Справа № 216/452/14-ц
провадження 2/216/480/19
РІШЕННЯ

іменем України

16 січня 2019 року місто Кривий Ріг

Центрально-Міський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі: головуючого - судді Кузнецова Р.О.,

за участю:

секретаря судового засідання Ярмошенко О.О.

заочно розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду у місті Кривому Розі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя, -

встановив:

25 грудня 2014 року ОСОБА_2 звернувся до Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу з позовом до ОСОБА_3 про поділ майна, набутого під час шлюбу, а саме квартири АДРЕСА_1.

В подальшому позивач уточнив свої позовні вимоги, в яких просив визнати за ним право приватної власності на 1/2 частку квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 43,00 кв.м., житловою площею 27,10 кв.м., яка є спільним сумісним майном подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_3.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 19 грудня 1997 року він уклав шлюб з відповідачем ОСОБА_3, який зареєстрували у виконавчому комітеті Лозуватської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області, про що в книзі реєстрації актів про одруження зроблено запис № 58. За час шлюбу у позивача та відповідача народилась донька - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. Під час шлюбу з відповідачем, 09.04.2005 року, за взаємною згодою, на підставі договору купівлі-продажу була куплена двокімнатна квартира, житловою площею 27,10 кв.м, загальною площею 43,00 кв.м, за адресою: АДРЕСА_1. Договір купівлі-продажу був посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Ковалено І.М., зареєстрований в реєстрі № 934. Право власності на вищезазначене нерухоме майно 05.05.2005 року було зареєстровано в комунальному підприємстві «Криворізьке бюро технічної інвентаризації» на ОСОБА_3. Спільне життя не склалося. 17 вересня 2012 року рішенням Криворізького районного суду Дніпропетровської області у цивільній справі №420/2058/12 шлюб між сторонами було розірвано. На сьогоднішній день, сторонами як співвласниками майна виникають непорозуміння та суперечки з приводу користування та збереження майна і угоди про спосіб виділення внатурі його частки із сумісного спільного володіння не досягнуто. Позивач має право на 1/2 частку спірної квартири. При праві спільної сумісної власності розмір частки кожного з співвласників є невизначеним, це не позбавляє позивача права на виділ частки з майна, що належить йому на праві спільної сумісної власності.

Представник позивача, який належним чином повідомлений про день, час та місце розгляду справи, не використав наданого законом права на особисту участь у судовому засіданні, у судове засідання не з'явився, просив розглянути справу у його відсутності, про що надав письмову заяву, уточнені позовні вимоги підтримує у повному обсязі, проти винесення заочного рішення не заперечує.

Представник відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_6, у судове засідання не з'явився, про день та час розгляду справи була сповіщена належним чином, про що свідчить наявна в матеріалах справи розписка. Будь-яких заяв клопотань зі сторони представника відповідача на адресу суду не надходило.

Суд вважає, за можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та постановити заочне рішення, проти чого не заперечує представник позивача, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.

Матеріалами справи підтверджено, що представник відповідача був належним чином повідомлений про час та місце слухання справи, а представник позивача не заперечував проти заочного розгляду справи, тому суд вважає за можливе розглянути справу у заочному порядку.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Вивчивши матеріали справи та дослідивши надані докази, суд у межах заявлених позовних вимог встановив наступне.

ОСОБА_2 і ОСОБА_3 зареєстрували шлюб 19 грудня 1997 року у виконавчому комітеті Лозуватської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області, про що в книзі реєстрації актів про одруження зроблено запис № 58.

Матеріалами справи також підтверджено, що під час спільного проживання подружжям за договором купівлі-продажу від 09 квітня 2005 року, реєстраційний номер 934, ОСОБА_3, було придбано квартиру загальною площею 43,00 кв. м, житловою площею 27,1 кв.м, яка складається з 2 кімнат та знаходиться на 4 поверсі 5-ти поверхового будинку за адресою: АДРЕСА_1 ( том 2 а.с. 40).

Згідно реєстраційного посвідчення Криворізького бюро технічної інвентаризації, двокімнатна квартира АДРЕСА_1 зареєстрована за ОСОБА_3 на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Коваленко І.М.

Так, вважаючи, що зазначене майно придбавалось подружжям під час шлюбу, ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом про визнання вказаного вище набутого майна спільною сумісною власністю подружжя та поділ спільного сумісного майна у рівних частках.

Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на повному, всебічному та об'єктивному дослідженні обставин справи, дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову, виходячи з наступного.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При цьому згідно роз'яснень, наданих Пленумом Верховного Суду України у п. 2 постанови від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі» рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Враховуючи те, що спірні правовідносини виникли між сторонами з приводу поділу майна подружжя, тому до таких відносин слід застосувати норми Сімейного кодексу України та Цивільного кодексу України в частині, що регулюють питання права спільної сумісної власності подружжя та його поділ.

Частинами 1 та 3 статті 368 ЦК України визначено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо.

Враховуючи те, що нерухоме майно у вигляді квартири АДРЕСА_1, було придбано подружжям під час шлюбу, тому таке майно набуло статусу спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_3

Одночасно з цим згідно ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ч. 1 ст. 70 СК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Згідно абз. 1 п. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» (далі - Постанова Пленуму), поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69 - 72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Відповідно абз.1,2 п. 23 Постанови Пленуму, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо.

Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об'єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК. У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Якщо за час окремого проживання подружжя після фактичного припинення шлюбних відносин спільне майно його членами не придбавалося, суд відповідно до ч. 6 ст. 57 СК може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте кожним з них за цей період та за вказаних обставин, і провести поділ тільки того майна, що було їхньою спільною власністю до настання таких обставин. При вирішенні спору про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами 2, 3 ст. 70 СК в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (ч. 1 ст. 60 СК). Рішення суду повинно містити мотиви та обґрунтування відступу від засади рівності часток подружжя у їхньому спільному майні (п.30 Постанови Пленуму).

На підставі викладеного суд дійшов висновку про те, що спірне нерухоме майно - квартира АДРЕСА_1, яка є спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_3, підлягає поділу між сторонами у рівних частках.

Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За приписами частини 1 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Отже, з урахуванням вищенаведеного, з відповідача на користь позивача підлягає відшкодуванню сума судового збору в розмірі 1800,00 грн.

На підставі вищенаведеного, керуючись ст.ст. 4, 10, 76, 141, 247, 264-265, 268, 273, 280-282, 365 ЦПК України, ст. ст. 60, 61, 65, 69 СК України, ст.ст. 367, 368, 372, 640, 657 ЦК України, Постановою Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», суд -

ухвалив:

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя - задовольнити.

Поділити майно, що належить ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1, реєстрація місця проживання за адресою: АДРЕСА_2) та ОСОБА_3 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2, яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2, фактично мешкає за адресою: АДРЕСА_3) на праві спільної сумісної власності, як подружжю.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1, право власності на яку було оформлено на ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Коваленко І.М. 09.04.2005 року за реєстраційним номером 934.

Визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1, право власності на яку було оформлено на ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Коваленко І.М. 09.04.2005 року за реєстраційним номером 934.

Стягнути з ОСОБА_3 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2, яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2, фактично мешкає за адресою: АДРЕСА_3), на користь ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1, реєстрація місця проживання за адресою: АДРЕСА_2), судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 1800 (одну тисячу вісімсот) грн.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Заочне рішення може бути оскаржено до Дніпровського апеляційного суду через Центрально-Міський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області шляхом подання скарги протягом тридцяти днів з дня його складення.

Рішення надруковане суддею в одному примірнику.

Суддя Р.О.Кузнецов