Номер провадження: 22-ц/813/3484/19
Номер справи місцевого суду: 2-3018/11
Головуючий у першій інстанції Чернявська Л.М.
Доповідач Журавльов О. Г.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.04.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого - Журавльова О.Г.,

суддів: Комлевої О.С., Кравця Ю.І.,

за участю секретаря Павлючук Ю.В.,

учасники справи:

заявник - головний державний виконавець Другого Приморського відділу державної виконавчої служби міста Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області Перчик В.О.,

боржник - ОСОБА_4,

стягувач - ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_6 на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 04 січня 2019 року про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника ОСОБА_4 у складі судді Чернявської Л.М.,

встановив:

У березні 2018 року головний державний виконавець Другого Приморського відділу державної виконавчої служби міста Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області Перчик В.О. звернувся до суду з поданням, в якому просить тимчасово обмежити у праві виїзду за кордон без вилучення паспортного документа для виїзду за кордон ОСОБА_4 до виконання зобов'язань, покладених на неї виконавчим листом №2-3018/11, виданим 05.07.2012 року.

Подання обґрунтовано тим, що у відділі ДВС перебуває виконавче провадження ВП №49285304 з примусового виконання виконавчого листа №2-3018/11, виданого 05.07.2012 року. Боржником за вказаним виконавчим документом є ОСОБА_4

Головним державним виконавцем Другого Приморського відділу державної виконавчої служби міста Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області Перчиком В.О. 02.11.2015 року відкрито виконавче провадження по виконанню вказаного виконавчого листа, та вжито заходи примусового виконання рішення, що підтверджують повноту вчинення виконавчих дій, зокрема, встановлено отримання боржником сукупного доходу за 2017 рік в розмірі 441270 грн., при цьому сума боргу за виконавчим листом в сумі 273932 грн. на користь ОСОБА_5 не погашена, що дає державному виконавцю підстави вважати, що боржник ОСОБА_4 ухиляється від виконання рішення суду.

Справа судами розглядалася неодноразово.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 04 січня 2019 року подання державного виконавця було задоволено.

Тимчасово обмежено у праві виїзду за межі України без вилучення паспортного документу для виїзду за кордон ОСОБА_4 до виконання зобов'язань, покладених на неї виконавчим листом №2-3018/11, виданим 05.07.2012 року.

Зазначену ухвалу суду про обмеження у праві виїзду за межі оскаржує в апеляційному порядку ОСОБА_4 через представника ОСОБА_6

В скарзі з посиланням на порушення норм процесуального права ставиться питання про скасування оскаржуваної ухвали та постановку нової, про відмову у задоволенні подання державного виконавця про тимчасове обмеження.

Основні доводи апеляційної скарги зводяться до того, що в матеріалах справи відсутні докази ухилення ОСОБА_4 від виконання зобов'язання, покладеного на неї судовим рішенням. Також зазначено, що судом першої інстанції не прийнято до уваги не здійснення державним виконавцем заходів щодо стягнення заборгованості.

У відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_5 зазначено, що судове рішення першої інстанції відповідає нормам матеріального та процесуального права, тому просить у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_4 відмовити.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення та заперечень на неї викладених у відзиву, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Згідно статті 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Відповідно до частини першої статті 441 ЦПК України, тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення.

Згідно статті 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», громадянинові України, який має паспорт, може бути тимчасово відмовлено у виїзді за кордон у випадках, якщо діють неврегульовані аліментні, договірні чи інші невиконанні зобов'язання - до виконання зобов'язань, або розв'язання спору за погодженням сторін у передбачених законом випадках, або забезпечення зобов'язань заставою, якщо інше не передбачено міжнародним договором України.

За змістом пункту 19 частини 2 статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника-фізичної особи чи керівника боржника-юридичної особи за межі України - до виконання зобов'язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Приморського районного суду м. Одеси №2-3018/11 від 14 грудня 2011 року позовні вимоги Управління архітектури та містобудування Одеської міської ради, Приморської районної адміністрації Одеської міської ради задоволено, частково задоволено позовні вимоги ОСОБА_5, вирішено зобов'язати ОСОБА_4 за власні кошти привести самовільно реконструйовану квартиру АДРЕСА_1 в м Одесі у попередній стан згідно з технічною документацією, зареєстрованою у КП «ОМБТІ та РОН»; стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 суму матеріальної шкоди у розмірі 273932 грн.; вирішено питання судових витрат.

На виконання вказаного рішення суду, Приморським районним судом м. Одеси 05.07.2012 року видано виконавчий лист.

Постановою головного державного виконавця Приморського ВДВС Одеського МУЮ Перчиком В.О. від 02.11.2015 року відкрито виконавче провадження по виконанню вказаного виконавчого листа.

З матеріалів виконавчого провадження вбачається проведення державним виконавцем виконавчих дій, які передбачені Закону України «Про виконавче провадження», для забезпечення виконання вказаного рішення суду.

ОСОБА_4 не має належного їй майна, на яке можливо звернути стягнення по виконавчому листу, при цьому, боржник, починаючи з 04.06.2015 року по 27.07.2018 року здійснює часткове погашення боргу, загальна сума боргу яка погашена складає 19075,20 грн., що підтверджується довідкою Другого Приморського ВДВС ОМУЮ щодо перерахування коштів.

З декларацій платника єдиного податку від 15.01.2018 року №8384 та від 11.07.2018 року № вбачається, що сума одержаного ОСОБА_4 доходу за друге півріччя 2017 року складає 441270 грн., а за перше півріччя 2018 року - 255940 грн.

Тобто, фактично за календарний рік, сукупний дохід боржника ОСОБА_4 склав 697210 грн., що більше ніж в два рази перевищує суму боргу, яку ОСОБА_4 має сплатити за рішенням суду.

Таким чином, судом першої інстанції зроблено вірні висновки, що факти часткового погашення ОСОБА_4 суми боргу за наявності встановлених доходів, не є доказом, який підтверджує намагання боржника виконати рішення суду, а є формою фактичного ухилення боржника від виконання цього рішення суду.

Законом передбачено юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявності факту невиконання зобов'язань, а за ухилення від їх виконання. У зв'язку з цим, з метою всебічного і повного з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин, суду належить з'ясувати, чи дійсно особа свідомо не виконувала належні до виконання зобов'язання в повному обсязі або частково.

Стаття 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, яка у відповідності до статті 9 Конституції України, Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод громадян», Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції» є частиною національного законодавства, передбачає, що кожен має право на свободу та особисту недоторканість. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом: законний арешт або затримання особи за невиконання законного припису суду або для забезпечення виконання будь-якого обов'язку, встановленого законом. При цьому, виконання будь - якого рішення є невід'ємною стадією процесу правосуддя, а тому має відповідати вимогам ст. 6 Конституції про захист прав людини та основних свобод.

Відповідно до пункту 34 рішення Європейського суду з прав людини, ухваленому 07 травня 2002 року у справі «Бурдов проти Росії» рішення якого відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини, може застосовуватись судами як джерело права: «суд знову наголошує «право на суд», одним з аспектів якого є право доступу до суду, тобто право порушувати в судах позов для вирішення цивільного спору. Однак це право було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов'язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним, на шкоду будь - якій стороні. Важко уявити собі ситуацію, якби пункт 1 статті 6 докладно описував процедурні гарантії, які надано сторонам у спорі, - справедливість, відкритість і оперативність проваджень, - і не передбачав би гарантій виконання судових рішень».

Пунктом 8 статті 19 Закону України «Про Державну прикордонну службу України» встановлено, що на Державну прикордонну службу відповідно до визначених законом завдань покладається, зокрема, запобігання та недопущення в'їзду в Україну або виїзду з України осіб, яким згідно із законодавством не дозволяється в'їзд в Україну або яких тимчасово обмежено у праві виїзду з України, у тому числі згідно з дорученнями правоохоронних органів.

Оскільки державним виконавцем вчинено достатньо дій в межах виконавчого провадження, та боржнику достеменно відомо про відкрите виконавче провадження щодо нього, проте рішення суду станом на теперішній час боржником свідомо не виконано та останній ухиляється від його виконання, суд першої інстанції, з'ясувавши обставини справи та давши належну оцінку зібраним доказам, дійшов до обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення подання державного виконавця. Вказані висновки суду відповідають зібраним у справі доказам, яким судом дана належна оцінка, правильно визначена юридична природа правовідносин що виникли і закон, який їх регулює, а доводи апеляційної скарги, що від виконання судового рішення боржник не ухилявся та не був обізнаний про його існування є недоведеними та не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальної частині оскаржуваного рішення.

Докази та обставини, на які посилається апелянт в скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги щодо порушення судом норм матеріального та процесуального права зводяться до незгоди з висновками суду, особистого тлумачення норм матеріального і процесуального права та не впливають на фактичні обставини справи, які встановлені судом відповідно до законодавства та на законність судового рішення.

Посилання апеляційної скарги на обмеження апелянта конституційних прав вільного пересування не ґрунтуються на законі, оскільки ч. 3 ст. 441 ЦПК України передбачено, що суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням, на строк до повного виконання такого судового рішення.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Таким чином, всупереч твердженню скарги, суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та постановив ухвалу з додержанням вимог закону, тому у відповідності зі ст. 375 ЦПК України, підстави для її скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 268, п. 1 ч. 1 ст. 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 04 січня 2019 року про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника ОСОБА_4 залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття та оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 11 квітня 2019 року.

Головуючий О.Г.Журавльов

Судді О.С.Комлева

Ю.І.Кравець