Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м У к р а ї н и

18 грудня 2019 року м. Теребовля

Теребовлянський районний суд в складі:

головуючого Малярчука В.В.

при секретарі Зіньковській Н.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Теребовлі цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2 про надання тимчасового дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька та супроводу батька, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_5 звернулася в суд із позовом до ОСОБА_2 про надання тимчасового дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька та супроводу батька, в якому просить надати ОСОБА_5 дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України до Республіки Польща, інших країн Європейського Союзу та Шенгенської угоди, громадянці України ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в супроводі матері, без згоди та супроводу батька дитини ОСОБА_4 на період з 25 серпня 2019 року по 25 серпня 2022 року з обов`язковим поверненням дитини до місця реєстрації в Україні.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що донька позивачки - неповнолітня ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 зареєстрована разом із матір`ю в АДРЕСА_1 , навчається в Тернопільській ЗОШІ-ІІІ ст. №27. Мати, ОСОБА_5 приділяє належну увагу вихованню дочки, постійно стежить за її успішністю, часто відвідує школу, цікавиться ставленням доньки до навчання, поведінкою, стосунками з однокласниками. Батько ОСОБА_6 , не цікавиться ні навчанням, ні вихованням доньки. Не відвідує ні батьківські збори, ні родинні свята, ні спортивні змагання, ні перші чи останні дзвоники. За період навчання в школі не був, у телефонному режимі з класним керівником не спілкувався. 15.06. 2019 року між позивачем ОСОБА_5 та громадянином Польської Республіки ОСОБА_7 укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 від 15.06.2019 року, яке видане Тернопільським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області, після чого прізвище ОСОБА_5 змінено на ОСОБА_5 . Позивач та її чоловік вирішили приїхати до Республіки Польща у м.Люблін, з метою отримання дитиною - ОСОБА_8 освіти у польській школі-гімназії м.Любліна, що відповідає бажанню дитини для здобуття у майбутньому освіти за кордоном. Строк навчання у вказаній школі-гімназії м.Люблін три роки. У місці Люблін Польської республіки позивач ОСОБА_5 та її чоловік ОСОБА_7 , який там зареєстрований, проживає та працює, можуть забезпечити житлом неповнолітню ОСОБА_3 та створити їй найкращі умови та рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального та соціального розвитку дитини. Крім цього, позивач ОСОБА_5 у мЛюблін республіки Польща має постійну роботу, що підтверджується документом про виконання роботи іноземцем, видане міським управлінням з працевлаштування в Любліні від 23.05.2019 року. Батько ОСОБА_3 - відповідач ОСОБА_2 безпідставно не надає згоди на прохання позивачки надати дозвіл на виїзд дитини за межі України, з метою навчання. При цьому жодних вагомих аргументів, які б пояснювали та обґрунтовували його відмову, не наводить.

Представник позивачки у судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити.

Відповідач у судове засідання не з`явився, однак подав до суду заяву про те, що справу слухати без його участі, позов не визнає та просить суд відмовити в позовних вимогах.

Дослідивши об`єктивно та оцінивши зібранні у справі докази у їх сукупності, судом встановлено фактичні обставин справи та зміст спірних правовідносин.

Частиною 2 статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою цієї статті визначено способи захисту цивільних прав та інтересів. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 20 Цивільного кодексу України, право на захист особа здійснює на свій розсуд.

Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_2 виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Тернопільського міського управління юстиції, шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 розірвано, про що в Книзі реєстрації розірвань шлюбів зроблено відповідний актовий запис №118 від 27.02.2008 року.

Від вказаного шлюбу ІНФОРМАЦІЯ_3 народилась донька ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 виданого ВРАЦС Тернопільського міського управління юстиції.

Як вбачається із позовної заяви, що ОСОБА_6 09.05.2008 року уклав шлюб із ОСОБА_10 та змінив прізвище з « ОСОБА_6 » на « ОСОБА_6 », що підтверджується Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбів із зазначенням відомостей про другого з подружжя (№6 від 13.02.2019 року).

26.08.2009 року ОСОБА_5 в Плотицькій сільській раді Тернопільського району Тернопільської області уклала шлюб із ОСОБА_13 , що підтверджується витягом №5 року з державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища, прізвище дружини після державної реєстрації шлюбу- «ОСОБА_5», актовий запис №06.

Від вказаного шлюбу народився син ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 11.04.2018 року по справі №607/1905/18 розірвано шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_13 , який був укладений 26.08.2009 року Плотицькою сільською радою Тернопільського району Тернопільської області про що зроблено запис №06.

Після розірвання шлюбу, син ОСОБА_15 залишився проживати разом із матір`ю ОСОБА_5 нотаріально посвідченою заявою від 16.01.2019 року, ОСОБА_13 дав згоду ОСОБА_5 на оформлення всіх документів необхідних для вирішення питання щодо постійного місця проживання у Польщі сина - ОСОБА_14 . Донька позивачки - неповнолітня ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 зареєстрована разом із матір`ю в АДРЕСА_1 , навчається в Тернопільській ЗОШІ-ІІІ ст. №27.

Відповідно до характеристики з Тернопільській ЗОШ І-ІІІ ст. №27, підписаною директором школи, учениця 9-Б класу ОСОБА_3 навчальним процесом володіє на достатньому та високому рівні. Має хорошу пам`ять, виявляє образне та творче мислення, любить предмети гуманітарного циклу.

Мати, ОСОБА_5 приділяє належну увагу вихованню дочки, постійно стежить за її успішністю, часто відвідує школу, цікавиться ставленням доньки до навчання, поведінкою, стосунками з однокласниками. Постійно відвідує батьківські збори, родинні свята. Тактовна, спокійна, врівноважена. Доброзичлива у ставленні до дітей. ОСОБА_16 завжди висловлюється про маму з ніжністю і повагою. Батько ОСОБА_6 , не цікавиться ні навчанням, ні вихованням доньки. Не відвідує ні батьківські збори, ні родинні свята, ні спортивні змагання, ні перші чи останні дзвоники. За період навчання в школі не був, у телефонному режимі з класним керівником не спілкувався.

15 червня 2019 року між позивачем ОСОБА_5 та громадянином Польської Республіки ОСОБА_7 укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 від 15.06.2019 року, яке видане Тернопільським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області, після реєстрації шлюбу ОСОБА_5 змінила прізвище з «ОСОБА_5» на «ОСОБА_5 ».

Позивач ОСОБА_5 та її чоловік вирішили приїхати до Республіки Польща у м.Люблін, з метою отримання дитиною - ОСОБА_3 освіти у польській школі-гімназії м.Любліна, що відповідає бажанню дитини для здобуття у майбутньому освіти за кордоном. Строк навчання у вказаній школі-гімназії м.Люблін три роки. У місці Люблін Польської республіки позивач ОСОБА_5 та її чоловік ОСОБА_7 , який зареєстрований в Республіці Польща у м.Люблін, проживає та працює, можуть забезпечити житлом неповнолітню ОСОБА_3 та створити їй найкращі умови та рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального та соціального розвитку дитини.

Крім цього, позивач ОСОБА_5 у м.Люблін Республіки Польща має постійну роботу, що підтверджується документом № РоОs/06630/19/8636 про виконання роботи іноземцем, виданого міським управлінням з працевлаштування в Любліні від 23.05.2019 року.

Батько неповнолітньої ОСОБА_3 - відповідач ОСОБА_2 безпідставно не надає згоди на прохання позивачки надати дозвіл на виїзд дитини ОСОБА_18 за межі України, з метою навчання. При цьому жодних вагомих аргументів, які б пояснювали та обґрунтовували його відмову, не наводить.

Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено статтею 7 СК України, згідно з положеннями якої жінка та чоловік мають рівні права й обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини).

Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя.

Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень ЄСПЛ, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР.

Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Ця стаття охоплює, зокрема, втручання держави в такі аспекти життя, як опіка над дитиною, право батьків на спілкування з дитиною, визначення місця її проживання.

Так, рішенням у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13) ЄСПЛ, установивши порушення статті 8 Конвенції, консолідував ті підходи і принципи, що вже публікувались у попередніх його рішеннях, які зводяться до визначення насамперед найкращих інтересів дитини, а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, урахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін.

На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків.

При цьому при вирішенні питань, які стосуються її життя, дитині, здатній сформулювати власні погляди, має бути забезпечено право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що її стосуються, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю.

Положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди.

Конституція України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

14 липня 2016 року Верховна Рада України внесла зміни до Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», вилучивши з нього норми, що регулювали питання виїзду дитини за кордон, у тому числі можливість виїзду на підставі рішення суду в разі відсутності згоди одного з батьків.

З цього часу єдиним законом, що регулює порядок виїзду дітей за межі України, є стаття 313 ЦК України, якою встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом.

Разом з тим за змістом положень статті 124 Конституції України та статті 15 ЦК України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, установлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) (далі - батьки) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку, у тому числі в супроводі членів екіпажу повітряного судна, на якому вони прямують.

Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Суд погоджується з аргументами позивача, що дитина перебуваючи за кордоном буде мати можливість ознайомитися із життям та побутом людей в інших країнах, розширить її кругозір та світосприйняття, що буде сприяти її усесторонньому розвитку, дозволить їй навчатися в Польщі та буде сприяти фізичному, духовному та моральному розвитку дитини та буде відповідати інтересам дитини.

Ураховуючи встановлені обставини, зокрема те, що позивач та відповідач розлученні, визначено місце проживання дитини з матір`ю, яка забезпечує їй повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також рівень життя, необхідний для такого розвитку.

Згідно із ст. 150 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Частинами 1,2 ст. 155 Сімейного кодексу України передбачено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності, батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Згідно з ч.2,3 ст.157 СК України той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Враховуючи вище наведене, право дітей на вільний, тимчасовий виїзд за кордон у супроводі батьків чи одного з них, у тому числі з метою, навчання, на переконання суду, є пріорітетним.

Однак, суд вважає що надання дозволу на тимчасовий виїзди дитини у супроводі матері надати ОСОБА_5 за межі України до Республіки Польща, інших країн Європейського Союзу та Шенгенської угоди, громадянці України ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в супроводі матері, без згоди та супроводу батька дитини ОСОБА_4 на період з 25 серпня 2019 року по 25 серпня 2022 року з обов`язковим поверненням дитини до місця реєстрації в Україні, є перешкоджання тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, оскільки хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.

Так, виїзд дитини без батька за межі України до інших країн Європейського союзу та Шенгенської угоди на період з 25 серпня 2019 року по 25 серпня 2022 року перешкоджання відповідачу спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, оскільки у позові не вказано за яких саме обставин відповідач зможе скористатися своїм правом та виконувати свої обов`язки щодо спілкування з дитиною в інших країнах ЄС та Шенгенської угоди та у судовому засіданні не представлено доказів про можливість батька дитини - відповідача протягом періоду з 25 серпня 2019 року по 25 серпня 2022 року відвідувати доньку.

Аналізуючи наведені обставини, приймаючи до уваги необхідність забезпечення інтересів неповнолітньої дитини, суд приходить до переконання, що позовні вимоги ОСОБА_5 є законними та обґрунтованими та підлягають до часткового задоволення, надавши ОСОБА_5 , дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України до Республіки Польща громадянці України ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в супроводі матері, без згоди та супроводу батька дитини ОСОБА_4 на період з 25 серпня 2019 року по 01 лютого 2021 року.

У задоволенні решти вимог позову слід відмовити.

На підставі викладеного, керуючись, ст.ст. 2, 4, 12, 13, 76-78, 258, 259, 263, 264, 265, 268, 273, 352-355 Цивільного процесуального кодексу України, ст. ст. 141, 150, 153,155,157 Сімейного кодексу України, -

У Х В А Л И В:

Позов задовольнити частково.

Надати ОСОБА_5 дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України до Республіки Польща громадянці України ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в супроводі матері, без згоди та супроводу батька дитини ОСОБА_4 на період з 25 серпня 2019 року по 01 лютого 2021 року.

Стягнути з відповідача ОСОБА_4 в користь позивачки ОСОБА_5 судовий збір в розмірі 768 грн. 40 коп. сплачений нею при зверненні з позовом до суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Тернопільського апеляційного суду протягом тридцяти днів через Теребовлянський районний суд.

Роз`яснити учасникам справи, що інформацію щодо справи що розглядалася вони можуть отримати на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет - http://tr.te.court.gov.ua.

ГОЛОВУЮЧИЙ В.В.МАЛЯРЧУК