Справа № 639/5221/19
провадження 2/639/1733/19
Жовтневий районний суд м.Харкова
у складі: головуючого - судді Єрмоленко В.Б.
за участю секретаря - Міжиріцької А.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Харкові в порядку спрощеного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон без згоди та супроводу батька, -
Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про надання дозволу на тимчасовий виїзд з України для відпочинку до Турецької республіки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у її супроводі без дозволу (згоди) та супроводу батька ОСОБА_2 з 15.08.2019 року по 01.11.2020 року з обов`язковим поверненням дитини до України.
В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що з відповідачем вона перебувала у зареєстрованому шлюбі, в якому народився син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
19 вересня 2015 року відносини між подружжям було розірвано. З того часу відповідач проживає окремо, а дитина залишилася проживає з матір`ю та знаходиться на повному її утриманні, жодний зв`язок між сторонами не підтримується. Позивач має намір вивезти дитину на відпочинок за кордон, однак без згоди батька це неможливо. Вищевикладені обставини вимусили позивача звернутися до суду з даним позовом.
Ухвалою Жовтневого районного суду м.Харкова від 15.08.2019 року відкрито спрощене позовне провадження у справі.
07.10.2019 року позивач ОСОБА_1 уточнила свої позовні вимоги, просила суд надати дозвіл на тимчасовий виїзд з України для відпочинку до Турецької республіки, Арабської республіки Єгипет, Грецької республіки, Республіки Хорватія, Республіки Чорногорія ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у її супроводі без дозволу (згоди) та супроводу батька ОСОБА_2 з дати ухвалення рішення по 01.11.2020 року з обов`язковим поверненням дитини до України.
В судове засідання позивач ОСОБА_1 та її представник - адвокат Скляр М.І. не з`явилися, про день та час слухання справи повідомлені належним чином та своєчасно, надали заяву про можливість розгляду справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримують в повному обсязі, не заперечували проти ухвалення рішення у заочному порядку.
Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку, згідно зі ст.128 ЦПК України, про причини неявки суд не сповістив, відзиву на позов не подав. При одночасному існуванні умов, передбачених ч.1 ст. 280 ЦПК України, суд ухвалює заочне рішення.
Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку.
В судовому засіданні встановлено, що сторони ОСОБА_1 ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано 19.09.2015 року на підставі рішення суду (свідоцтво про розірвання шлюбу Серія НОМЕР_1 , а.с.9).
Від шлюбу народився син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (свідоцтво про народження Серія НОМЕР_2 , а.с.10).
Як зазначено позивачем у позовних вимогах, батько дитини ОСОБА_2 матеріальної допомоги на дитину не надає, участі у його вихованні не приймає, тобто самоусунувся від виконання батьківських обов`язків. Відповідач перебуває на тимчасово окупаційній території України, місце його перебування невідомо, що ускладнює отримання у нього дозволу на кожну поїздку у скорочені строки.
Позивач має намір вивезти дитину на відпочинок за кордон, однак без згоди батька це неможливо.
Частина 7 ст.7 Сімейного кодексу України встановлює, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.
Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
За приписами статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя.
Згідно принципу 2 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року дитині законом та іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальних захист та надані можливості та сприятливі умови, що дозволяли б їй розвиватися фізично, розумово, духовно та у соціальному відношенні здоровим та нормальним шляхом та в умовах свободи та гідності.
Статтею 8 Конвенції визначено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Законом, що регулює порядок виїзду дітей за межі України, є стаття 313 ЦК України, якою встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом.
Пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, установлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку.
Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.
Закон України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» регулює конкретний (одноразовий) виїзд дитини за кордон із визначенням його початку й закінчення.
Таким чином, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. При цьому, суди при постановлені рішення про надання згоди на тимчасові поїздки дитини при відсутності згоди одного з батьків мають виходити з того, що це здійснюється в інтересах малолітньої дитини, наявні підстави та умови для надання позивачу дозволу на тимчасовий виїзд та оформлення проїзних документів для тимчасового виїзду за кордон у визначені країни, з визначеною метою, без згоди та супроводу відповідача, котрий чинить перешкоди у такому виїзді та з обов`язком повернути дитину в Україну по завершенню визначеного судом тимчасового терміну перебування за кордоном.
Тимчасовий виїзд малолітньої дитини за межі України повинен відбуватись лише за погодженням з іншим з батьків, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дитини з іншим з батьків, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання.
Таким чином, дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України у супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків на підставі рішення суду може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення.
Відповідно до ст.3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Згідно ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.
У зв`язку з тим, що в судовому засіданні достовірно встановлено, що обов`язки щодо виховання та розвитку малолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що передбачені ст. 150 СК України, його батьком ОСОБА_2 не виконуються, суд вважає можливим задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 .
У відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України судові витрати залишити за позивачем.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12, 19, 81, 133, 141, 264, 265, 274, 280-282 ЦПК України, суд,-
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон без згоди та супроводу батька - задовольнити.
Надати дозвіл на тимчасовий виїзд з України для відпочинку до Турецької республіки, Арабської республіки Египет, Грецької республіки, Республіки Хорватія, Республіки Чорногорія ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у супроводі матері ОСОБА_1 без дозволу (згоди) та супроводу батька ОСОБА_2 з 19.01.2020 року по 01.11.2020 року з обов`язковим поверненням дитини до України.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду через суд першої інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкриття чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Веб-адреса цього документу у Єдиному державному реєстрі судових рішень http://reyestr.court.gov.ua/ з посиланням на номер справи.

Сторони:

Позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , паспорт НОМЕР_3 , ІПН НОМЕР_4 , проживає за адресою: АДРЕСА_1

Відповідач:

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , паспорт НОМЕР_5 , мешкає за адресою: АДРЕСА_2

Суддя Єрмоленко В.Б. .