КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
провадження № 22-ц/824/3499/2019 Суддя-доповідач: Олійник В.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

10 квітня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

Судді-доповідача: - Олійника В.І.,

суддів: Журби С.О., Кулішенка Ю.М.,

при секретарі Бондаренко І.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Печерського районного суду м.Києва від 27 листопада 2018 року у складі судді Батрин О.В. у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу, -

в с т а н о в и в :

У листопаді 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зазначеним позовом, який обґрунтовував тим, що відповідач неодноразово позичав у нього кошти на підставі розписок, зокрема, 03.08.2000 року у сумі 5 000 доларів США, які зобов'язувався повернути через два місяці; 05.08.2000 року у сумі 4 000 доларів США, які зобов'язувався повернути через місяць; 27.03.2001 року у сумі 35 000 доларів США, які зобов'язувався повернути до 15.05.2001 року, зі сплатою за кожний прострочений день 0,5 %; 24.03.2004 року у сумі 30 000 доларів США, які зобов'язувався повернути до 01 січня 2005 року.

Проте, відповідач свої зобов'язання за договорами не виконав і грошові кошти не повернув.

Лише 05 листопада 2015 року ОСОБА_3 повернув кошти в сумі 10 000 доларів США, але від отримання розписки відмовився.

З урахуванням наведеного, позивач просив стягнути відповідача кошти за договорами позики від 03.08.2000 року, 05.08.2000 року, 27.03.2001 року та 24.03.2004 року у сумі 74 000 доларів США, що еквівалентно за курсом Національного Банку України станом на 05.07.2017 року 1 924 740 грн.

Рішенням Печерського районного суду м.Києва від 27 листопада 2018 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового, яким позов задовольнити частково та стягнути з ОСОБА_3 на користь позивача 10 000 грн. грошові кошти в сумі 1 697 070 грн. 72 коп., як відшкодування боргу.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив зі спливу строку позовної давності за договорами позики.

Ухвалене судом рішення зазначеним вимогам відповідає.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно з ч.1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми.

У постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі №6-79цс14 зазначено, що відповідно до норм статей 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов'язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання.

Постановою Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі №6-63цс13 передбачено, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмету позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Судом було встановлено, що відповідач ОСОБА_3 отримав від позивача ОСОБА_2 кошти на підставі розписок, а саме: 03.08.2000 року у сумі 5 000 доларів США, які зобов'язувався повернути через два місяці; 05.08.2000 року у сумі 4 000 доларів США, які зобов'язувався повернути через місяць; 27.03.2001 року у сумі 35 000 доларів США, які зобов'язувався повернути до 15.05.2001 року зі сплатою за кожний прострочений день 0,5 %; 24.03.2004 року у сумі 30 000 доларів США, які зобов'язувався повернути до 01 січня 2005 року.

Розписки, на підставі яких позивач просив стягнути заборгованість, містять умови отримання позичальником в борг грошей із зобов'язанням їх повернення та дату отримання коштів, що відповідає положенням ст.1046 ЦК України.

Відповідач договори позики не оспорював та не визнавав їх недійсними чи удаваними правочинами, що має на меті приховати інший правочин.

За ст.545 ЦК України, прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку.

Відповідно до ч.1 ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За ч.1 ст.530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Досліджені в судовому засіданні розписки ОСОБА_3 підтверджують факт отримання ним від ОСОБА_2 в борг 74 000 доларів США.

Належних і допустимих доказів на підтвердження того, що вказані в розписці грошові кошти були повернуті позикодавцю у строк, обумовлений в них сторонами суду не надано.

Лише позивачем зазначається в позові та вказувалось у судовому засіданні, що відповідач в рахунок позичених коштів сплатив 10 000 доларів США, у зв'язку з чим загальна сума боргу за розписками становить 64 000 доларів США.

Станом на дату розгляду справи боргові розписки перебувають у кредитора, вони оглянуті судом в судовому засіданні, що відповідно до ст.545 ЦК України теж свідчить про невиконання позичальником зобов'язання.

Відповідно до ч.ч.1, 3 ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на банківський рахунок позикодавця або реального повернення коштів позикодавцеві.

За ч.ч.1, 4 ст.631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

Згідно зі ст.610 ЦК України одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк

Отже, враховуючи викладене, відповідач повинен повернути позивачу отримані грошові кошти у розмірі 64 000 доларів США.

Проте, у письмових поясненнях відповідач ОСОБА_3 вказав на пропуск позивачем строку позовної даності за зверненням до суду з вказаним позовом.

Відповідно до ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

У розписках вказано строк повернення відповідачем коштів. Так, у розписках:

- від 03.08.2000 року строк повернення через два місяці;

- від 05.08.2000 строк повернення через місяць;

- від 27.03.2001 року строк повернення до 15.05.2001 року;

- від 24.03.2004 року строк повернення до 01 січня 2005 року (а.с.13-14).

Отже, строки позовної давності пройшли.

Згідно з ч.ч.3, 4 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Приймаючи заяву відповідача про сплив строку позовної давності і такі строки за договорами позики, укладеними сторонами, пройшли, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у зв'язку із закінченням строків позовної давності за договорами позики.

Посилання позивача на те, що відповідачем 05 листопада 2015 року було сплачено 10 000 доларів США, що свідчить про переривання строку позовної давності є безпідставними відповідно до положень ст.264 ЦК України, оскільки строк позовної давності станом на 05 листопада 2015 року вже минув і може бути перерваний, кошти ж були сплачені після спливу позовної давності.

Відповідно до ч.1, 3, 4 ст.267 ЦК України особа, яка виконала зобов'язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Виходячи з наведеного, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що строк позовної давності за договорами позики сплив та з цих підстав прийшов до правильного висновку щодо відмови у задоволенні позовних вимог.

Згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального і процесуального права безпідставні, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні.

Інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції чи доводили б порушення ним норм цивільного або цивільно-процесуального законодавства, апеляційна скарга не містить.

Обґрунтовуючи судове рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів приходить до висновку, що рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.263, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду м.Києва від 27 листопада 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 11 квітня 2019 року.

Суддя-доповідач:

Судді: