АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/128/19Головуючий по 1 інстанції
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 січня 2019 року м. Черкаси

Апеляційний суд Черкаської області в складі колегії суддів:

Новікова О.М.,

Вініченка Б.Б., Бондаренка С.І.,

за участю секретаря Чуйко А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 17 серпня 2018 року (повний текст рішення складено 27 серпня 2018 року) у складі судді Демчика Р.В. у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_5 про стягнення боргу за договорами позики -

в с т а н о в и в :

В березні 2018 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом до відповідача, посилаючись на те, що у останнього виникла заборгованість за укладеними між сторонами договору позики.

Остаточно уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_6 обґрунтував позов тим, що 01 грудня 2017 року він позичив ОСОБА_5 5 000 доларів США з терміном повернення позики до 01 травня 2018 року. Відповідач взяв на себе зобов'язання щомісячно до 1 числа кожного місяця сплачувати на повернення цього боргу по 833 долари США та проценти за користування позикою з розрахунку 3% річних на суму залишку боргу. 09 січня 2018 року відповідач здійснив часткове погашення суми позики в розмірі 1 000 доларів США та 150 доларів США. Станом на 31 липня 2018 року сума заборгованості за вказаним договором становить 4 480 доларів США, що є еквівалентом 119 863 грн. 30 коп., з яких: 4 000 доларів США - тіло кредиту; 480 доларів США - проценти.

1 грудня 2017 року він також позичив ОСОБА_5 3 300 Євро, з терміном повернення позики до 1 травня 2018 року. Відповідач взяв на себе зобов'язання щомісячно, до 1 числа кожного місяця сплачувати на повернення цього боргу по 550 Євро та проценти за користування позикою з розрахунку 3% річних на суму залишку боргу. 9 січня 2018 року відповідач здійснив часткове погашення суми позики в розмірі 660 Євро та 100 Євро. Станом на 31 липня 2018 року сума заборгованості за вказаним договором становить 2 960 Євро що є еквівалентом 92 531 грн. 97 коп., з яких: 2 640 Євро - тіло кредиту; 320 Євро - проценти.

23 лютого 2018 року ОСОБА_6 позичив ОСОБА_5 20 000 доларів США, які останній зобов'язався повернути до 7 березня 2018 року. Відповідач частково повернув йому суму боргу за вказаним договором, а саме: 30 березня 2018 року - 350 доларів США, 5 квітня 2018 року - 11 500 доларів США та 18 липня 2018 року - 582 долари США. Станом на 31 липня 2018 року сума заборгованості за вказаним договором становить 12 468 доларів США, що є еквівалентом 333 583 грн. 83 коп., з яких: 8 368 доларів США - тіло кредиту; 4 100 доларів США пеня за прострочення повернення позики.

Посилаючись на те, що відповідач свої зобов'язання щодо повернення позик не виконав, позивач просив суд стягнути з ОСОБА_5 на свою користь заборгованість за договором позики від 01 грудня 2017 року в сумі 4 480 доларів США, що є еквівалентом 119 863 грн. 30 коп.; заборгованість за договором позики від 01 грудня 2017 року в сумі 2 960 Євро, що є еквівалентом 92 531 грн. 97 коп.; заборгованість за договором позики від 23 лютого 2018 року в сумі 12 468 доларів США, що є еквівалентом 333 583 грн. 83 коп. Всього загальна сума заборгованості в національній валюті складає 545 979 грн. 10 коп.

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 17 серпня 2018 року позов задоволено.

З урахуванням ухвали від 29 жовтня 2018 року про внесення виправлень в рішення від 17 серпня 2018 року суд вирішив стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_6 заборгованість за договорами позики від 01 грудня 2017 року, 23 лютого 2108 року в сумі 16 948 доларів США та 2 960 Євро, що за курсом НБУ станом на 31 липня 2018 року є еквівалентом 545 979 грн. 10 коп. та 5 812 грн. 19 коп. судового збору.

Рішення районного суду оскаржено відповідачем в апеляційному порядку з посиланням на його незаконність та необґрунтованість, порушення судом норм матеріального та процесуального законодавства, неповне з'ясування усіх обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що дійсний розмір заборгованості за договором позики від 23.02.2018 року має бути визначений за таким розрахунком: 20 800 дол. США - 350 дол. США (сплачено 30.03.2018 року) - 11 500 дол. США (сплачено 05.04.2018 року) - 582 дол. США (сплачено 18.07.2018 року) + 50 дол. США (штраф за прострочення виконання) = 8 418 дол. США.

Позивач надав невірні розрахунки, додавши до суми заборгованості замість 50 дол. США штрафу, 4 500 дол. США пені за 82 дні прострочення виконання зобов'язання.

Укладаючи договір позики від 23.02.2018 року, сторони фактично дійшли згоди про стягнення штрафу у розмірі 50 дол. США. Водночас, умовами розписки не визначено розміру відсотка, що стягується з боржника у випадку прострочення зобов'язання. А тому, стягнення 4 500 дол. США пені апелянт вважає необґрунтованим.

Також суд не врахував сплату відповідачем 15.03.2018 року частини боргу в сумі 9 400 дол. США. Вказівка позивача в розписці від 15.03.2018 року про те, що борг у зазначеній сумі сплачено на виконання договору від 01.02.2017 року не має сенсу, оскільки боргова розписка від 01.02.2017 року між сторонами не укладалась.

Разом з тим, апелянт вказує, що рішенням від 17.08.2018 року ухвалено стягнути з відповідача на користь позивача борг в розмірі 19 908 дол. США. При цьому суд вийшов за межі позовних вимог, оскільки позивач вимагав стягнути частину боргу в Євро. Питання про виправлення описки в судовому рішенні розглядалось після початку примусового виконання рішення.

Посилаючись на вказані аргументи, ОСОБА_5 просить суд скасувати рішення, ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову.

Дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що скарга не підлягає до задоволення.

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 ЦК України).

Частиною третьою статті 545 ЦК України передбачено, що наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку. Згідно з нормами статті 527 ЦК України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Частиною четвертою статті 545 ЦК України передбачено, що прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання зобов'язання частково або в повному обсязі. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов'язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 18 березня 2013 року у справі № 6-63цс13.

Судом встановлено і не заперечується сторонами, що на підставі розписки від 01 грудня 2017 року ОСОБА_5 отримав кошти від ОСОБА_6 в сумі 3 300 Євро, з терміном повернення позики до 01 травня 2018 року. ОСОБА_5 зобов'язався щомісячно, до 1 числа кожного місяця сплачувати на повернення цього боргу по 550 Євро та процентів за користування позикою з розрахунку 3% річних на суму залишку боргу (а.с. 65).

Як вбачається з розписки від 01 грудня 2017 року ОСОБА_5 отримав кошти від ОСОБА_6 в сумі 5 000 доларів США, з терміном повернення позики до 1 травня 2018 року. ОСОБА_5 зобов'язався щомісячно, до 1 числа кожного місяця сплачувати суму основного боргу в сумі 833 долари США та процентів за користування позикою з розрахунку 3% річних на суму залишку боргу (а.с. 66).

Як вбачається з розписки від 23 лютого 2018 року, ОСОБА_5 отримав від ОСОБА_6 кошти в сумі 20 000 доларів США, що в еквіваленті по курсу НБУ станом на 23 лютого 2018 року складає 541 436 грн. 86 коп., терміном до 7 березня 2018 року. Зобов'язався сплатити вчасно з додатковою сумою 800 доларів США та загальну суму боргу 20 000 доларів США. За несвоєчасну сплату в зазначений термін зобов'язався сплатити пеню в розмірі 50 доларів США за кожний день прострочення платежу (а.с. 9).

Наявність та розмір заборгованості за договорами позики від 01.12.2018 року (в доларах та в Євро) апелянтом не оскаржується, доказів на погашення боргу не надано, позовні вимоги в цій частині не спростовано.

Таким чином, незгода відповідача з рішенням суду стосується неврахування судом 9400 дол. США в рахунок погашення позики за 23.02.2018 року та нарахування пені в розмірі 4 100 дол. США за прострочення виконання зобов'язань за цим же договором.

Апелянт стверджує, що суд помилково не зарахував 9 400 дол. США в рахунок погашення боргу за договором позики від 23.02.2018 року з тих підстав, що між сторонами відсутні боргові розписки від 01.02.2017 року.

Проте, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції в цій частині і вважає, що вказана апелянтом розписка не може бути належним та беззаперечним доказом часткового погашення заборгованості відповідача за договором позики від 23.02.2018 року.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги стосовно незаконного нарахування пені в сумі 4 100 дол. США за договором позики від 23.02.3018 року, колегія суддів дійшла таких висновків.

Згідно із пунктом 3 частини першої статті 3 ЦК України однією із засад цивільного законодавства є свобода договору.

За правилами частин першої, третьої статті 6 ЦК України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Відповідно до частини першої статті 12 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд.

Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За правилами частини першої, другої статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно із частиною другою статті 551 ЦК України якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі, якщо таке збільшення не заборонено законом.

Як вбачається з розписки від 23 лютого 2018 року, сторони дійшли згоди щодо форми забезпечення виконання зобов'язання за цим договором, а саме: за несвоєчасну сплату в зазначений термін (до 07.03.2018 року) зобов'язався сплатити пеню в розмірі 50 доларів США за кожний день прострочення платежу.

На переконання апеляційного суду, у цьому випадку сторони правомірно та без порушень імперативних положень актів цивільного законодавства, самостійно врегулювали свої відносини на власний розсуд, створивши обов'язкове для обох сторін правило поведінки у спірних правовідносинах у разі порушення боржником зобов'язання, оскільки у законодавстві відсутня безпосередня та недвозначна заборона на відступлення від вимоги щодо визначення у договорі суми, розміру та форми неустойки.

Таким чином, колегія суддів вважає, що визначення пені у розмірі 50 дол. США за кожен день прострочення виконання зобов'язань є формою неустойки, яку сторони добровільно обрали для себе в якості форми забезпечення виконання зобов'язань.

Таке формулювання відповідає принципам свободи договору, диспозитивності цивільно-правових відносин, тобто реалізації своїх прав на власний розсуд.

Отже, суд правильно поклав в основу рішення розрахунок позивача, в якому на суму тіла боргу нараховано також 4100 дол. США (50 дол. США х 82 дні прострочення).

Непереконливим також є посилання в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог, зазначивши у рішенні суму заборгованість у розмірі 19 908 дол. США, а не в доларах США та Євро, як просив позивач.

У постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 суд зазначив, що «незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов'язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і фактичного його виконання є національна валюта України - гривня. Відтак, у національній валюті України підлягають стягненню і інші складові грошового зобов'язання, передбачені, зокрема, у статті 1048 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), та при застосуванні статті 625 ЦК України. Отже, у справі, яка переглядається, суд неправильно застосував зазначені норми права, визначаючи суму погашення грошового зобов'язання в іноземній валюті».

Тобто Верховним Судом України зроблено висновок, що якщо особа, яка отримала позику в іноземній валюті, не виконала своїх зобов'язань, то з неї судом стягується сума визначена в гривні.

Схожий висновок зроблено у постанові Верховного Суду від 25 липня 2018 року у справі № 308/3824/16-ц, де вказано, що незалежно від визначеної сторонами валюти боргу у зобов'язанні (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов'язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і фактичного його виконання, є виключно національна валюта України - гривня - у разі відсутності у сторін відповідної ліцензії НБУ. Таким чином, рішення суду про стягнення з відповідача суми боргу в іноземній валюті за відсутності у позивача індивідуальної ліцензії на здійснення валютних операцій є неправомірним й недопустимим способом захисту цивільних прав, оскільки іноземна валюта у спірних правовідносинах між названими сторонами спору може бути виключно валютою боргу, втім не валютою платежу.

Як вбачається з матеріалів справи в резолютивній частині рішення дійсно було вирішено стягнути заборгованість за трьома договорами позики в загальній сумі 19 908 дол. США, та вказана сума у гривневому еквіваленті згідно з курсом НБУ станом на 31.07.2018 року становило - 545 979 грн. 10 коп.

В подальшому, ухвалою від 29 жовтня 2018 року описка у рішенні виправлена. Ухвалено в резолютивній частині рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 17.08.2018 року зазначити, що стягненню підлягає заборгованість у розмірі 16 948 дол. США та 2960 Євро, що за курсом НБУ станом на 31.07.2018 року було еквівалентом 545 979 грн. 10 коп.

Таким чином, вказані апелянтом недоліки рішення усунуто ухвалою про виправлення описки від 29.10.2018 року.

При цьому загальна сума заборгованості в національній валюті, що підлягає стягненню (545 979 грн. 10 коп.), залишилась незмінною, що не порушує права відповідача.

Підтвердження належного виконання зобов'язань за договорами позики відповідачем не надано.

Тому, суд дійшов вірного висновку про наявність підстав для примусового стягнення з боржника неповерненої частини боргу з нарахованою неустойкою у розмірі та формі, що були узгоджені сторонами при підписанні боргових розписок.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків районного суду.

Отже, переглядаючи справу в межах доводів апеляційної скарги у відповідності до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, колегія суддів не вбачає достатніх підстав для скасування або зміни законного та обґрунтованого рішення суду першої інстанції.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 35, 258, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 17 серпня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з часу складення повного тексту постанови.

Повний текст рішення складено 18 січня 2019 року.

Судді