Постанова

Іменем України

Єдиний унікальний номер справи 761/28334/17
Номер провадження 22-ц/824/2427/2019
Головуючий у суді першої інстанції І.О. Макаренко
Суддя - доповідач у суді апеляційної інстанції Л.Д. Поливач
16 січня 2019 року місто Київ

Номер справи 761/28334/17

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ :

головуючого - Поливач Л.Д. (суддя - доповідач),

суддів: Мазурик О.Ф., Стрижеуса А.М.

секретар судового засідання: Горак Ю.М.

учасник справи:

позивач ОСОБА_3

відповідач Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на

ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та

кредит» Валендюк Владислав Сергійович

третя особа Фонд гарантування вкладів фізичних осіб

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_3

на ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 26 липня 2018 року, постановлену у складі судді Макаренко І.О. в приміщенні Шевченківськогорайонного суду м. Києва, -

в с т а н о в и в:

У серпні 2017 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Фінанси та Кредит» Валендюка В.С., третя особа Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, про зобов'язання вчинити певні дії, мотивованим тим, що 13.08.2015 року між ним та ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» укладено договір про банківський строковий вклад № 328823/142038/07-15 на початкову суму вкладу 35 905,54 доларів США на строк до 11.11.2015року. Факт надходження коштів на депозитний рахунок Банку підтверджується меморіальним валютним ордером №1 від 13.08.2015року. 17.09.2015року правління НБУ прийнято постанову №162 «Про віднесення ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» до категорії неплатоспроможних» та введено тимчасову адміністрацію. Фонд гарантування вкладів фізичних осіб відшкодував йому 200 000,00 грн. Вказав, що у межах встановленого законом строку до 20.01.2016року він подав кредиторську вимогу на різницю між сумою отриманого гарантованого відшкодування та сумою вкладу. 03.11.2016року стало відомо, що його вимоги у даному реєстрі відсутні з невідомих причин. Вважає, що відповідач безпідставно не вніс його до реєстру акцептованих вимог кредиторів ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», посилаючись на те, що заявник звернувся через не уповноваженого представника в особі ОСОБА_6, у кредиторській вимозі від 20.01.2016року начебто є розбіжності в його ініціалах, а саме замість ініціалів С.П. зазначено Р.П., що не відповідає дійсності, оскільки це лише схожість, а його особистий підпис співпадає з підписом у паспорті та підписом банківського вкладу, кредиторській вимозі та в інших документах, наявних у банківській справі. Просить суд з урахуванням зазначеного зобов'язати відповідача включити вимоги позивача до реєстру акцептованих вимог кредиторів ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» по договору банківського строкового вкладу №328823/142038/07-15 від 13.08.2015року на загальну суму 583 458,88 грн. та віднести його вимоги до відповідної черги в порядку, встановленому чинним законодавством.

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 26 липня 2018 року провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію «ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» ВалендюкаВ.С., третя особа: Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, про зобов'язання вчинити дії закрито.

Не погоджуючись з ухвалою суду ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та постановити нову, якою направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неповне з'ясування обставин справи, що мають значення для вирішення справи.

В обгрунтування зазначив, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що вказана справа підлягає розгляду у порядку адміністративного судочинства. Суд не взяв до уваги що даний спір виник з цивільно - правової угоди - договору банківського вкладу, а тому такий спір не є публічно-правовим та підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства.

Вважає, що спір про визнання кредитором банку та включення кредиторських вимог до реєстру акцептованих вимог кредиторів не є публічно - правовим і підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства, що, на його думку, повністю узгоджується із правовою позицією висловленою Верховним Судом у постановах від 18.04.2018 року у справі №826/7532/16 та від 23.05.2018 року у справі № 811/568/16.

Представник позивача ОСОБА_7 у судовому засіданні апеляційної інстанції підтримав апеляційну скаргу, просить задовольнити її з викладених підстав.

Відповідач та третя особа про час, дату та розгляд справи повідомлялися судом у відповідності до вимог закону. Своїм правом на подання відзиву не скористалися. Будь - яких заяв, клопотань на час розгляду справи до суду апеляційної інстанції від них не надходило. Суд апеляційної інстанції вважав за можливе розглянути справу за відсутності відповідача та третьої особи з урахуванням вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України. Їхня неявка в судове засідання не унеможливлює встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та не перешкоджає розгляду справи.

Перевіривши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представника позивача, законність та обґрунтованість ухвали суду в межах апеляційного оскарження, суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Постановляючи ухвалу про закриття провадження, суд першої інстанції виходив із того, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. Суд дійшов висновку про те, що даний спір є публічно-правовим і повинен розглядатися у порядку адміністративного судочинства.

Проте із такими висновками суду першої інстанції погодитися не можна.

Так, відповідно до вимог ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Стаття 124 Конституції України закріплює, що юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Це означає, що право особи на звернення до суду не може бути обмеженим. Тобто, юрисдикція виникає там, де є спір про право. Предметом юрисдикції є суспільні відносини, які виникають у зв'язку з вирішенням спору. Поняття юрисдикції безпосередньо пов'язано з процесуальним законодавством.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Положеннями пункту 1 частини шостої статті 255 ЦПК України передбачено, що суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Згідно статті 19 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: спорах фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження; спорах, що виникають з приводу укладання, виконання, припинення, скасування чи визнання нечинними адміністративних договорів.

Відповідно до пункту 1, пункту 2 частини першої статті 4 КАС України, адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв'язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.

Положеннями пункту 7 цієї статті передбачено, що суб'єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

З аналізу наведених процесуальних норм вбачається, що до адміністративної юрисдикції відноситься справа, яка виникає зі спору в публічно-правових відносинах, що стосується цих відносин, коли один з його учасників - суб'єкт владних повноважень, здійснює владні управлінські функції, в цьому процесі або за його результатами владно впливає на фізичну чи юридичну особу та порушує їх права, свободи чи інтереси в межах публічно-правових відносин.

Натомість визначальні ознаки приватноправових відносин - це юридична рівність та майнова самостійність їх учасників, наявність майнового чи немайнового, особистого інтересу суб'єкта. Спір буде мати приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням приватного права (як правило, майнового) певного суб'єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права призвели владні управлінські дії суб'єкта владних повноважень.

При визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Як вбачається із змісту позову, позивачем оскаржуються дії щодо не включення його до реєстру акцептованих вимог кредиторів ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» по договору банківського строкового вкладу та не віднесення його вимог до відповідної черги (переліку) вкладників, які мають право на відшкодування залишку коштів за банківськими вкладами.

Рішенням правління Національного банку України від 17 грудня 2015 року відкликано банківську ліцензію ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та розпочато процедуру ліквідації банку.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку. Фонд є юридичною особою публічного права, має відокремлене майно, яке є об'єктом права державної власності і перебуває у його господарському віданні.

Відповідно до п.17 ч.1 ст.2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб - це працівник Фонду, який від імені Фонду та в межах повноважень, передбачених цим Законом, виконує дії із забезпечення виведення банку з ринку під час здійснення тимчасової адміністрації неплатоспроможного банку та/або ліквідації банку.

Згідно ч.2 ст.37 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд безпосередньо або уповноважена особа Фонду у разі делегування їй повноважень має право, зокрема, вчиняти будь-які дії та приймати рішення, що належали до повноважень органів управління і органів контролю банку; укладати від імені банку будь-які договори (вчиняти правочини), необхідні для забезпечення операційної діяльності банку, здійснення ним банківських та інших господарських операцій, з урахуванням вимог, встановлених цим Законом.

Уповноважена особа Фонду діє від імені банку в межах повноважень Фонду. На виконання своїх повноважень уповноважена особа Фонду має право підпису будь-яких договорів (правочинів), інших документів від імені банку (частини третя та четверта статті 37 Закону.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що Фонд безпосередньо або уповноважена особа Фонду, у разі делегування їй повноважень, після запровадження тимчасової адміністрації в банку, фактично набуває всі повноваження органів управління та контролю банку та діє в тому числі як представник останнього, зокрема, в договірних правовідносинах з клієнтами банку.

Повноваження уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб щодо складення реєстру акцептованих вимог кредиторів та внесення змін до цього реєстру визначені у пункті 4 частини першої статті 48 зазначеного Закону.

Повноваження Фонду як ліквідатора, що закріплені у ч.1 ст.48 Закону № 4452-VI, збігаються за змістом із повноваженнями розпорядника майна у справі про банкрутство, які закріплені у частинах 3, 5 ст.22 Закону України від 14 травня 1992 року № 2343-XII «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом».

Відповідно до ч.1 ст.52 зазначеного Закону кошти, одержані в результаті ліквідації та продажу майна (активів) банку, спрямовуються Фондом на задоволення вимог кредиторів. У четвертій черзі задовольняються грошові вимоги щодо вимоги вкладників - фізичних осіб у частині, що перевищує суму, виплачену Фондом.

Таким чином, за змістом наведених правових норм на Фонд, який є юридичною особою публічного права, покладено функції державного управління у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків. Зі свого боку, уповноважена особа Фонду виконує від його імені делеговані Фондом повноваження щодо забезпечення виведення банку з ринку під час здійснення тимчасової адміністрації неплатоспроможного банку та/або ліквідації банку.

Вирішуючи питання про віднесення спору до юрисдикції адміністративного суду, слід ураховувати не лише суб'єктний склад правовідносин, які склалися між сторонами, а й сутність (характер) таких правовідносин.

Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило, майнового, конкретного суб'єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин. Спір є приватноправовим також у тому випадку, якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб'єктів владних повноважень.

Позивач звернувся до суду з позовом про захист своїх порушених прав у зв'язку із неналежним виконанням банком своїх договірних зобов'язань, отже, за своїм змістом спір, що виник між сторонами, не має ознак публічно-правового, а позовні вимоги не стосуються безпосередньої діяльності (бездіяльності) Фонду як державної спеціалізованої установи.

Як вбачається, у в даній справі спірні правовідносини виникли на підставі цивільно-правової угоди й у силу вимог закону на банк, від імені якого діє Фонд, а саме на його уповноважену особу, у вказаному спорі покладено обов'язок, у разі доведення позовних вимог, відшкодувати зазначені кошти від імені сторони правочину.

Аналогічну правову позицію висловлено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 18 квітня 2018 року у справі № 826/7532/16, від 23 травня 2018 року у справі №811/568/16, від 6 червня 2018 року у справі № 813/2776/16, від 27 червня 2018 року у справі 819/583/16 та від 27 червня 2018 року у справі 307/2765/15-ц.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що даний спір є публічно-правовим і підлягає розгляду у порядку адміністративного судочинства.

Отже, судом першої інстанції належним чином даних обставин не з'ясовано, оцінку їм не надано, закриття провадження у справі із зазначених підстав не ґрунтується на вимогах закону та порушує права позивача, а тому колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги та наявні у справі матеріали спростовують висновки суду першої інстанції щодо наявності підстав для закриття провадження у справі.

Колегія суддів вважає, що зазначені порушення судом першої інстанції норм процесуального права є підставою для скасування ухвали суду і направлення справи до суду першої інстанції для продовження розгляду відповідно до вимог п.6 ч.1 ст.374 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п.6 ч.1 ст. 374, ст.ст. 379, 381-384, 386, 389 ЦПК України,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3задовольнити.

Ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 26 липня 2018 рокускасувати, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повна постанова складена 21 січня 2019 року.

Судді:

Л.Д.Поливач

О.Ф.Мазурик

А.М.Стрижеус