1Справа № 335/8807/18 2/335/262/2019
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
03 квітня 2019 року м. Запоріжжя
Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя у складі
головуючого судді Макарова В.О.,
за участю секретаря судового засідання Дворникової Я.П.,
позивача ОСОБА_1,
представника позивача - адвоката ОСОБА_2,
представників відповідача № 1 ОСОБА_3, ОСОБА_4,
представників відповідача № 2 ОСОБА_5, ОСОБА_6,
представника третьої особи № 1 ОСОБА_3,
представника третьої особи № 3 ОСОБА_7,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_8 громади м. Запоріжжя в особі Запорізької міської ради, ОСОБА_9, треті особи: Департамент з управління житлово-комунальним господарством Запорізької міської ради, Департамент реєстраційних послуг Запорізької міської ради, Головне управління Національної поліції в Запорізькій області про визнання незаконними рішень виконавчого комітету Запорізької міської ради, визнання недійсним ордеру на житлове приміщення, визнання права користування житловим приміщенням (квартирою) та вселення,
ВСТАНОВИВ:
У липні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, який в подальшому двічі уточнила, до ОСОБА_8 громади м. Запоріжжя в особі Запорізької міської ради, ОСОБА_9, треті особи: Департамент з управління житлово-комунальним господарством Запорізької міської ради, Департамент реєстраційних послуг Запорізької міської ради та Головне управління Національної поліції в Запорізькій області, про визнання незаконними рішень виконавчого комітету Запорізької міської ради, визнання недійсним ордеру на житлове приміщення, визнання права користування житловим приміщенням (квартирою) та вселення.
Обґрунтовуючи заявлені вимоги та пояснюючи підстави звернення до суду позивач вказала, що згідно ордеру № 418, виданого 29.04.1966 року Виконавчим комітетом Запорізької міської ради депутатів трудящих, на імя її рідної матері ОСОБА_10 (після укладання шлюбу ОСОБА_1) Е.В., останній була надана у користування однокімнатна квартира № 19, що розташована у будинку № 13 по вул. Південноукраїнській у м. Запоріжжі, площею 19,15 кв.м.
У зазначеній однокімнатній квартирі станом на 1988 рік були прописані наступні члени її родини, а саме вона ОСОБА_1, її мати ОСОБА_11, її брат ОСОБА_10 та її батько ОСОБА_12
Позивач була прописана у вищезазначеній квартирі до того часу, коли вона вийшла заміж в 1990 році. Після одруження вона виписалася з квартири та прописалася у свого чоловіка, з яким на той час перебувала у шлюбі. В 1998 році, а саме 24.02.1998 року ОСОБА_1 розлучилася з чоловіком, а тому вона була вимушена була знятися з реєстраційного обліку із квартири колишнього чоловіка.
В подальшому, після розлучення, вона працювала в Італії у період часу з 1998 року по 2004 рік включно. У 2004 році ОСОБА_1 повернулася до України.
За час перебування позивача в Італії, мати ОСОБА_1 розлучилася, в результаті чого її батько ОСОБА_12 знявся з реєстраційного обліку. Таким чином, станом на час повернення позивача до України, в спірній квартирі залишилися зареєстрованими наступні особи: рідний брат позивача ОСОБА_10, та її мати ОСОБА_11
17.07.2004 року мати позивача особисто подала начальнику ЖЕУ № 6 власноруч нею написану письмову заяву з тим, аби ОСОБА_1 прописали у спірній квартирі, тимчасово строком на шість місяців.
Але, у той же період, після повернення позивача до України з Італії, позивач познайомилася з чоловіком, з яким вона в наступному проживала більше шести років, як чоловік та дружина без реєстрації шлюбу, а тому мати ОСОБА_1 не прописала її в квартирі, оскільки вона прописалася у квартирі нового чоловіка з яким вона проживала аж до 2010 року.
Отже, у спірній квартирі весь цей час залишилися бути зареєстровані та фактично проживали мати позивача та її брат.
Після розірвання стосунків із чоловіком, з яким вона проживала з 2004 року по 2010 рік, вона знялася з реєстраційного обліку його житла та повернулася проживати у квартиру, де проживали матір та її брат.
Таким чином, ОСОБА_1 у позові зазначає, що починаючи з 2010 року вона постійно проживала у спірній квартирі АДРЕСА_1 разом із братом та її матірю. Саме у цей час її мати вдруге бажала зайнятися питанням її реєстрації у спірну квартиру, однак вона померла у липні 2010 року.
Після смерті матері позивача, у спірній квартирі залишилися фактично проживати тільки вона з її братом ОСОБА_10, при цьому в квартирі був зареєстрований лише її брат.
Як зазначає ОСОБА_1, її брат бажав поставити її на реєстраційний облік у спірну квартиру, проте вказане питання постійно відтягувалося. ОСОБА_1 проживала разом з братом за адресою: АДРЕСА_2, та її це влаштовувало, саме тому вона так і не зареєструвалася за вищезазначеною адресою.
Квартира АДРЕСА_3 приватизованою не була, знаходиться у комунальній власності відповідача 1 ОСОБА_8 громади м. Запоріжжя в особі Запорізької міської ради. Отже, позивач наполягає, що починаючи з липня 2010 року вона проживала у вказаній квартирі разом з братом.
Після смерті брата, ОСОБА_1, реалізуючи свої цивільні права щодо реєстрації у спірній квартирі звернулася до Департаменту з управління житлово-комунальним господарством Запорізької міської ради із відповідною заявою. Але, відповіддю Департаменту з управління житлово-комунальним господарством Запорізької міської ради за № С-2012 від 11.04.2018 року, позивачу було відмовлено у здійсненні реєстрації за адресою: АДРЕСА_2. Саме тому, ОСОБА_1 вважає, що є всі підстави для визнання за нею право користування спірною квартирою.
Окрім того, ОСОБА_1 вказує у позові, що вона є інвалідом ІІ групи. Відсутність реєстрації не дає їй можливості оформити необхідні соціальні виплати, а саме виплати по пенсії з інвалідності, оскільки Управління соціального захисту населення відмовляє їй у оформленні матеріальної допомоги в результаті відсутності реєстрації, у звязку з чим вона просить суд визнати за нею право користування квартирою № 19 у будинку № 13 по вул. Південноукраїнській у м. Запоріжжі.
Також, за твердженням позивача, у період з моменту подання позову до суду та початку слухання справи, ОСОБА_1 було примусово виселено відповідачем ОСОБА_9 із спірної квартири.
Позивач вважає, що відповідне рішення виконавчого комітету Запорізької міської ради незаконним, оскільки ордер повинен видаватися виключно на житлове приміщення, яке ніким не зайняте. Але, ОСОБА_1 наполягає, що вона проживала у спірній квартирі.
Позивач просила суд визнати незаконним рішення виконавчого комітету Запорізької міської ради № 306/6 від 25.06.2018 року в частині включення до числа службової житлової площі Головного управління Національної поліції в Запорізькій області однокімнатної квартири № 19 житловою площею 18,76 кв.м (загальною 32,17 кв.м) по вул. Південноукраїнська, будинок № 13 у м. Запоріжжі; визнати незаконним рішення виконавчого комітету Запорізької міської ради № 344/5 від 27.07.2018 року в частині затвердження наказу начальника головного управління Національної поліції в Запорізькій області від 26.06.2018 року № 799 про надання службової житлової площі АДРЕСА_5 майору поліції ОСОБА_9; визнати незаконним рішення виконавчого комітету Запорізької міської ради № 344/5 від 27.07.2018 року в частині оформлення службового ордеру на однокімнатну квартиру № 19 житловою площею 18,76 кв.м (загальною 32,17 кв.м) АДРЕСА_5 на ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1; визнати недійсним ордер на службове житлове приміщення № 6 серії «С» від 03.08.2018 року виданий виконавчим комітетом Запорізької міської ради на імя ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1, на право зайняття службового житлового приміщення квартири № 19 житловою площею 18,76 кв.м (загальною площею 32,17 кв.м) по вул. Південноукраїнська, будинок № 13 у місті Запоріжжі; визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, право користування однокімнатною квартирою № 19 у будинку № 13 по вул. Південоукраїнська в м. Запоріжжі, житловою площею 18.76 кв.м (загальною площею 32,17 кв.м); усунути перешкоди у здійсненні ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, права користування однокімнатною квартирою № 19 у будинку № 13 по вул. Південоукраїнська в м. Запоріжжі шляхом виселення ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1, із квартири АДРЕСА_6; вселити у однокімнатну квартиру АДРЕСА_7; зняти ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1, з реєстраційного обліку за адресою: АДРЕСА_2.
У судовому засіданні позивач та її представник, наполягаючи на обставинах, викладених у позовній заяві, просили суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, з підстав, викладених у ньому.
Представники відповідача ОСОБА_8 громади міста Запоріжжя в особі Запорізької міської ради та представники відповідача ОСОБА_9 під час розгляду справи проти позову ОСОБА_1 категорично заперечували, з підстав викладених у наданих суду письмових відзивах, просили суд в позові відмовити у повному обсязі.
Треті особи представник Департаменту з управління житлово-комунальним господарством Запорізької міської ради та представник ГУНП в Запорізькій області проти позову заперечували, вважали його безпідставним та таким, що не підлягає задоволенню.
Представник третьої особи Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради ОСОБА_13 подала суду заяви про розгляд справи у відсутність представника Департаменту.
Суд, вислухавши сторони, їх представників, представників третіх осіб, допитавши свідків, дослідивши надані письмові докази та матеріали, приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 слід задовольнити частково з наступних підстав.
Статтею 8 Європейської Конвенції з прав людини і основоположних свобод закріплено право людини на житло.
Право на житло є одним з найважливіших соціально-економічних прав громадян. Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч. 4 ст. 55, ст. 124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст. 13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства.
Оцінюючи аргументи, викладені позивачем та відповідачами, суд в тому числі керується прецедентною практикою Європейського суду з прав людини, який зазначав, що хоча п. 1 статті 6 Конвенції зобовязує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обовязку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. (рішення у справі «Руїз Торіха проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.1994 року).
Згідно хі ст. 55 Основного Закону, права і свободи людини і громадянина захищаються судом.
29.04.1966 року на підставі протоколу засідання комісії по обміну житлової площі № 16-70 від 20.04.1966 року матері позивача - ОСОБА_14, виконавчим комітетом Запорізької міської спілки депутатів трудящихся видано обмінний ордер № 418 на квартиру за адресою: АДРЕСА_2. До зазначеного ордеру вписаний також ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_3 (син ордероотримувача).
15.07.2010 року ОСОБА_11 померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії 1-ЖС № 177454, виданого 16.07.2010 року Запорізьким міським відділом реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції у Запорізькій області.
Останнім зареєстрованим квартиронаймачем квартири АДРЕСА_8 був ОСОБА_10, який був зареєстрований в спірній квартирі з 24.03.1982 року по день його смерті. Договір найму за адресою: АДРЕСА_2, ні до ні після смерті ОСОБА_10, не переукладався.
Згідно з актового запису про смерть від 12.12.2017 року № 7993, виданого Запорізьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_3, помер 04.12.2017 року.
Згідно з протоколом огляду місця події від 06.12.2017 року вбачається встановлення факту смерті гр. ОСОБА_10
Під час огляду місця події ніяких родичів чи представників покійного до протоколу внесено не було, у звязку з чим спірну квартиру опечатано.
Згідно з інформацією, наданою Департаментом реєстраційних послуг Запорізької міської ради, позивач ОСОБА_1 була прописана в квартирі АДРЕСА_9 з 01.03.1985 року по 24.01.1990 року, виписана у звязку з вибуттям на іншу адресу (вих. № 01-17/01/2250 від 30.08.2018 року).
Вона перебуває на обліку бездомних осіб як особа, яка має статут особи, що не має постійного місця проживання, що підтверджується копією посвідченням від 06.11.2017 року за № 1350, що видане Запорізьким міським територіальним центром соціального обслуговування (населення, соціальних послуг) Запорізької міської ради.
Крім цього, 22.12.2017 року Дніпровською МСЕК (Департаменту охорони здоровя Запорізької обласної державної адміністрації) ОСОБА_15 видано довідку до акту огляду медико-соціального експертною комісією серії АВ № 0838881, відповідно до якої вбачається, що ОСОБА_1 встановлено інвалідність ІІ групи, причина інвалідності захворювання 2 групи, яке дійсне до 01.01.2020 року.
Як вбачається з листа Департаменту з управління житлово-комунальним господарством Запорізької міської ради від 11.04.2018 року № С-2012, ОСОБА_1 звернулася до Департаменту із заявою щодо реєстрації її в квартирі АДРЕСА_10, однак позивачу було відмовлено у здійсненні реєстрації, з тих підстав, що остання не була зареєстрована в спірній квартирі починаючи з 2010 року. Як було встановлено Департаментом, в зазначеній квартирі був зареєстрований та проживав лише ОСОБА_10, який помер в грудні 2017 році. А оскільки за життя ОСОБА_10 не вирішував питання вселення позивача, як члена родини, до спірної квартири, ОСОБА_1 не має право на реєстрацію. Крім того, Департаментом було зазначено про відсутність підстав для зміни договору найму у встановленому порядку.
Згідно зі ст. 106 ЖК України, у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення, член сімї наймача, який проживав разом з ним, вправі за згодою інших членів, вимагати визнання його наймачем замість попереднього наймача. В разі відмови спір може бути вирішено в судовому порядку.
Згідно письмової інформації Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради від 10.10.2018 року № 01-12/01/2725, що надійшла до суду 17.10.2018 року, за адресою: АДРЕСА_2, за період з січня 2009 року були зареєстровані наступні особи: ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_3, з 24.03.1982 року по 24.01.2018 року; ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_4, з ІНФОРМАЦІЯ_5, з 18.09.1972 року по 21.09.2010 року.
Станом на 10.10.2018 року за вищезазначеною адресою: зареєстрована ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_6, починаючи з 07.08.2018 року по теперішній час.
Відповідно до ст. 61 ЖК України, користування жилим приміщенням у будинках громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму житлового приміщення. Договір найму укладається в письмовій формі з наймодавцем - житлово експлуатаційною організацією, і наймачем - громадянином.
Предметом договору найму є окрема квартира або інше ізольоване житлове приміщення (ст. 63 ЖК України).
Згідно із ст. 64 ЖК України, члени сімї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обовязки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сімї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобовязаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сімї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки.
Відповідно до ст. 65 ЖК України, наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сімї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно.
Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сімї наймача, набувають рівного з іншими членами сімї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сімї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.
Згідно із положеннями п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.04.1985 року із змінами, внесеними згідно з постановами Пленуму Верховного Суду України № 2 від 10.03.1989 року, № 13 від 25.12.1992 року, № 15 від 25.05.1998 року, «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового Кодексу України», вирішуючи спори про право користування житловою площею осіб, які вселилися до наймача, суд повинен зясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сімї наймача, чи прописані вони в даному житловому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сімї, що проживають з ним, певний порядок користування житловим приміщенням.
Судом безспірно встановлено, що будь-якої письмової згоди на вселення та проживання позивача ОСОБА_1 у квартирі АДРЕСА_11 померлий ОСОБА_10 за своє життя не надавав, будь-якого бажання на те, щоб зареєструвати позивача у квартирі не висловлював, що свідчить про те, що наміру на те, щоб зареєструвати позивачку у квартирі ОСОБА_10 при житті не мав.
Поданими та долученими до справи доказами, показаннями свідків підтверджується те, що згода наймача ОСОБА_10 на вселення позивача до спірної квартири як члена сімї була відсутня, вони не вели спільного господарство, прибирання по дому, приготування їжі, придбання продуктів харчування та інші послуги надавалися ОСОБА_10 соціальними працівниками як одинокій особі, під час надання соціальних послуг будь-яких осіб у приміщенні квартири не знаходилось.
Так, допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_16 суду показав, що він був другом померлого ОСОБА_10 та періодично, біля 1-2 разів на місяць, навідувався до нього. Померлий ОСОБА_10 проживав один у спірній квартирі, у 2011 році отримав інвалідність. Він допоміг йому оформити відповідні документи для отримання соціальної допомоги, пенсії, купував та приносив 1-2 рази на тиждень продукти, мав ключі від квартири, які йому добровільно надав ОСОБА_10 Мешкав один, уникав в розмовах теми сестри. В період з 2010 року по 2017 рік свідок ОСОБА_16 ОСОБА_1 не бачив. Після смерті ОСОБА_10 він особисто займався питання організації його поховання разом з ОСОБА_17 ОСОБА_18 ним було укладено відповідний договір на поховання, що підтверджується наявним в матеріалах справи договором замовлення № 5619 на поховання ОСОБА_10, який було укладено з ОСОБА_16, листом СКП «Запорізька ритуальна служба» від 13.09.2018 року № 565, відповідними наявними у справі рахунками-фактурами, видатковою накладною надання послуг № Ц-00009353.
Також, свідок ОСОБА_16 пояснив суду, що він разом із померлим ОСОБА_10 зверталися за допомогою до соціальної служби з метою надання співробітника для догляду за інвалідом, який приходив 1-2 рази на тиждень. Крім цього, ОСОБА_16 повідомив, що саме працівники соціальної служби виявили покійного, який більш двох днів не відчиняв двері. У грудні 2017 року, точну дату свідок не запамятав, разом з працівниками поліції та соціальною службою відчинив вхідні двері ключем, який надав йому при житті ОСОБА_10
Як повідомила суду свідок ОСОБА_19, сусідка померлого ОСОБА_10, за померлим доглядали соціальні служби, однак про відносини ОСОБА_1 та померлого ОСОБА_10 їй нічого не відомо. ОСОБА_1 стала проживати у спірній кімнаті після смерті ОСОБА_10
Допитані у судовому засіданні свідки ОСОБА_20, ОСОБА_21, ОСОБА_22, ОСОБА_23, ОСОБА_18, ОСОБА_24, ОСОБА_25, ОСОБА_26 ОСОБА_27, ОСОБА_17 показали суду, що після ампутації ноги та смерті матері ОСОБА_10 став відлюдником, двері квартири за адресою: АДРЕСА_2 у м. Запоріжжя нікому не відчиняв, на вулицю не виходив, допомоги від ОСОБА_1 він не приймав, з родичами не спілкувався. За життя ОСОБА_10 відносини між братом та сестрою не були родинними. Свідки бачили свідка ОСОБА_16, який приходив до ОСОБА_10 біля 2-х раз на тиждень бо він був його другом. ОСОБА_1 бачили не часто, переважно біля підїзду будинку або в підїзді, зазначали, що ОСОБА_10 їй двері не відчиняв. Крім того, до ОСОБА_10 приходили соціальні працівники, які здійснювали догляд. ОСОБА_1 була виписана зі спірної квартири коли вийшла заміж та переїхала до чоловіка, з чоловіком після одруження проживали по бул. Центральному, потім вона поїхала за кордон на заробітки, після повернення ОСОБА_1 мешкала за іншими адресами. ОСОБА_1 заселися до спірної квартири у лютому 2018 році та стала проживати в ній після смерті брата.
Свідок ОСОБА_28 пояснила суду, що працює соціальним робітником та надавала соціальні послуги по догляду вдома ОСОБА_10 з 2011 року. Показала, що ОСОБА_10 проживав один, як самостійна людина, мав інвалідність.
Свідок ОСОБА_29 також суду зазначала, що позивач ОСОБА_1 стала проживати у спірній кімнаті після смерті брата, покійний брат її в квартиру не пускав.
Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_30 зазначила про невідомість їй відвідування позивачем померлого ОСОБА_10, повідомила, що спірна квартира потребувала ремонту.
Як вбачається з пояснень наданих у судовому засіданні позивачем ОСОБА_1, вона постійно не проживала в квартирі, знімала житло, оскільки відношення з покійним братом не складалися. Померлий не бажав спілкуватися із нею, мав свої захоплення та особисте коло спілкування. Однією родиною вони не були. Рідко спілкувалися, а після смерті матері, відносини майже припинилися.
Відповідно до заяви матері позивача - ОСОБА_31 від 17.07.2004 року, остання прохала ЖЄУ № 6 зареєструвати ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2, тимчасово строком на 6 місяців.
Однак, у судовому засіданні ОСОБА_1 було зазначено про те, що померлий ОСОБА_10 був проти її реєстрації на 6 місяців (тимчасово), тому без згоди померлого ОСОБА_10 зареєструватися їй не вдалося, так як на вселення та реєстрацію, необхідною умовою є згода усіх мешканців житла, згідно ст. 65 ЖК України.
Під час розгляду справи судом було встановлено, що позивач ОСОБА_1О, за життя ОСОБА_10 не зверталася щодо своєї реєстрації в спірній квартирі до Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради, оскільки доказів, які б свідчили, що ОСОБА_10, який був прописаний у квартирі АДРЕСА_12, за життя надавав згоду про реєстрацію позивача, суду надано не було.
Також, для встановлення факту щодо несення обовязків ОСОБА_1 по утриманню квартири АДРЕСА_13, судом під час розгляду справи отримано інформацію від комунальних підприємств КП «Наше місто», «КП «Водоканал», Концерну «Міські теплові мережі» щодо заборгованості по житлово-комунальним послугам. Встановлено з квитанцій, що заборгованість по воді та водовідведенню станом на 01.11.2018 року за особовим рахунком № 10604859 на спірну квартиру складає 6 518 грн. 54 коп., за послуги з централізованого опалення перед Концерном «Міські теплові мережі» - по спірній квартирі складає 5 078 грн. 88 коп., за послуги утримання будинку надані МКП «Основаніє» за період з 2009 року по 31.08.2016 року складає 5 008 грн. 27 коп.
Таким чином, вищевикладене свідчить про те, що доводи позивача, вказані нею у позовній заяві не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи, а пояснення свідків не підтверджують ствердження позивача про постійне проживання у ІНФОРМАЦІЯ_7, та намір померлого ОСОБА_10 зареєструвати позивача за адресою свого проживання.
Не знайшло свого підтвердження під час розгляду справи також і те, що ОСОБА_1 мала сімейні стосунки зі своїм померлим братом, вела з ним спільне господарство, примусове виселення її з квартири.
Отже, вказані вище обставини справи дають змогу зробити переконливий висновок про те, що позивач ОСОБА_1 постійно не проживала у спірній квартирі, а тому, суд вважає, що у позивача відсутнє право користування спірним житловим приміщенням.
Згідно ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. При цьому, Європейський суд з прав людини в зміст поняття майна включає і «правомірні очікування»/ «законні сподівання» вчиняти певні дії.
Враховуючи встановлені у справі докази та обставини, суд вважає, що позивачкою не наведено достатньо доказів на підтвердження підстав для визнання за нею права користування жилим приміщенням квартирою за адресою: АДРЕСА_2, а тому суд вважає позовні вимоги ОСОБА_1 в частині визнання за нею права користування спірним житловим приміщенням безпідставним та необґрунтованим, такими, що не підлягають задоволенню.
Також, судом встановлено, що рішенням виконавчого комітету Запорізької міської ради від 25.06.2018 року № 306/6 «Про службову житлову площу по вул. Бродинській/Профессора ТолокаАДРЕСА_14 та АДРЕСА_15 Головного управління Національної поліції в Запорізькій області», однокімнатну квартиру АДРЕСА_16 було включено до числа службової житлової площі Головного управління Національної поліції в Запорізькій області.
Відповідно до рішення виконавчого комітету Запорізької міської ради від 27.07.2018 року № 344/5 «Про надання службової житлової площі АДРЕСА_17 та по вул. Бородинській/Професора ТолокаАДРЕСА_18 співробітникам Головного управління Національної поліції в Запорізькій області»,
затверджено накази начальника Головного управління Національної поліції в Запорізькі області від 26.06.2018 року № 799 та від 26.06.2018 року № 800 про надання службової площі АДРЕСА_15, майору поліції ОСОБА_9 та по вул. Бородинській/Професора ТолокаАДРЕСА_14 майору поліції ОСОБА_32 одному. Також, вказаним рішенням вирішено Департаменту з управління житлово-комунальним господарством Запорізької міської ради оформити в тому числі і службовий ордер на спірну квартиру на ОСОБА_9, ордер серія «С» від 03.08.2018 року.
03.08.2018 року виконавчим комітетом Запорізької міської ради відповідачу у справі ОСОБА_9 видано ордер на службове приміщення № 6 серія «С».
07.08.2018 року Департаментом реєстраційних послуг Запорізької міської ради місце проживання відповідача у справі ОСОБА_9 зареєстровано за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_8.
Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «ОСОБА_25 проти України» (остаточне рішення від 17.06.2011 року), суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних не спростованих презумпцій щодо фактів.
Згідно з ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Таким чином, враховуючи встановлені у справі докази та обставини, суд вважає, що позивачем не наведено достатньо доказів на підтвердження підстав для визнання незаконними рішення виконавчого комітету Запорізької міської ради № 306/6 від 25.06.2018 року в частині включення до числа службової житлової площі Головного управління Національної поліції в Запорізькій області однокімнатної квартири № 19 житловою площею 18,76 кв.м (загальною 32,17 кв.м) по вул. Південноукраїнська, будинок № 13 у м. Запоріжжі, та рішення виконавчого комітету Запорізької міської ради № 344/5 від 27.07.2018 року в частині затвердження наказу начальника головного управління Національної поліції в Запорізькій області від 26.06.2018 року № 799 про надання службової житлової площі АДРЕСА_19 майору поліції ОСОБА_9 та в частині оформлення службового ордеру на однокімнатну квартиру № 19 житловою площею 18,76 кв.м (загальною 32,17 кв.м) АДРЕСА_5 на ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1.
Оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів в їх сукупності, враховуючи обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, а саме твердження щодо того, що вказані рішення прийняті з порушенням норм права, суд вважає, що доводи, що викладені позивачем не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи, оскільки не ґрунтуються на належних, допустимих і достовірних доказах, тому суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в цій частині.
Суд також відмовляє позивачу в задоволенні позову в частині усунення перешкоди у здійсненні ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, права користування однокімнатною квартирою № 19 у будинку № 13 по вул. Південноукраїнська в місті Запоріжжі шляхом виселення ОСОБА_9 із спірної квартири, вселення ОСОБА_1 до спірної квартири та зняття ОСОБА_9 з реєстраційного обліку за адресою: АДРЕСА_2, оскільки зазначені позовні вимоги є похідними від основних позовних вимог, в задоволенні яких суд відмовляє позивачу.
Що стосується позовних вимог ОСОБА_1 щодо визнання недійсним ордеру на службове житлове приміщення № 6 серії «С» від 03.08.2018 року, виданого виконавчим комітетом Запорізької міської ради на імя ОСОБА_9 на право зайняття службового житлового приміщення квартири № 19 житловою площею 18,76 кв.м. (загальною площею 32,17 кв.м) по вул. Південноукраїнська, будинок № 13 у місті Запоріжжі, суд вважає за необхідне зазначити наступне.
За змістом ст.ст. 58, 59 ЖК України, на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Ордер може бути видано лише на вільне жиле приміщення. Ордер на жиле приміщення може бути визнано недійсним у судовому порядку у випадках подання громадянами не відповідаючих дійсності відомостей про потребу в поліпшенні житлових умов, порушення прав інших громадян або організацій на зазначене в ордері жиле приміщення, неправомірних дій службових осіб при вирішенні питання про надання жилого приміщення, а також в інших випадках порушення порядку і умов надання жилих приміщень. Важливою умовою видачі ордера на вселення у жиле приміщення є те, щоб таке приміщення було вільним не тільки юридично, а й фактично.
Отже, ордер може бути видано лише на вільне жиле приміщення.
Судом під час розгляду справи було установлено, що на момент видачі ордера, відповідачем № 1 не здійснено належної перевірки щодо вільності житла, що стверджується дослідженим у судовому засіданні висновком службового розслідування Дніпровського відділу поліції Головного управління поліції Національної поліції в Запорізькій області від 31.08.2018 року, показами позивача ОСОБА_1, та іншими здобутими під час розгляду справи доказами.
Як встановлено судом, після смерті ОСОБА_10 позивач ОСОБА_1 самовільно зайняла квартиру АДРЕСА_20. Згідно з вищевказаного висновку, у ході проведення службового розслідування під час вивчення матеріалів, пояснення очевидців та досліджених інших документів, було встановлено, що ОСОБА_1 без законних підстав та реєстрації перебувала в квартирі АДРЕСА_21, а тому, у розумінні вимог ст.ст. 58, 59 ЖК України, суд вважає, що спірне приміщення не було достовірно вільним, у звязку з чим, суд вважає, що вказане є обґрунтованою підставою для визнання ордеру на службове житлове приміщення № 6 серії «С» від 03.08.2018 року - недійсним.
Таким чином, даючи оцінку встановленим обставинам справи та аналізуючи надані суду докази та доводи сторін, третіх осіб, в сукупності з письмовими доказами по справі, показами свідків, суд приходить до висновку, про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_33
Керуючись ст.ст. 2, 3, 10-12, 13, 81, 82, 133, 137, 141, ч. 6 ст. 259, 263-265 ЦПК України, суд
ВИРІШИВ:
Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.
Визнати недійсним ордер на службове житлове приміщення № 6 серії «С» від 03.08.2018 року, виданий виконавчим комітетом Запорізької міської ради на імя ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1, на право зайняття службового житлового приміщення квартири № 19 житловою площею 18,76 кв.м. (загальною площею 32,17 кв.м) по вул. Південноукраїнська, будинок № 13 у місті Запоріжжі.
В задоволенні інших позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Апеляційна скарга на рішення суду до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телемунікаційної системи подається до Запорізького апеляційного суду через Орджонікідзевський районний суд міста Запоріжжя.
Вступна та резолютивна частини рішення ухвалені в нарадчій кімнаті та проголошені у судовому засіданні 03 квітня 2019 року.
Повний текст рішення виготовлено 12 квітня 2019 року.
Суддя В.О. Макаров