Ухвала

15 лютого 2019 року

м. Київ

справа № 754/10183/17

провадження № 61-3032ск19

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Стрільчука В. А., розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 17 липня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 21 грудня 2018 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Публічного акціонерного товариства «Страхова компанія «Універсальна» про захист прав споживачів,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з указаним позовом, в якому просив стягнути солідарно з відповідачів майнову шкоду в розмірі 18 239,94 грн та моральну шкоду в розмірі 7 000 грн, стягнути з Публічного акціонерного товариства «Страхова компанія «Універсальна» (далі - ПАТ «СК «Універсальна») 3 % річних у розмірі 1 447,08 грн та інфляційні втрати - 14 485,53 грн.

Позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовано тим, що в результаті дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася 02 серпня 2014 року з вини ОСОБА_2, його автомобіль марки «Тойота», держаний номерний знак НОМЕР_1, отримав технічні пошкодження. Цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 була застрахована в ПАТ «СК «Універсальна», а тому він звернувся до страховика з вимогою про відшкодування йому завданих збитків. 04 серпня 2014 року ним було подано до страхової компанії заяву про страховий випадок та виплату страхового відшкодування, а також відповідний пакет документів з наданням для огляду страховиком пошкодженого автомобіля. 09 жовтня 2014 року ним було подано до страхової компанії останні документи за страховою справою, а саме: постанову Деснянського районного суду міста Києва від 19 вересня 2014 року та заяву з банківськими реквізитами для перерахування страхового відшкодування. ПАТ «СК «Універсальна» порушило терміни прийняття рішення та виплати страхового відшкодування і фактично здійснило перерахування суми страхового відшкодування лише 28 квітня 2015 року. Сума страхового відшкодування склала 2 837,65 грн, що не покриває вартості відновлювального ремонту автомобіля, майже в 10 разів є меншою, ніж визначено у звіті про оцінку шкоди № 56/3-15, який був складений незалежним експертом на його замовлення та яким встановлено розмір шкоди в сумі 20 409,59 грн. За надання послуг з оцінки ним сплачено 500 грн. Враховуючи значну суму пошкоджень, а також тривалість ігнорування його вимог, вважає, що йому завдано моральної шкоди в розмірі 7 000 грн. Страхова компанія сплатила йому лише 2 837,65 грн, тому сума недоплати становить 17 571,94 грн. Крім цього, ним витрачено кошти в розмірі 168 грн на здійснення «дефектовки» на спеціалізованому СТО та 500 грн - на покриття вартості незалежної оцінки. Крім того, посилаючись на статтю 625 Цивільного кодексу України, просив стягнути з ПАТ «СК «Універсальна» 3 % річних в розмірі 1 447,08 грн та інфляційні втрати - 14 485,53 грн.

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 17 липня 2018 року позов задоволено частково. Стягнуто з ПАТ «Страхова компанія «Універсальна» на користь ОСОБА_1 суму відшкодування в розмірі 18 017,63 грн. В решті позову відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Постановою Київського апеляційного суду від 21 грудня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, апеляційну скаргу ПАТ «Страхова компанія «Універсальна» задоволено. Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 17 липня 2018 року в частині стягнення з ПАТ «Страхова компанія «Універсальна» на користь ОСОБА_1 суми страхового відшкодування в розмірі 18 017,63 грн та судового збору скасовано та в цій частині ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено. В решті рішення суду залишено без змін.

08 лютого 2019 року ОСОБА_1 подав засобами поштового зв'язку касаційну скаргу, в якій просив скасувати рішення Деснянського районного суду міста Києва від 17 липня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 21 грудня 2018 року і ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки скарга подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню.

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) не підлягають касаційному оскарженню: судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Відповідно до пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» передбачено, що у 2019 році прожитковий мінімум на одну працездатну особу в розрахунку на місяць установлено в розмірі з 01 січня 2019 року (на час подання касаційної скарги) - 1 921 грн.

Предметом спору у цій справі є стягнення з відповідачів майнової шкоди в розмірі 18 239,94 грн, моральної шкоди - 7 000 грн, 3 % річних - 1 447,08 грн та інфляційних втрат - 14 485,53 грн, що станом на 01 січня 2019 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (1 921 грн х 100 = 192 100 грн).

Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, тому незалежно від того, визнав її такою суд першої чи апеляційної інстанції, враховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України розміщена у Загальних положеннях цього Кодексу, які поширюються й на касаційне провадження, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.

Касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять посилання на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню.

Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають Конституції України, відповідно до статті 129 якої основними засадами судочинства є, серед інших, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Верховним Судом досліджено та взято уваги: ціну позову, предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства й не встановлено випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цих Рекомендацій скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Оскаржувані судові рішення першої та апеляційної інстанцій ухвалено після набрання чинності Законом України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», тобто після 15 грудня 2017 року.

Оскільки оскаржувані заявником судові рішення ухвалено у малозначній справі і вони не підлягають касаційному оскарженню, у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.

Європейський суд з прав людини вказує, що було б важко погодитися з тим, що Верховний Суд у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволило йому відфільтрувати справи, що надходять до нього, має бути пов'язаним з помилками нижчих судів при визначенні питання щодо надання комусь доступу до нього. В іншому випадку це може серйозно заважати роботі Верховного Суду і зробить неможливим виконання Верховним Судом своєї специфічної ролі. У прецедентній практиці Суду вже було підтверджено, що повноваження вищого суду щодо визначення своєї юрисдикції не можуть бути обмежені таким чином (рішення у справі «Zubac v. Croatia» (Зубац проти Хорватії) від 05 квітня 2018 року).

Верховним Судом взято до уваги, що під час вирішення питання про відкриття касаційного провадження (зокрема й про відмову у відкритті провадження) у справі не надається правова оцінка законності та обґрунтованості оскаржуваних судових рішень, а виключно встановлюється наявність чи відсутність підстав для їх касаційного оскарження відповідно до вимог статей 389, 394 ЦПК України.

Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 1 частини шостої, частиною дев'ятою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 17 липня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 21 грудня 2018 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Публічного акціонерного товариства «Страхова компанія «Універсальна» про захист прав споживачів.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя В. А. Стрільчук