Провадження № 22-ц/801/337/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції Воробйов В. В.
Доповідач:Копаничук С. Г.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 лютого 2019 рокуСправа № 127/31549/18м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Головуючого : Копаничук С.Г.

Суддів: Медвецького С.К., Оніщука В.В.

при секретарі Богацькій О.М.

за участю представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4

представника заявника ОСОБА_5,

прокурора Гущіної Н.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Вінницького міського суду від 11.12.2018 року, ухваленого о 18 год. 48 хв. в приміщенні Вінницького міського суду суддею Воробйовим В.В., у цивільній справі за заявою комунального закладу «Вінницька обласна психоневрологічна лікарня ім. акад. О.І. Ющенка» про госпіталізацію ОСОБА_3 в примусовому порядку без її згоди, -

В с т а н о в и в :

10.12.2018 року головний лікар комунального закладу «ВОПНЛ ім. акад. О.І. Ющенка» звернувся до суду із заявою про госпіталізацію ОСОБА_3 в примусовому порядку без її згоди.

Зазначав, що ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, проживаюча за адресою: АДРЕСА_1, була госпіталізована 07.12.2018 року в 2 відділення ВОПНЛ ім. акад. О.І. Ющенка. Після особистого огляду ОСОБА_3 лікар психіатр ВОПНЛ ім. акад. О.І. Ющенка в приймальному відділенні, зробив висновок про необхідність її госпіталізації в психіатричний стаціонар для обстеження та лікування у зв'язку із наявністю у неї психічного розладу, що обумовлює неспроможність задовольняти свої життєві потреби та виявляє небезпеку здоров'ю та життю для себе.

ОСОБА_3, за своїм психічним станом не може дати усвідомленої згоди на госпіталізацію, але була госпіталізована в примусовому порядку на підставі ст. 14 Закону України «Про психіатричну допомогу», як особа, яка неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність.

10.12.2018 року ОСОБА_3, була оглянута комісією лікарів-психіатрів, яка підтвердила доцільність її госпіталізації для надання психіатричної допомоги, оскільки вона виявляє ознаки психічного розладу у вигляді параноїдної шизофренії, що обумовлює неспроможність задовольняти свої життєві потреби та небезпеку здоров'ю та життю для себе.

Рішенням Вінницького міського суду від 11.12.2018 року заяву головного лікаря Комунального закладу «Вінницька обласна психоневрологічна лікарня ім. акад. О.І. Ющенка» про госпіталізацію ОСОБА_3 в примусовому порядку без її згоди - задоволено. Госпіталізувано до Комунального закладу «Вінницька обласна психоневрологічна лікарня ім. акад. О.І. Ющенка» ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, проживаючу за адресою: АДРЕСА_1, в примусовому порядку без її згоди. Рішення суду допущено до негайного виконання.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить зазначене рішення суду скасувати через порушення судом норм матеріального та процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Зазначила, що суд не звернув увагу на те, що представником психіатричного закладу не доведено в судовому засіданні наявність тяжкого психічного розладу здоров'я ОСОБА_3 та необхідність примусового стаціонарного лікування. Матеріали справи містять відомості, що між ОСОБА_3 та її матір'ю, у зв'язку з різними поглядами на життя, існують неприязні стосунки. Взаємовідносини, які склались між ними, а саме міцність родинних відносин, характер та ступень спілкування, моральні зобов'язання є етичними, виховними нормами, які безпосередньо не пов'язані зі станом психічного здоров'я.

У запереченні на апеляційну скаргу головний лікар комунального закладу «ВОПНЛ ім. акад. О.І. Ющенка» вважає апеляційну скаргу безпідставною, рішення суду законним та обґрунтованим та просить його залишити без змін. При цьому, зазначає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про госпіталізацію ОСОБА_3 до психіатричного закладу у примусовому порядку, оскільки у зв'язку з наявністю в неї тяжкого психічного розладу, чим являє собою безпосередню небезпеку для себе й оточуючих, а також у зв'язку з тим, що пацієнтка неспроможна задовольнити свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність, вона потребує лікування у примусовому порядку.

Також звернувся з заявою, у якій зазначив, шо відповідно до проведеного комісійного огляду пацієнтки від 12.02.2019 року вона була виписана додому у супроводі матері ОСОБА_7

Згідно ч.3 ст.3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Апеляційний суд, заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи, рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що останню слід залишити без задоволення.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення суду відповідає.

Суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, проживаюча за адресою: АДРЕСА_1, була госпіталізована 07.12.2018 року в 2 відділення ВОПНЛ ім. акад. О.І. Ющенка.

Після особистого огляду ОСОБА_3 лікар психіатр ВОПНЛ ім. акад. О.І. Ющенка в приймальному відділенні, зробив висновок про необхідність її госпіталізації в психіатричний стаціонар для обстеження та лікування у зв'язку із наявністю у неї психічного розладу, що обумовлює неспроможність задовольняти свої життєві потреби та виявляє небезпеку здоров'ю та життю для себе.

ОСОБА_3, за своїм психічним станом не могла дати усвідомленої згоди на госпіталізацію, але була госпіталізована в примусовому порядку на підставі ст. 14 Закону України «Про психіатричну допомогу», як особа, яка неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність та виявлявся у неадекватній поведінкці, тікала з дому, водилася з безхатченками, сектантами, ночувала по вокзалам, хостелах, не сплачувала за ночівлю, внаслідок чого неодноразово виганялась на вулицю, неодноразово ночувала в парках на лавочках, скиталась по монастирях, по декілька днів не їла, втрачала свідомість, була знайдена під сидінням автобусу без свідомості, брала кредити, які погашають батьки.

10.12.2018 року ОСОБА_3, була оглянута комісією лікарів-психіатрів, яка підтвердила доцільність її госпіталізації для надання психіатричної допомоги, оскільки вона виявляє ознаки психічного розладу у вигляді параноїдної шизофренії, що обумовлює неспроможність задовольняти свої життєві потреби та небезпеку здоров'ю та життю для себе.

Задовольняючи заяву про примусову госпіталізацію, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_3 потрібна психіатрична допомога, а неможливість усвідомлення нею необхідності лікування є підставою її госпіталізації для надання психіатричної допомоги в примусовому порядку.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції у зв'язку з наступним.

Згідно з частиною 1 статті 339 ЦПК України за умов, визначених Законом України «Про психіатричну допомогу», заява лікаря-психіатра про проведення психіатричного огляду особи у примусовому порядку, про надання особі амбулаторної психіатричної допомоги та її продовження в примусовому порядку подається до суду за місцем проживання особи, а заява представника закладу з надання психіатричної допомоги про госпіталізацію особи до закладу з надання психіатричної допомоги у примусовому порядку та заява про продовження такої госпіталізації подаються до суду за місцезнаходженням зазначеного закладу.

Частинами 1, 2 статті 340 ЦПК України передбачено, що у заяві про проведення психіатричного огляду фізичної особи у примусовому порядку, про надання особі амбулаторної психіатричної допомоги у примусовому порядку та її продовження, про госпіталізацію до закладу з надання психіатричної допомоги у примусовому порядку та продовження такої госпіталізації повинні бути зазначені підстави для надання психіатричної допомоги у примусовому порядку, встановлені законом.

До заяви про психіатричний огляд або надання амбулаторної психіатричної допомоги у примусовому порядку додається висновок лікаря-психіатра, а про продовження примусово амбулаторної психіатричної допомоги, про примусову госпіталізацію, її продовження - висновок комісії лікарів-психіатрів та інші відповідні матеріали.

Підпунктом «е» пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (ратифікованої Верховною Радою України прийняттям Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР) кожному гарантується право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім законного затримання осіб для запобігання поширенню інфекційних захворювань, законного затримання психічно хворих, алкоголіків або наркоманів чи бродяг відповідно до процедури, встановленої законом.

Так, прикладом реалізації права на свободу та особисту недоторканність в контексті положень підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що стосується позбавлення (обмеження) волі психічнохворих шляхом поміщення їх у психіатричний заклад, є рішення у справі Вінтерверп проти Нідерландів від 24 жовтня 1979 року. У вказаній справі ЄСПЛ звернув увагу на три вимоги, що зумовлюють наявність законних підстав для обмеження волі психічно хворої особи. Зокрема, особа повинна реально страждати психічним захворюванням, тобто реальні психічні розлади повинні бути встановлені компетентними органами на основі об'єктивної медичної експертизи; психічні розлади повинні досягти такого рівня, які виправдовують позбавлення волі; дійсність позбавлення волі залежить від наявності такого захворювання, особа може бути позбавлена волі до тих пір, поки є захворювання, що встановлено відповідним висновком.

Такі ж висновки містяться й в інших рішеннях ЄСПЛ, а саме: рішення від 28 жовтня 2003 року у справі Ракевич проти Російської Федерації, рішення від 27 березня 2008 року у справі Штукатуров проти Російської Федерації.

Відповідно до статті 3 Конституції України людина її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Законодавство України про психіатричну допомогу базується на Конституції і складається з Основ законодавства України про охорону здоров'я, Закону України «Про психіатричну допомогу» та інших нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до них (стаття 2 Закону України «Про психіатричну допомогу»).

У статті 3 Закону України «Про психіатричну допомогу» визначено, що кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України.

Виходячи з вимог статті 13 Закону України «Про психіатричну допомогу», особа може бути госпіталізована до психіатричного закладу в примусовому порядку на підставах, передбачених статтею 14 цього Закону, а також у випадках проведення експертизи стану психічного здоров'я особи або застосування до особи, яка страждає на психічний розлад і вчинила суспільно небезпечне діяння, примусового заходу медичного характеру на підставах та в порядку, передбачених законами України.

У статті 14 цього закону йдеться про те, що особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до психіатричного закладу без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність.

Відповідно до вимог статті 16 Закону України «Про психіатричну допомогу» особа, яку було госпіталізовано до психіатричного закладу за рішенням лікаря-психіатра на підставах, передбачених статтею 14 цього Закону, підлягає обов'язковому протягом 24 годин з часу госпіталізації огляду комісією лікарів-психіатрів психіатричного закладу для прийняття рішення про доцільність госпіталізації. У випадку, коли госпіталізація визнається недоцільною і особа не висловлює бажання залишитися в психіатричному закладі, ця особа підлягає негайній виписці. У випадках, коли госпіталізація особи до психіатричного закладу в примусовому порядку визнається доцільною, представник психіатричного закладу, в якому перебуває особа, протягом 24 годин направляє до суду за місцем знаходження психіатричного закладу заяву про госпіталізацію особи до психіатричного закладу в примусовому порядку на підставах, передбачених статтею 14 цього Закону. До заяви, в якій повинні бути викладені підстави госпіталізації особи до психіатричного закладу в примусовому порядку, передбачені статтею 14 цього Закону, додається висновок комісії лікарів-психіатрів, який містить обґрунтування про необхідність такої госпіталізації.

Доводи апеляційної скарги про відсутність підстав на час розгляду судом заяви про примусову госпіталізацію не заслуговують на увагу, оскільки вони спростовуються матеріалами справи, а письмових доказів на підтвердження доводів апеляційної скарги до суду надано не було.

За наявності обґрунтованого висновку комісії лікарів-психіатрів про госпіталізацію ОСОБА_3 в психіатричний стаціонар в примусовому порядку та інших медичних даних, які належним чином досліджені судом першої інстанції, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність станом на день звернення із даною заявою до суду правових підстав для госпіталізації в примусовому порядку ОСОБА_3 до психіатричного закладу без її згоди, оскільки остання страждає тяжким психічним розладом, який позбавляє її здатності адекватно усвідомлювати оточуючу дійсність, її психічний стан і поведінку, вона являє собою безпосередню небезпеку для себе та оточуючих, а тому обстеження і лікування можливе лише в умовах стаціонару в примусовому порядку.

В той час, матеріали справи не містять інших протилежних за змістом медичних чи експертних висновків з цього питання.

Ухвалюючи оскаржуване рішення у справі, суд першої інстанції повно і всебічно дослідив наявні у справі докази, встановив фактичні обставини справи, зокрема, факт неспроможності ОСОБА_3 самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність та забезпечувати безпеку свого здоров'я та життя, та дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для її госпіталізації в психіатричний стаціонар для обстеження та лікування.

Суд ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, у зв'язку з чим підстави для його скасування відсутні.

Отже доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, суд ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до ст. 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення - без змін.

Відповідно до ч. 1. ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, керуючись ст. 375, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

П о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду від 11.12.2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду на протязі тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту судового рішення.

Головуючий: Копаничук С.Г.

Судді: Медвецький С.К.

Оніщук В.В.

Згідно з оригіналом:

Суддя: Копаничук С.Г.