Справа № 350/1019/19
Провадження № 22-ц/4808/1538/19
Головуючий у 1 інстанції Калиній Г.В.
Суддя-доповідач Бойчук
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2019 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Бойчука І.В.,

суддів Девляшевського В.А., Томин О.О.,

з участю секретаря Капущак С.В.,

представників сторін: ОСОБА_1 адвоката Ясінця В.П. та ОСОБА_2 адвоката Ватутіна І.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 03 жовтня 2019 року та додаткове рішення Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 15 жовтня 2019 року під головуванням судді Калиній Г.В. в смт. Рожнятів,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення коштів.

Позовні вимоги мотивувувала тим, що перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі з 18 серпня 1998 року по 31 серпня 2016 року. Рішенням Рожнятівського районного суду від 32.08.2016 шлюб між сторонами розірвано.

Позивач була власником автомобіля Mercedes Benz модель Sprinter, 316, 2004 року випуску, шасі НОМЕР_1 , д.н.з. НОМЕР_2 , який придбано в шлюбі з відповідачем.

ОСОБА_1 видала на ім`я чоловіка та ще декількох осіб нотаріальне доручення щодо права володіння та розпорядження вказаним автомобілем. З часу видачі такого доручення автомобіль перебував у фактичному користуванні відповідача.

Після розірвання шлюбу позивач звернулась до Калуського територіального сервісного центру № 2642 Регіонального сервісного центру МВС в Івано-Франківській області щодо реєстрації права власності на належний їй транспортний засіб і отримала відповідь від 08.09.2016 про те, що 14.07.2016 вказаний автомобіль перереєстровано на нового власника відповідно до договору купівлі-продажу цього транспортного засобу. Їй вдалось дізнатись, що автомобіль колишній чоловік продав ОСОБА_3 .

Позивач зверталась до суду з позовом про визнання даного договору купівлі-продажу недійсним, проте судом відмовлено у задоволенні таких позовних вимог.

ОСОБА_1 зазначала, що відповідач при розгляді справи про визнання договору купівлі-продажу недійсним у суді визнав, що кошти від продажу автомобіля в розмірі 100 000 грн він отримав та не віддав частину позивачу, оскільки вона не зверталась до нього з таким проханням.

За таких обставин, позивач зазначила, що кошти від реалізації транспортного засобу підлягають поділу між нею та відповідачем і просила стягнути з ОСОБА_2 на її користь 50 000 грн.

Рішенням Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 03 жовтня 2019 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Додатковим рішенням Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 15 жовтня 2019 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 12 432,63 грн в рахунок відшкодування судових витрат у справі.

Не погоджуючись з рішенням та додатковим рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій зазначила, що дані рішення ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Суд дійшов помилкового висновку про те, що кошти виручені з продажу автомобіля відповідач витратив на покращення стану станції технічного обслуговування (далі СТО), оскільки відповідач не надав належних та допустимих доказів таких витрат.

Апелянт зазначає, що кошторис на проектні роботи та інші витрати не може слугувати доказом того, скільки коштів було потрачено на роботи і матеріали оскільки його складено в 2019 році, а ремонтні роботи проводились з 2016 по 2019 роки.

Кількість витраченого на ремонт матеріалу, зазначений в кошторисі, є лише припущенням, а тому не може бути доказом кількості матеріалу та переліку робіт, які виконувались на СТО.

У вищезазначеному кошторисі вказано, що на опоряджувальні роботи ? другого поверху та мансарди необхідно затратити 553 797 грн.

Апелянт ставить під сумнів таку вартість ремонтних робіт та зазначає, що вартість СТО починаючи від фундаменту та завершуючи дахом, оздоблюючими роботами та сантехнічними роботами становить 436 174 грн згідно з висновком № 0062/12-2016 судової будівельно-технічної експертизи станом на 2016 рік.

Крім того, даний кошторис не є висновком експерта та договір на його виготовлення укладено ОСОБА_2 після спливу визначеного судом строку на подання доказів.

З приводу показів свідків апелянт зазначає, що з їх показів не вбачається, що відповідач витратив 100 000 грн на ремонтні роботи для СТО, як і відсутні інші докази, які це стверджують.

Щодо додаткового рішення суду, апелянт зазначає, що стягнуті судом кошти в розмірі 4 305,63 грн витрат пов`язаних із залученням спеціаліста для виготовлення кошторису не відносяться до судових витрат і не можуть покладатись на сторін у справі.

Щодо стягнутих з позивача витрат на правову допомогу, то об`єктивних доказів потраченого представником відповідача часу ОСОБА_2 не надано.

Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити та вирішити питання судових витрат.

ОСОБА_2 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому проти доводів апеляційної скарги заперечив та зазначив, що доводи скарги побудовані на суб`єктивних судженнях, а рішення суду першої інстанції не підлягає скасуванню.

Вислухавши суддю-доповідача, представника позивача, який підтримав доводи апеляційної скарги та представника відповідача, який заперечив доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

Судом встановлено, що сторони з 18 серпня 1998 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Рожнятівського районного суду від 31 серпня 2016 року (а. с. 8-10).

22 січня 2014 року позивачем був зареєстрований транспортний засіб марки «Mercedes-Benz», модель Sprinter, 316, 2004 року випуску, шасі WDB НОМЕР_3 , державний номерний знак НОМЕР_4 , що стверджується копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (а. с. 12, 13).

Згідно бази даних Єдиного державного реєстру МВС України, станом на 08 вересня 2016 року ОСОБА_1 не є власником транспортного засобу марки «Mercedes-Benz», модель Sprinter, 316, 2004 року випуску, шасі WDB НОМЕР_3 , оскільки даний автомобіль 14 липня 2016 року перереєстрований на нового власника за договором купівлі-продажу, що підтверджується копією листа № 31/9/3436 від 08 вересня 2016 року, виданого територіальним сервісним центром 2642 регіонального сервісного центру в Івано-Франківській області на запит ОСОБА_1 №18 від 06 вересня 2016 року (а. с. 11).

ОСОБА_1 оскаржила у судовому порядку відчуження транспортного засобу шляхом звернення до суду з позовом про визнання недійним договору купівлі-продажу від 14 липня 2016 року, скасування державної реєстрації транспортного засобу та визнання за нею права власності на транспортний засіб і витребування його з чужого незаконного володіння. Рішенням Калуського міськрайонного суду від 25 січня 2017 року, яке скасоване рішенням апеляційного суду Івано-Франківської області від 30 серпня 2017 року тільки в частині розподілу судових витрат, у задоволенні позову відмовлено, що стверджується копією рішення (а. с. 14 - 24).

Постановою Верховного Суду від 11 липня 2018 року рішення Калуського міськрайонного суду від 25 січня 2017 року в незмінній при апеляційному перегляді частині та рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 30 березня 2017 року залишено без змін, що вбачається з копії постанови (а. с. 25 - 29).

Згідно даних, які містяться у вищеназваних судових рішеннях, які набрали законної сили, встановлено, що на підставі довіреності від 23 січня 2014 року ОСОБА_1 уповноважила ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , укладати правочини щодо експлуатації та розпорядження спірним транспортним засобом.

Відповідно до оформленого у територіальному сервісному центрі договору купівлі-продажу транспортного засобу 2642/2016/2680 від 14 липня 2016 року укладеного між ОСОБА_1 , від імені якої діяв ОСОБА_5 (продавець), з однієї сторони та ОСОБА_3 (покупець) з іншої, продавець передав покупцеві спірний транспортний засіб за ціною 100 000 грн.

Кошти за продаж автомобіля були передані відповідачу ОСОБА_2 .

Під час розгляду цивільної справи за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя була проведена судова будівельно-технічна експертиза, висновком якої встановлено, що реальна ринкова вартість станції технічного обслуговування (СТО) автомобілів, загальною площею 489,8 кв.м. по АДРЕСА_1 на час проведення експертизи становила 1 397 831 грн. Також у висновку запропоновано варіанти розподілу СТО без шкоди для цільового призначення об`єкта нерухомості та надано пропозиції щодо переобладнання СТО, що підтверджується копією вказаного висновку експертизи № 0062/12-2016, складеного 06 грудня 2016 року (а. с. 63 - 70).

Рішенням Рожнятівського районного суду від 10 липня 2017 року визнано за ОСОБА_1 право власності ? частину вказаної станції технічного обслуговування автомобілів.

За перевищення реальної частки над ідеальною стягнуто з ОСОБА_2 на користь позивача компенсацію у розмірі 69 891,55 грн, що підтверджується копією вказаного судового рішення (а. с. 54).

У період з травня по липень 2016 року відповідач придбав у кредит будівельні матеріали, а також купив двері міжкімнатні, що підтверджується копіями розхідних накладних № РБ-0015790 від 14 березня 2016 року, № РБ-0017002 від 18 березня 2016 року, № РБ-0029510 від 09 травня 2016 року, № РБ-0030671 від 13 травня 2016 року, № РБ-0031323 від 16 травня 2016 року, № РБ-0032329 від 19 травня 2016 року та товарного чека від 14 липня 2016 року (а. с. 106-109).

Відповідачем на заперечення позовних вимог надано суду першої інстанції проектно-кошторисну документацію, яка була виконана ФОП ОСОБА_7 на підставі договору № 4 від 10 липня 2019 року. Згідно даних цієї документації вбачається, що загальна вартість опорядження приміщень СТО на ? частині другого поверху та на третьому поверсі складає 553 737 грн, в тому числі вартість матеріалів та фактично проведених робіт, що підтверджується копією акта здачі приймання проектно-кошторисної документації від 23 серпня 2019 року (а. с. 103), копіями кошторису на проектні роботи та квитанцією (а. с. 104, 105).

Відповідно до ч.1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Згідно зі ст. 368 ЦК України майно, придбане подружжям у період шлюбу є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором між ними чи законом.

Для визнання майна, придбаного в період шлюбу, об`єктом спільної сумісної власності подружжя немає значення на ім`я кого з подружжя воно оформлене та зареєстроване. Крім того, чоловік та жінка мають рівні права на володіння, користування та розпорядження майном, яке їм належить на праві спільної сумісної власності.

Згідно ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого із подружжя має бути подана письмово.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

За правилами ч. 4 ст. 71 СК України присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України.

За змістом п. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюбу, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Позивач просила стягнути з відповідача 50 000 грн, як половину вартості спірного майна, яке реалізоване.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 отримав 100 000 грн за продаж транспортного засобу марки «Mercedes-Benz», модель Sprinter, 316, 2004 року випуску, шасі WDB НОМЕР_3 , державний номерний знак НОМЕР_4 . Даний транспортний засіб був придбаний в період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі та проданий особою, яка зазначена у довіреності наданій позивачкою.

Пункт 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року містить роз`яснення про рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, і передбачено ч. 1 ст.63, ч. 1 ст.65 СК України. У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Судом першої інстанції надана належна правова оцінка показам свідків, які підтвердили, що проводили опоряджувальні роботи, виготовляли меблі та двері для СТО на замовлення відповідача, надавали будівельні матеріали для виконання цих робіт та прийшов до правильного висновку, що , що кошти, які позивач отримав від продажу транспортного засобу марки «Mercedes-Benz», модель Sprinter, 316, 2004 року випуску, шасі WDB НОМЕР_3 , державний номерний знак НОМЕР_4 , витрачені на будівельні роботи, які проводилися в СТО, зокрема на ? частині другого поверху та на третьому поверсі, які на даний час належать позивачці.

Доводи апелянта, що кошторис не може враховуватись судом, оскільки є неналежним доказом, суд відхиляє, оскільки будь-яких належних та допустимих доказів на спростування вказаного кошторису стороною позивача суду не надано, а допитані свідки ствердили про виконання робіт на СТО до і після продажу автомобіля.

У висновку № 0062/12-2016 зазначена дійсна вартість нежитлових приміщень СТО в розмірі 436 174 грн, тому апелянт вважає, що у кошторисі зазначено завищену ціну робіт.

Проте, такі доводи апеляційної скарги колегія суддів відхиляє, оскільки у даному висновку крім дійсної вартості визначена також реальна ринкова вартість СТО у розмірі 1 397 831 грн.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що договір-купівлі продажу автомобіля був укладений відповідно до норм чинного законодавства та не визнаний недійсним. Кошти від продажу автомобіля відповідач витратив на покращення стану СТО, яка є спільним майном подружжя, тому судом обгрунтовано відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення половини коштів з ОСОБА_2 від продажу спірного автомобіля.

Щодо зазначених в апеляційній скарзі заперечень щодо стягнення з позивача судових витрат апеляційний суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 3 ст. 130 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно з ч. 6 ст. 139 ЦПК України розмір витрат на підготовку експертного висновку на замовлення сторони, проведення експертизи, залучення спеціаліста, оплати робіт перекладача встановлюється судом на підставі договорів, рахунків та інших доказів.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а відповідно до змісту ч. 2 цієї ж норми інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на позивача у разі відмови в позові.

Відповідач поніс судові витрати, пов`язані із залученням спеціаліста для виготовлення проектно-кошторисної документації на виконання опорядження другого і третього поверхів СТО. Розмір таких витрат становить 4 305,35 грн та документально підтверджується копією квитанції № 86 від 29 серпня 2019 року та копією акта здачі-прийому проектної документації від 23 серпня 2019 року.

Такі витрати суд першої інстанції додатковим рішенням стягнув з позивача на користь ОСОБА_2 і з таким висновком погоджується колегія суддів апеляційного суду.

Даний висновок узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеної у постанові від 19 листопада 2018 року за результатом розгляду справи № 755/4340/17-ц.

Проте, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відшкодування витрат відповідача на правову допомогу.

Задовольняючи вказану вимогу, суд виходив з того, що відповідачем на підтвердження понесених ним витрат на правову допомогу надано акт виконання робіт за договором-дорученням про надання правової допомоги від 03.10.2019, в якому зазначені витрати становлять 8 127 грн. (а.с. 149)

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Такий висновок викладений зокрема у постанові Верховного Суду від 02 грудня 2019 року у справі № 712/13400/17.

Суд не з`ясував та не дослідив наявності документів, які свідчать про оплату гонорару (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження) та прийшов до передчасного висновку про необхідність стягнення з позивача на користь ОСОБА_2 зазначених витрат.

Представником відповідача подано до апеляційного суду заяву про стягнення на його користь витрат на оплату правової допомоги за розгляд справи в суді апеляційної інстанції в розмірі 2 670,60 грн. На підтвердження понесених витрат додав акт виконання робіт за договором доручення про надання правової допомоги від 20 грудня 2019 року. При цьому адвокатом також не надано документів, які свідчать про понесені відповідачем витрати на оплату таких послуг, тому у задоволенні таких вимог також слід відмовити.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції і містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки та спростовані судом. Європейський суд з прав людини (далі-ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»). Апеляційний суд приходить до переконання, що оскаржуване рішення суду від 03 жовтня 2019 року постановлено з додержанням вимог матеріального і процесуального права, тому його слід залишити в силі. Доводи апеляційної скарги не спростовують обґрунтованості рішення суду і підстав для його скасування з мотивів, наведених у скарзі, не встановлено.

Додаткове рішення суду від 15 жовтня 2019 року постановлене з порушенням норм матеріального та процесуального права, тому його слід змінити з вищенаведених мотивів.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 376, 381-384, 390 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 03 жовтня 2019 року залишити без змін.

Додаткове рішення Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 15 жовтня 2019 року змінити. Стягнути з ОСОБА_1 (рестраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_5 , прож. АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_2 (рестраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_6 , прож. АДРЕСА_3 ) 4 305,63 грн в рахунок відшкодування судових витрат на оплату робіт спеціаліста.

У стягненні витрат на професійну правничу допомогу відмовити.

Постанова суду набирає законної сили з дня її проголошення і у випадках, передбачених п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складене 27 грудня 2019 року.

Судді: І.В. Бойчук

В.А.Девляшевський

О.О. Томин