ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 лютого 2019 року м. Чернівці

справа № 727/5420/15-ц

провадження № 22-ц/822/117/19

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Яремка В. В.,

суддів: Литвинюк І.М., Перепелюк І.Б.

секретар Скрипка С.В.,

розглянувши за відсутності учасників справу за позовом ОСОБА_1 до Чернівецької міської ради про стягнення коштів та відшкодування моральної шкоди за апеляційною скаргою ОСОБА_2, який діє в інтересах ОСОБА_1, на рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 26 квітня 2016 року у складі судді Чебан В.М.,

встановив:

У липні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Чернівецької міської ради про стягнення сплачених за недійсним договором коштів та відшкодування моральної шкоди.

Позивачка зазначала, що 20 квітня 2007 року вона придбала у міської ради нежилі приміщення підвалу загальною площею 74,80 кв. м, які знаходяться в житловому будинку літ. А по АДРЕСА_1 за кошти в сумі 108 694 грн 80 коп., що підтверджується відповідним договором купівлі-продажу та витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно. Окрім цього позивачем сплачено платіж в розмірі 1 % вартості нерухомого майна до міського бюджету (1086 грн 95 коп.).

Рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 17 липня 2012 року дії виконавчого комітету міської ради та Чернівецької міської ради стосовно оренди та надання у власність вказаних житлових приміщень визнані незаконними, а також визнано недійсним свідоцтво про право власності від 02 березня 2006 року та договір купівлі-продажу від 20 квітня 2007 року.

Департаментом економіки Чернівецької міської ради було відмовлено позивачці у поверненні їй сплачених коштів.

Таким чином, відповідачем її фактично введено в оману, а тому згідно з вимогами статті 216 ЦК України позивачка вважала, що відповідач зобов'язаний відшкодувати їй матеріальну та моральну шкоду.

Крім того, при вчиненні правочину в квітні 2007 року позивачкою було сплачено кошти в сумі 109 781 грн 75 коп., що на той час відповідно до листа НБУ складало 21 739 доларів США. При цьому на даний час 21 739 доларів США складають 509 799 грн 55 коп.

Тривалий час відповідач ухиляється від відшкодування збитків, їй було завдано моральних страждань, порушено звичайний ритм її життя, а тому завдану моральну шкоду позивачка оцінює в суму 25 000 грн.

Після уточнення позовних вимог позивачка просила стягнути з відповідача на її користь кошти в сумі 260 957 грн 40 коп., які складаються з: основної суми в розмірі 90 579 грн, інфляційних втрат в розмірі 1 448 640 грн, трьох процентів річних в розмірі 21 738 грн 37 коп. та 25 000 грн моральної шкоди.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Чернівці від 26 квітня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з Чернівецької міської ради на її користь кошти в сумі 108 694 грн 80 коп.

У задоволені решти позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, який діє в інтересах ОСОБА_1, просив рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення інфляційних втрат, процентів та моральної шкоди скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в цій частині в повному обсязі.

Посилався на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Зазначав, що будинок по АДРЕСА_1 знято з балансу житлового фонду комунальної власності територіальної громади м. Чернівці, тому позивачка не повинна повертати займані підвальні приміщення відповідачу в порядку двосторонньої реституції.

Вказував, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що позивачкою обрано невідповідний спосіб захисту своїх прав, який не передбачений статтею 16 ЦК України та відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог, оскільки стягнення безпідставно сплачених коштів, які відповідач використовував увесь час в своїх інтересах, передбачений главою 836 ЦК «Про набуття, збереження майна без достатньої правової підстави», на яку позивачка посилалася в заяві про зміну підстави позовних вимог.

У запереченні на апеляційну скаргу Чернівецька міська рада просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Вказувала на те, що спір щодо недійсності правочину був ініційований третьою стороною, яка наполягала, що приміщення підвалу є спільною сумісною власністю всіх співвласників будинку АДРЕСА_1, а отже у даних правовідносинах не можуть застосовуватися положення статі 216 ЦК України, оскільки реституція є правовим наслідком недійсності правочину і способом захисту цивільних прав, який може бути застосовано до відносин зобов'язального характеру за умови, якщо спір виник між сторонами недійсного правочину (договору).

Також представник відповідача вважав, що є необґрунтованими доводи заявниці про те, що Чернівецька міська рада ввела її в оману щодо її права на вчинення правочину, оскільки відповідач жодного правочину із позивачкою не вчиняв.

Рішенням апеляційного суду Чернівецької області від 22 червня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_2, який діє в інтересах ОСОБА_1, задоволено частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 26 квітня 2016 року в частині відмови ОСОБА_1 у задоволенні вимог про стягнення процентів та інфляційних втрат скасовано. У задоволені позовних вимог в цій частині відмовлено з інших підстав.

Додатковим рішенням Шевченківського районного суду міста Чернівців від 07 вересня 2016 року стягнуто з Чернівецької міської ради на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 1 086 грн 95 коп.

Постановою Верховного суду від 14 листопада 2018 року рішення апеляційного суду Чернівецької області від 22 червня 2016 року в частині позовних вимог про стягнення інфляційних втрат, процентів скасовано, справу в цій частині передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Апеляційний суд, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення інфляційних втрат, процентів - скасувати з ухваленням нового судового рішення з наступних підстав.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення в оскаржуваній частині не відповідає.

Відмовляючи в задоволенні позову в частині стягнення суми з урахуванням індексу інфляції, суд першої інстанції виходив з того, що це не є невиконання грошового зобов'язання, передбачене вимогами статті 625 ЦК України.

Проте з таким висновком погодитися не можна, оскільки він не відповідає фактичним обставинам справи, суд дійшов його внаслідок неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, неправильного застосування норм матеріального права та порушення процесуального права, що згідно з пунктами 1, 3, 4 частини 1 статті 376 ЦПК України є підставою для скасування оскаржуваного в частині стягнення інфляційних втрат, процентів.

У решті рішення суду першої інстанції не переглядається.

У справі встановлено, що 20 квітня 2007 року між ОСОБА_1 та Департаментом економіки Чернівецької міської ради в особі першого заступника директора, начальника управління обліку, використання та приватизації майна департаменту економіки міської ради Степанчук Г. Я. було укладено договір купівлі-продажу, предметом якого є нежилі приміщення підвалу (а. с. 7-8).

Договір був укладений уповноваженим радою структурним підрозділом, а кошти надійшли до фонду міського бюджету, розпорядником якого є відповідач.

Рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 17 липня 2012 року, яке набрало законної сили 15 листопада 2012 року, визнано недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 02 березня 2006 року на нежилі приміщення підвалу в житловому будинку літ. А, загальною площею 74,80 кв. м, по АДРЕСА_1. Визнано недійсним договір купівлі-продажу приміщень № 805 від 20 квітня 2007 року, укладеного між Департаментом економіки Чернівецької міської ради та ОСОБА_1 щодо нежилих приміщень підвалу, загальною площею 74,8 кв. м в будинку по АДРЕСА_1.

Департаментом економіки Чернівецької міської ради у поверненні сплачених позивачкою коштів було відмовлено.

Судовими рішеннями в попередніх справах встановлено і не заперечується сторонами у справі, що позивач на виконання умов Договору, визнаного згодом недійсним, сплатив відповідачу грошові кошти в розмірі 108 694 грн 80 коп.

Враховуючи встановлені вище обставини та беручи до уваги визнання недійними свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 02 березня 2006 року та договору купівлі-продажу нерухомого майна від 20 квітня 2007 року, колегія суддів приходить до висновку, що у Чернівецької міської ради виникло зобов'язання перед позивачкою з повернення на її користь грошових коштів, сплачених за спірні приміщення підвалу у 2007 році.

Відповідно до статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно; особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

На порушення цієї норми відповідач станом на день подання позовної заяви не повернув сплачені позивачем гроші.

Згідно із частиною 2 статті 1214 ЦК України у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (стаття 536 цього Кодексу).

Відповідно до статті 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами; розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Наслідки прострочення грошового зобов'язання, коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх, також врегульовані законодавством. У цьому разі відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України боржник зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Тому у разі прострочення виконання зобов'язання, зокрема щодо повернення безпідставно одержаних чи збережених грошей, нараховуються три проценти річних від простроченої суми відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України.

Крім того, у постанові Верховного Суду України від 01 червня 2016 року у справі № 910/22034/15 зроблений висновок, що стаття 625 ЦК України поширює свою дію на всі види грошових зобов'язань.

Вказані вище висновки узгоджуються з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними в постанові від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17-ц.

Діюче законодавство не пов'язує припинення зобов'язання з наявністю судового рішення чи відкриття й виконання виконавчого провадження.

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Якщо зобов'язання виконано не належним чином, то воно не припиняється, а, навпаки, на особу, яка допустила неналежне виконання, покладаються додаткові юридичні обов'язки, у тому числі ті, що передбачені статтею 625 ЦК України.

З огляду на те, що Чернівецькою міською радою прострочено грошове зобов'язання з повернення коштів ОСОБА_1, сплачених нею за недійсним правочином, колегія суддів вважає, що у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення у вигляді стягнення інфляційних втрат та процентів.

Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування (частина 2 статті 216 ЦК України).

З розрахунку представника позивача, долученого до заяви про уточнення суми матеріальної шкоди від 28 січня 2016 року, вбачається, що останній просив стягнути суми, передбачені статті 625 ЦК України за період з 01 травня 2007 року до 31 грудня 2015 року.

Однак колегія суддів не може погодитися із розміром нарахованих у вказаному розрахунку інфляційних втрат та трьох процентів річних від простроченої суми, оскільки представником позивача неправильно встановлено початок перебігу строку для їх нарахування.

Згідно з частиною 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, положення зазначеної норми права передбачають, що зобов'язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду.

Обґрунтовуючи наявність підстав для стягнення з ОСОБА_1 інфляційних втрат та трьох процентів річних на підставі статті 625 ЦК України, колегія суддів виходить із того, що відповідач, отримавши від позивача кошти згідно договору купівлі-продажу приміщень нежилих приміщень № 805 від 20 квітня 2007 року, після ухвалення рішення Першотравневим районним судом м. Чернівці від 17 липня 2012 року, яке набрало законної сили 15 листопада 2012 року, про визнання недійсним вказаного договору купівлі - продажу, отриману суму коштів позивачці не повернув, а отже, допустив прострочення грошового зобов'язання. У зв'язку із цим нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних є особливою мірою відповідальності боржника.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає, що обов'язок сплатити недоплачену суму за договором купівлі-продажу у відповідача виник на підставі рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 17 липня 2012 року, яке набрало законної сили 15 листопада 2012 року, оскільки до 15 листопада 2012 року питання про наявність боргу перед позивачем не виникало.

Таким чином, період, за який підлягають стягненню інфляційні втрати на суму боргу та три проценти річних, слід визначити з 16 листопада 2012 року (що є наступним днем з дня набрання законної сили судовим рішенням про визнання недійсним договору купівлі - продажу) до 31 грудня 2015 року.

Сума збитків від інфляції становить 72 680 грн 59 коп. (з розрахунку: 90579 х 180,24/100 %- 90579), де 90579- сума боргу, 180,24 - індекс інфляції (за період з 16 листопада 2013 року до 31 грудня 2015 року), який вирахувано з урахуванням індексів інфляції: за грудень 2012 - 100,2, за 2013 рік - 100,5, за 2014 рік - 124,9, за 2015 рік - 143,3).

Отже, з Чернівецької міської ради на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню інфляційні втрати в розмірі 72 680 грн 59 коп. за період з 16 листопада 2012 року по 31 грудня 2015 року.

Три проценти річних підлягають розрахунку за 1 141 день (за період з 16 листопада 2012 року до 31 грудня 2015 року) і становить 8 494 грн 57 коп. (90579 х 0,03/365 х 1141).

Таким чином, з відповідача на користь позивачки підлягають стягненню три проценти річних в розмірі 8 494 грн 57 коп. за період з 16 листопада 2012 року по 31 грудня 2015 року.

Щодо розподілу судових витрат колегія суддів виходить з наступного.

Предметом апеляційного оскарження є рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог про стягнення інфляційних втрат, процентів.

Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з частиною 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

За подання позову позивачкою сплачено 3 655 грн.

З урахуванням уточнення розміру позовних вимог на суму 285 957 грн 40 коп., судовий збір підлягав сплаті у розмірі 2 859 грн 57 коп.

З урахуванням додаткового рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 07 вересня 2016 року (а.с.179), яким з відповідача на користь позивачки стягнуто 1 086 грн 95 коп. - витрат зі сплати судового збору, розмір судового збору, який сплачено за решту позовних вимог, у задоволенні яких суд першої інстанції відмовив, і рішення щодо яких є предметом перегляду в апеляційному порядку, складає 1 772 грн 62 коп. (2859,57-1086,95).

При поданні апеляційної скарги апеляційний суд визначив заявнику до сплати 1 949 грн 89 коп. судового збору (а.с.149). Указана сума заявником сплачена (а.с.154).

Заявником також сплачено 2 000 грн судового збору за подання касаційної скарги (а.с.182).

Отже, заявником у зв'язку з оскарження рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні вимог на суму 177 262 грн 60 коп. сплачено судовий збір у розмірі 5722 грн 51 коп. (1772,62+1949,89+2000).

Відсоток задоволення позовних вимог (в оскаржуваній частині рішення суду першої інстанції) складає 45,79% (72680,59+8494,57)*100%/177262,60).

Тому, з відповідача на користь позивачки слід стягнути 2620 грн 34 коп. - витрат зі сплати судового збору (5722,51*45,79/100).

На підставі наведеного та керуючись пунктами 1, 3, 4 частини 1 статті 376, статтею 382 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, який діє в інтересах ОСОБА_1, задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 26 квітня 2016 року в частині позовних вимог про стягнення інфляційних втрат, процентів скасувати.

Позов ОСОБА_1 до Чернівецької міської ради в частині позовних вимог про стягнення інфляційних втрат, процентів задовольнити частково.

Стягнути з Чернівецької міської ради на користь ОСОБА_1 72 680 (сімдесят дві тисячі шістсот вісімдесят) гривень 59 коп. інфляційних втрат та 8 493 (вісім тисяч чотириста дев'яносто три) гривні 63 коп. - три проценти річних.

Стягнути з Чернівецької міської ради на користь ОСОБА_1 2 620 (дві тисячі шістсот двадцять) гривень 34 коп. витрат зі сплати судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови - 15 лютого 2019 року.

Головуючий В. В. Яремко

Судді: І.М. Литвинюк

І.Б. Перепелюк