Справа № 454/2008/18 Головуючий у 1 інстанції: Адамович М.Я.
Провадження № 22-ц/811/2912/18 Доповідач в 2-й інстанції: Струс Л. Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 лютого 2019 року м. Львів

Справа № 454/2008/18

Провадження № 22-ц/811/2912/18

Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів з розгляду цивільних справ:

головуючого Струс Л.Б.,

суддів Левика Я.А., Шандри М.М.

розглянув апеляційну скаргу ОСОБА_2 в порядку спрощеного провадження без повідомлення сторін

на рішення Сокальського районного суду Львівської області від 11 жовтня 2018 року в складі судді Адамовича М.Я.

у справі

за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів,

ВСТАНОВИВ :

рішеннямСокальського районного суду Львівської області від 11 жовтня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 - задоволено частково. Ухвалено стягувати із ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця та жителя с. Домашів Сокальського району в користь ОСОБА_2 аліменти на утримання сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3 та дочки ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4 в розмірі 2000 (дві тисячі) грн. на обох дітей, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 13.07.2018 року і до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Стягнено з ОСОБА_3 в дохід держави 704 (сімсот чотири) грн. 80 коп. судового збору. В задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

Дане рішення оскаржила ОСОБА_2.

В своїй апеляційній скарзі просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги повністю, а саме: стягувати з відповідача ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання дітей ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4 у розмірі 1500 гривень на одну дитину щомісячно, за минулий час, а саме за останні три роки і до повноліття дітей; звільнити її, позивача, - ОСОБА_2 - від сплати судового збору, оскільки зазначає, що є інвалідом з дитинства, а на своєму утриманні перебуває двоє малолітніх дітей.

Вважає, що судом неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, порушено норми процесуального права, неправильно застосовано норми матеріального права. Зазначає, що діти зареєстровані за місцем реєстрації позивача за адресою с. Домашів Сокальського району Львівської області та перебувають на її утриманні. Зазначає, що з липня 2018 року та на даний момент діти проживають разом із позивачем. Зазначає, що відповідач ухиляється та ухилявся від покладеного на нього обов'язку утримувати своїх дітей. Це зокрема, виявилося у небажанні влаштовуватись на роботу, зловживанні спиртним тощо та підтверджується тим, що на даний момент відповідач офіційно не працевлаштований та давно (більше 5-ти років) ніде не працює. Зазначає, що відповідач здоровий, не визнаний інвалідом, не подав документів, які б свідчили про протипоказання до будь-якої роботи, відповідно, має можливість працевлаштуватися. Крім того, зазначає, що відповідачем не подано доказів того, що він отримував дохід та надавав кошти на утримання дітей на протязі трьох років, займався вихованням дітей, дарував подарунки, надавав кошти на лікування, купував одяг тощо. Зазначає, що дітей утримувала з пенсії, яку утримує як інвалід з дитинства та коштів, які надавались державою у зв'язку з народженням дітей. Просить звернути увагу Суду і на те, що відповідачем досі не сплачено жодних коштів на аліменти, незважаючи на те, що рішення підлягає негайному виконанню.

Згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до частин 4,5 ст.268 ЦПК України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст.4 ЦПК України, ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною ч.1 ст.15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ч.1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції не відповідає зазначеним вимогам.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

За змістом ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі (ч. 3 ст. 181 СК України).

Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно до положень ст. 183 СК України розмір аліментів визначається у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини.

Встановлено, що у сторін є двоє дітей ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_5 та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4, що підтверджується свідоцтвами про народження Серії НОМЕР_1, виданим 07 вересня 2009 року Домашівською сільською радою Сокальського району Львівської області (а.с.4), та Серії НОМЕР_2 виданим 03 лютого 2011 року Домашівською сільською радою Сокальського району Львівської області (а.с.5).

Згідно ст.141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина (ч. 3 ст. 181 СК України).

Місцем проживання фізичної особи, згідно ч. 1 ст. 29 ЦК України, є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, відповідно до ч. 1 ст. 160 СК України визначається за згодою батьків.

Разом з тим, згідно ч. 4 ст. 29 ЦК України, яка по відношенню до положень я. 1 ст. 160 СК України є загальною нормою, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає.

За змістом зазначених норм закону, право на одержання аліментів має той з батьків, з яким дитина проживає постійно, тобто той з батьків, який на відміну від іншого бере участь в утриманні дитини повсякденно.

Як встановлено матеріалами справи діти мешкають разом із позивачкою ОСОБА_2.

Задовольняючи частково позовні вимоги позивача суд першої інстанції прийшов до висновку, що відповідач може надавати матеріальну допомогу неповнолітнім дітям, а враховуючи, що він має нерегулярний, мінливий дохід, тому аліменти слід стягувати в твердій грошовій сумі в розмірі 2000грн. на двох дітей, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно до досягнення ним повноліття.

Колегія суддів не в повній мірі погоджується з висновками суду першої інстанції.

Згідно із ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України "Про охорону дитинства" виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

За приписами зазначених правових норм на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини, отже, і витрати на утримання дитини (забезпечення умов життя) також мають бути однаковими.

Частинами 1-3 ст. 181 СК України передбачено, що способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

При цьому СК України передбачає підстави для визначення розміру аліментів, але не пов'язує їх виключно зі способом присудження (ч. 3 ст. 181 СК України). З огляду на відсутність імперативної заборони розмір аліментів і спосіб стягнення аліментів може бути визначений судом з урахуванням фактичних обставин справи, які встановлені судом та на які посилається позивач. При цьому право застосування норми права належить виключно суду.

За правовою природою аліментні зобов'язання - це періодичні платежі, які платник аліментів зобов'язаний сплачувати щомісячно, з метою утримання дитини.

Як встановлено матеріалами справи відповідач не визнаний інвалідом, є працездатним, іншої сім`ї на утриманні не має, а тому здатний надавати матеріальну допомогу на утримання дітей.

На підставі ст.ст. 76-81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 7 ЗУ «Про державний бюджет України на 2019 рік» прожитковий мінімум для дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня 2019 року - 2027 гривень, 50 % якого для дітей віком від 6 до 18 років становить 1013 грн. 50 коп. на дитину. Враховуючи вік дітей сторін (ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_5, ОСОБА_5, 17.01.2011 р.н.), прожитковий мінімум, колегія суддів вважає за можливе стягувати з відповідача аліменти в більшому розмірі, а саме по 1500 гривень на кожну дитину щомісячно.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині стягнення аліментів за минулий період, суд першої інстанції виходив з того, що в матеріалах справи відсутні належні докази на підтвердження саме факту ухилення відповідача від сплати аліментів, а також того, що позивачем вживались заходи щодо одержання аліментів від відповідача у спірний період.

Доводи апеляційної скарги про те, що матеріалами справи підтверджено ухилення відповідача від сплати аліментів, а також те, що позивачем вживались заходи щодо одержання аліментів з відповідача у спірний період, не знайшли свого підтвердження.

Так, відповідно до ч. 2 ст. 191 СК України аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв'язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за три роки.

Належними та допустимими доказами того, що позивач вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача можуть бути документи, які підтверджують звернення одного з батьків у різні органи, зокрема, у фонд зайнятості щодо розшуку місця роботи одного з батьків, за місцем роботи батька про встановлення дійсного розміру його зарплати, про оголошення розшуку, документи про одержання тимчасової державної допомоги на дитину, копія рішення про визнання батька безвісно відсутнім, копія рішення про визнання батька обмежено дієздатним у зв'язку із зловживанням ним спиртних напоїв.

У матеріалах справи відсутні докази про вжиття позивачем заходів щодо одержання аліментів з відповідача протягом останніх трьох років та ухилення відповідача від їх сплати, а перешкод позивачу для звернення до суду з позовом про стягнення аліментів не було.

Також в матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували факт звернення позивачки до відповідача або до будь-яких державних органів за отриманням аліментів у вказаний період. З огляду на вищевикладене, доводи апеляційної скарги в тій частині не знайшли свого підтвердження.

Колегія суддів виходячи з аналізу наявних у справі доказів щодо їх достовірності, допустимості кожного окремо, а також достатності і взаємного зв'язку доказів у їх сукупності та у відповідності до вимог СК України, з врахуванням того, що позивач є інвалідом з дитинства, приходить до висновку про те, що рішення суду в частині визначення розміру аліментів слід скасувати та постановити нове судове яким стягувати 1500 грн. на кожну дитину окремо, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 13 липня 2018 року (з часу пред'явлення позову) і до досягнення дітьми повноліття.

При цьому діти сторін будуть захищеними та будуть отримувати належне утримання від батька, що гарантовано як нормами національного так і норами міжнародного законодавства, які наведено вище.

Також, суд вважає за необхідне роз'яснити сторонам, що відповідно до ст.192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них.

Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Згідно до вимог ч. 1 ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної інстанції та однією із підстав для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України Львівський апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Сокальського районного суду Львівської області від 11 жовтня 2018 року в частині визначення розміру аліментів скасувати.

Постановити в цій частині нове судове рішення, яким стягувати з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця та жителя с. Домашів Сокальського району в користь ОСОБА_2 аліменти на утримання сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3 та дочки ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4 в розмірі 1500 грн. на кожну дитину, що підлягає індексації відповідно до закону, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно до їх повноліття, починаючи з 13.07.2018 року.

В решті рішення залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складено 14 лютого 2019 року.

Головуючий

Судді