ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4081/19 Справа № 201/2193/18 Головуючий у першій інстанції: ФедоріщевС.С. Суддя-доповідач: Красвітна Т. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 жовтня 2019 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого Красвітної Т.П.,

суддів: Свистунової О.В., Єлізаренко І.А.,

при секретарі Догоновій О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу по апеляційній скарзі ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 24 січня 2019 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: Комунальне підприємство Криничанське бюро технічної інвентаризації, Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, Соборний відділ поліції Дніпровського відділу поліції Головного управління Національної поліції у Дніпропетровській області, Державний нотаріальний архів в Дніпропетровській області, про визнання договору купівлі-продажу недійсним, витребування майна з незаконного володіння, скасування державної реєстрації,

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з даним позовом, посилаючись на те, що її рідному брату ОСОБА_4 належала квартира АДРЕСА_1 , яку він придбав у ОСОБА_5 , відповідно до договору купівлі- продажу від 13 вересня 1996 року. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер, після чого позивачка звернулась до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовною заявою про визнання права власності в порядку спадкування за законом, яка 02 березня 2017 року була задоволена, та за нею було визнано право власності на вищезазначену квартиру. 26 жовтня 2017 року позивач звернулась до Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради для реєстрації права власності, однак 02 листопада 2017 року отримала відмову від державного реєстратора, оскільки право власності на вищезазначену квартиру зареєстровано за іншою особою - ОСОБА_2 (підстава - договір-купівлі продажу від 12 вересня 1997 року укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 ). В ході розгляду справи стало відомо про відчуження 19 січня 2018 року спірної квартири ОСОБА_3 . Таким чином, вказана квартира вибула із володіння ОСОБА_4 поза його волею на підставі підроблених документів. Тому, уточнивши позовні вимоги, позивач просила витребувати із незаконного володіння ОСОБА_3 на свою користь квартиру АДРЕСА_1 та скасувати державну реєстрацію права власності за ОСОБА_3 та ОСОБА_2 а вказану квартиру (а.с. 4-9, 138-140 т.1).

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 24 січня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення в частині залишеної без задоволення вимоги про витребування майна та ухвалення у цій частині нового судового рішення, яким витребувати із незаконного володіння ОСОБА_3 квартири АДРЕСА_1 (а.с. 61-66 т.2).

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України, та заявлених позовних вимог, колегія не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення місцевого суду в оскаржуваній частині, виходячи з наступного.

Встановлено судом та стверджується зібраними у справі доказами, що 13 вересня 1996 року, між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 було укладено договір купівлі-продажу, за умовами якого ОСОБА_5 продала ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 36,2 кв.м., що посвідчений Першою дніпропетровською державною нотаріальною конторою за №7-5305 (а.с 30, 77 т.1).

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 02 березня 2017 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 04 жовтня 2017 року, (у цивільній справі №205/5226/13-ц) в задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 до ОСОБА_7 , ОСОБА_1 , ОСОБА_8 про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання права власності відмовлено. В задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_7 до Територіальної громади міста Дніпра в особі Дніпровської міської ради, Житлово-будівельного кооперативу №220, ОСОБА_6 , ОСОБА_8 , ОСОБА_1 про усунення від права на спадкування за законом, визнання права власності в порядку спадкування за законом відмовлено. Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_6 , ОСОБА_8 , ОСОБА_7 задоволено, визнано за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 : на квартиру АДРЕСА_2 ); на квартиру АДРЕСА_1 ); на квартиру АДРЕСА_3 ); на гараж № НОМЕР_1 у кооперативі «Парус» по вул. Велика Діївська (Братів Трофімових) у м.Дніпро (Дніпропетровську); на грошові кошти на рахунку № НОМЕР_2 у ПАТ «Дельта Банк» за договором №004-03540-060911 від 06.09.2011 року; на грошові кошти на рахунку № НОМЕР_3 у ПАТ «Кредитпромбанк» за договором №002793/FDDV54-11 від 14.12.2011 року; на грошові кошти на рахунку № НОМЕР_4 у ПАТ «Кредитпромбанк» за договором №002956/FDDV54-12 від 14.03.2012 року; на грошові кошти на рахунку № НОМЕР_5 у ПАТ «Кредитпромбанк» за договором №003200/FDDV54-12 від 21.08.2012 року. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат (а.с. 12-20, 21-27 т.1).

02 листопада 2017 року, після звернення ОСОБА_1 для реєстрації права власності на вищезазначену квартиру, державним реєстратором прав на нерухоме майно департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради було винесено рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень, оскільки на момент ухвалення рішення реєстратором було встановлено, що право власності на квартиру АДРЕСА_1 , зареєстровано за іншою особою (а.с. 28 т.1).

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 24 жовтня 2017 року №101237228, станом на вказану дату спірна квартира належала ОСОБА_2 на підставі договір купівлі-продажу, серія та номер 7-5305, виданого 12 вересня 1997 року державним нотаріусом Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори (а.с. 29 т.1).

Листом Державного нотаріального архіву Дніпропетровської області №561/01-21 від 03.05.2018 року повідомлено, зокрема, що договір купівлі-продажу, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , в справах Першої дніпропетровської нотаріальної контори за 12 вересня 1997 року за реєстровим №7-5305 відсутній (а.с. 76 т.1).

27 грудня 2017 року ОСОБА_2 продав ОСОБА_9 зазначену вище квартиру АДРЕСА_1 , відповідно до договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Грищенко В.І. за реєстровим №1030 (а.с. 113, 114 т.1).

В подальшому, 19 січня 2018 року ОСОБА_9 уклав договір купівлі-продажу спірної квартири з ОСОБА_3 , за умовами якого останній придбав спірну квартиру АДРЕСА_1 , що підтверджується копією вказаного договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Міхеєвою Т.М. за реєстровим №45 (а.с. 106-107 т.1).

Також встановлено, що за фактом відчуження спірної квартири проводиться досудове розслідування у відповідному кримінальному провадженні №0002958, де позивачка визнана потерпілою (а.с.36-37 т.1).

15 листопада 2018 року державний реєстратор Астафьева Я.В. Департаменту комунальної власності, земельних відносин та реєстрації речових прав на нерухоме майно Камянської міської ради Дніпропетровської області скасувала реєстрацію права власності ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 а також державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 на вказану квартиру. Крім того, тим же реєстратором за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 про що зроблено у державному реєстрі запис 29027593 від 15.11.2018 (а.с. 40-46 т.2).

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 24.01.2019 року №153811741, право приватної власності на спірну квартиру АДРЕСА_1 зареєстроване за позивачем ОСОБА_1 15 листопада 2018 року на підставі зазначеного вище рішення суду у справі №205/5226/13-ц (а.с. 41 т.2).

Відповідно до статей 12, 15, 16, 20 ЦК України особа здійснює свої цивільні права, в тому числі право на захист свого порушеного, невизнаного або оспорюваного права, на власний розсуд. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу.

Отже, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Згідно зі статтями 319, 321, 658 ЦК України власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд; право власності є непорушним; ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні; право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові.

Статтею 330 ЦК України передбачено, що якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Згідно ст. 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

За положеннями статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Отже, у разі якщо відчуження майна мало місце два і більше разів після укладення правочину, який в подальшому визнано недійсним, таке майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, як від добросовісного набувача шляхом подання віндикаційного позову на підставі частини першої статті 388 ЦК України.

Витребування майна від добросовісного набувача у такому випадку залежить від наявності волі на передачу цього майна у власника майна відчужувача за першим договором у ланцюгу договорів.

Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиційні факти є обов`язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність встановлено у рішенні, у зв`язку з чим немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву істинність та стабільність судового акту, який набрав законної сили.

За положеннями ч. 2 статті 3 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

З витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 18.11.2018 та 24.01.2019 року вбачається, що на час розгляду справи оспорювані позивачем державні реєстрації прав власності на спірну квартиру за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 вже скасовані, а право власності на квартиру зареєстровано в установленому законом порядку за позивачем.

Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам, у їх сукупності; приймаючи до уваги, що судовим рішенням, яке набрало законної сили, у зазначеній вище справі №205/5226/13-ц, зокрема, визнано за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , на квартиру АДРЕСА_1 ; встановивши також, що на підставі вказаного рішення за ОСОБА_1 15 листопада 2018 року було зареєстровано право приватної власності на спірну квартиру, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 24.01.2019 року №153811741, - колегія приходить до висновку, що позовна вимога про витребування з незаконного володіння відповідача ОСОБА_3 вказаної квартири не є належним способом захисту, враховуючи, що ОСОБА_3 не є власником спірної квартири.

Крім того, позивачем не оспорюються твердження відповідача ОСОБА_3 про те, що він особисто у спірній квартирі не проживає; фактично в квартирі живе повнолітній син відповідача - ОСОБА_10 , який до участі у даній справі у якості відповідача або третьої особи не залучений.

Колегія наголошує, що позивач не позбавлена можливості звернення до суду з іншим позовом на захист своїх прав та законних інтересів, зокрема, з позовом про усунення перешкод в користуванні вказаною вище квартирою.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування районним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

За положеннями ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія звертає увагу, що рішення місцевого суду в частині залишених без задоволення позовних вимог про скасування державної реєстрації права власності за ОСОБА_3 та ОСОБА_2 а спірну квартиру не оскаржується, згідно змісту апеляційної скарги, тому справа в цій частині не переглядається, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України.

Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало чинності, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином, колегія приходить до висновку про необхідність залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 24 січня 2019 року, в оскаржуваній частині,без змін.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 24 січня 2019 року в частині відмови у задоволенні позовної вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про витребування майна з незаконного володіння залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду.

Головуючий

Судді