від застосування нею інших способів правового захисту. Забезпечувальне зобов'язання має додатковий (акцесорний) характер, а не альтернативний основному. У разі задоволення не в повному обсязі вимог кредитора за рахунок забезпечувального обтяження основне зобов'язання сторін не припиняється, однак змінюється щодо предмета та строків виконання, встановлених кредитором, при зверненні до суду, що надає кредитору право вимоги до боржника, у тому числі й шляхом стягнення решти заборгованості за основним зобов'язанням (тілом кредиту) в повному обсязі та процентів і неустойки згідно з договором, нарахованих на час звернення до суду з вимогою про дострокове виконання кредитного договору, на погашення яких виявилася недостатньою сума коштів, отримана від реалізації заставленого майна під час виконання судового рішення.

Таким чином, вимога позивача про стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі сум, у рахунок погашення яких попереднім рішенням суду звернуто стягнення на предмет застави, по суті є обґрунтованою.

Разом з тим, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

У запереченні на позов відповідач просила застосувати позовну давність до вимог банку.

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Згідно зі статтею 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

Звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості засвідчує такі зміни.

Таким чином, пред'явивши позов про звернення стягнення на предмет застави, банк скористався наданим йому частиною другою статті 1050 ЦК України правом дострокового погашення за кредитом, чим змінив строк виконання основного зобов'язання з 19 листопада 2014 року на 21 грудня 2010 року, пред'явивши 21 грудня 2010 року відповідний позов до суду. З цієї дати почався перебіг позовної давності за вимогами банку про стягнення із позичальника боргу, нарахованого до 21 грудня 2010 року, в інший спосіб.

З позовом до позичальника банк звернувся 04 березня 2016 року, тобто поза межами строку позовної давності, який закінчився 22 грудня 2013 року.

В цій частині позовних вимог суди визначили початковий момент перебігу позовної давності внаслідок неправильного застосування норм матеріального права.

Щодо сум, нарахованих банком після 21 грудня 2010 рокута заявлених до стягнення у даному позові, необхідно зазначити таке.

За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина друга статті 1050 ЦК України).

Із рішення Бородянського районного суду Київської області від 06 грудня 2011 року вбачається, що кредитор реалізував право на дострокове повернення кредиту та платежів за ним.

Звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі.

Отже, кредитор, звернувшись у 2010 році із позовом про дострокове повернення кредиту (шляхом звернення стягнення на предмет застави), на власний розсуд змінив умови основного зобов'язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом, а також неустойки.

Рішення суду про стягнення кредитної заборгованості свідчить про закінчення строку дії кредитного договору.

Статтею 1050 ЦК України передбачено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625цього Кодексу.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, комісію, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18) від 31 жовтня 2018 року).

З урахуванням викладеного, нарахування банком процентів, комісії та пені після 21 грудня 2010 рокує необґрунтованим, а тому в цій частині позов задоволенню не підлягає саме з цих підстав, а не за спливом строку позовної давності, заявленої стороною у справі.

Враховуючи те, що норми матеріального права застосовано неправильно як апеляційним судом, так і судом першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку про скасування судових рішень у справі із ухваленням нового рішення про відмову у позові на підставі статті 212 ЦПК України.

Керуючись статтями 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» задовольнити частково.

Рішення Бородянського районного суду Київської області від 13 липня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 06 вересня 2016 року скасувати.

У задоволенні позову публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» до ОСОБА_1про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді: А. О. Лесько

С. Ю.Мартєв

В. М. Сімоненко

С. П. Штелик