Справа № 345/2518/19
Провадження № 22-ц/4808/1537/19
Головуючий у 1 інстанції Онушканич В. В.
Суддя-доповідач Томин
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2019 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

головуючої Томин О.О.

суддів: Мелінишин Г.П., Пнівчук О.В

за участю секретаря Мельник О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на заочне рішення Калуського міськрайонного суду, ухвалене суддею Онушканичем В.В. 2 жовтня 2019 року в м. Калуші, повний текст якого виготовлено 2 жовтня 2019 року, у справі за позовом Акціонерного товариства «Укрсоцбанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Альфа-Банк», до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання осіб такими, що втратили право на користування житлом, та зняття з реєстраційного обліку,

в с т а н о в и в:

У червні 2019 року Акціонерне товариство «Укрсоцбанк» звернулося в суд з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання їх такими, що втратили право на користування квартирою, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , зняття відповідачів в примусовому порядку з реєстраційного обліку за вказаною адресою.

Позовні вимоги з урахуванням уточненої позовної заяви мотивували тим, що 27.04.2006 року між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_7 було укладено Іпотечний договір, відповідно до якого останні передали кредитору в іпотеку нерухоме майно, а саме двокімнатну квартиру, загальною площею 44,2 кв.м., житловою площею 27,5 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно ст.ст. 37, 38 Закону України «Про іпотеку» АТ «Укрсоцбанк» було оформлено право власності на вказану квартиру, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. А тому вважає, що відповідачі, хоча і зареєстровані за вказаною адресою, втратили право на користування даною квартирою.

Позивач звертався до відповідачів з вимогою звільнити житлове приміщення, зокрема, ним було надіслано вимогу про усунення порушень. Проте, незважаючи на відсутність будь-яких правових підстав для користування квартирою, відповідачі продовжують користуватися житловим приміщенням. Такі дії створюють перешкоди у здійсненні законних прав власника майна.

Подальше користування відповідачами квартирою, що належить на праві власності АТ «Укрсоцбанк», та відмова добровільно звільнити помешкання перешкоджає власнику користуватися на розпоряджатися нерухомим майном на свій розсуд, внаслідок чого порушуються законні права та інтереси АТ «Укрсоцбанк».

З огляду на наведене просить позов задовольнити.

Заочним рішенням Калуського міськрайонного суду від 2 жовтня 2019 року в задоволенні позову Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання осіб такими, що втратили право на користування житлом, та зняття з реєстраційного обліку відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням Акціонерне товариство «Альфа-Банк» як правонаступник Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» подало апеляційну скаргу, вважає рішення суду незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що на час подачі позову житлове приміщення вже не було предметом іпотеки, оскільки в порядку позасудового задоволення позовних вимог за кредитним та іпотечними договорами 19.02.2019 року АТ «Укрсоцбанк» набуло право власності на нього.

З огляду на наведене судом помилково застосовано ст. 40 ЗУ «Про іпотеку» та ст. 109 ЖК УРСР, оскільки предметом позову не було виселення відповідачів, так як вони на час спору в квартирі фактично вже не проживали, а було визнання їх такими, що втратили право на користування житловим приміщенням.

Наявність реєстрації відповідачів в належному на праві власності позивачу житловому приміщенні відповідно до норм чинного законодавства України створює перешкоди у реалізації власнику квартири права на вільне розпорядження належним йому майном. Єдина можливість зняти зазначені обмеження з реалізації власником своїх прав це зняття з реєстраційного обліку відповідачів з квартири шляхом визнання їх такими, що втратили право на користування квартирою та зняття їх з реєстраційного обліку, що за відсутності добровільної згоди на це відповідачів можливе виключно в судовому порядку.

Також вказує, що умова проживання дитини, як члена сім`ї власника, разом з власником приміщення в належному власнику приміщенні є єдиною і обов`язковою умовою для виникнення в дитини права на користування цим житлом. Із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї.

Вважає, що тривалий строк користування відповідачами спірною квартирою, враховуючи зміну власника, членами сім`ї якого вони не є, не може бути підставою для відмови у захисті прав нового власника на користування житлом на власний розсуд.

Вказує, що вимога про виселення не була заявлена по тій причині, що відповідачі за адресою належної позивачу квартири не проживають, а мають там тільки зареєстроване місце проживання. Водночас позивач не наділений правом звертатися до суду із позовом про захист прав, свобод чи інтересів будь-кого з відповідачів у даній справі, а тому не може ставити перед судом вимогу про забезпечення їх іншим жилим приміщенням.

Крім того зазначає, що відповідачами не надано суду доказів того, що у них відсутнє будь-яке інше житло на праві володіння або користування, і їх доходи не дозволяють їм винаймати інше житлове приміщення.

З огляду на наведені обставини просить заочне рішення Калуського міськрайонного суду від 2 жовтня 2019 року скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити.

Ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 14.11.2019 року залучено до участі у справі Акціонерне товариство «Альфа-Банк» як правонаступника Акціонерного товариства «Укрсоцбанк».

В судовому засіданні апеляційного суду представник апелянта доводи апеляційної скарги підтримав з мотивів, наведених у ній.

Відповідачі в судове засідання не з`явились, повідомлялись про час та місце розгляду справи належним чином шляхом розміщення на веб-сайті Івано-Франківського апеляційного суду відповідного оголошення.

Також апеляційним судом повідомлялася про час та місце розгляду справи Служба у справах дітей Калуської РДА.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянта, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 27.04.2006 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (пізніше - АТ «Укрсоцбанк») та ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_7 було укладено Іпотечний договір (з майновими поручителями), відповідно до п. 1.1 якого іпотекодавці передали в іпотеку іпотекодержателю у якості забезпечення виконання позичальником ОСОБА_1 за Договором кредиту №354-22/345 від 25.04.2006 року нерухоме майно: двокімнатну квартиру АДРЕСА_2 , та належить іпотекодавцям на праві приватної власності на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого 17.12.2002 року відділом приватизації державного житла при управлінні житлово-комунального господарства міськвиконкому згідно із наказом від 10.12.2002 року №3/2252 і зареєстрованого в Івано-Франківському обласному бюро технічної інвентаризації, номер запису 3146/41 в книзі 75, Витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно виданий 30.04.2003 року Івано-Франківським обласним бюро технічної інвентаризації, номер витягу 472943 (т. 1, а.с. 42-44).

В п. 4.6.3 даного Договору передбачено, що іпотекодержатель за своїм вибором звертає стягнення на предмет іпотеки, зокрема, шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань в порядку, встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку» (т. 1, а.с. 43 зворот).

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 22.02.2019 року №1.02.2019 року державним реєстратором Узинської сільської ради Тисменицького району Цалином А.Б. було внесено запис про реєстрацію за АТ «Укрсоцбанк» права приватної власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 на підставі Договору іпотеки від 27.04.2006 року (т. 1, а.с. 41).

Згідно копії Довідки (виписки з домової книги) №9757 від 05.03.2019 року у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_5 та ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_6 (т. 1, а.с. 45).

15.05.2019 року АТ «Укрсоцбанк» на адресу відповідачів було направлено вимогу про виселення та зняття з реєстраційного обліку з квартири за адресою: АДРЕСА_1 (т. 1, а.с. 46-47).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що усунення перешкод у користуванні майном шляхом позбавлення відповідачів права користування житловим приміщенням зі зняттям з реєстраційного обліку не передбачено ні Законом України «Про іпотеку», ні укладеним між сторонами іпотечним договором. Крім того, кредитні кошти були отримані відповідачем ОСОБА_7 не на придбання спірної квартири, у зв`язку з чим при виселенні відповідачам слід було надати інше постійне жиле приміщення, однак таке клопотання в матеріалах справи відсутнє.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду з огляду на наступне.

Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» (Sporrong and Lonnroth v. Sweden) будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинно здійснюватися «згідно із законом», воно повинно мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу, мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності Європейський суд з прав людини керується принципом пропорційності як дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Статтею 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно ст. 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя чи іпотечний договір, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, є документами, що підтверджують перехід права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя та є підставою для внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Право власності іпотекодержателя на предмет іпотеки виникає з моменту державної реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя чи відповідного застереження в іпотечному договорі.

Статтею 40 вказаного Закону передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Як зазначено у постановах Верховного Суду від 18.09.2019 року по справі №201/7237/17 (провадження №61-8227св19), від 11.09.2019 року по справі №752/19356/16-ц (провадження №61-32521св18), від 10.04.2019 року по справі №405/3/17-ц (провадження №61-34728св18) усталена практика Верховного Суду України та Верховного Суду засвідчує, що вирішення питання про виселення особи з житла у зв`язку із зверненням стягнення на предмет іпотеки має відбуватись із дотриманням гарантій, передбачених положеннями статті 109 ЖК Української РСР.

Верховний Суд України у постанові від 22.06.2016 року у справі №6-197цс16 зробив правовий висновок, згідно з яким за змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» №898-IV (далі - Закон №898-IV) та частини третьої статті 109 ЖК Української РСР (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Законом України від 22.09.2011 року №3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг» внесено зміни до статті 109 ЖК УРСР, згідно з якими виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Судом встановлено, що спірне житлове приміщення набуте позивачем (новим власником) шляхом звернення у позасудовому порядку стягнення на предмет іпотеки у зв`язку із невиконанням ОСОБА_7 своїх зобов`язань за Кредитним договором №354-22/345 від 25.04.2006 року. Державним реєстратором Узинської сільської ради Тисменицького району Івано-Франківської області Цалином А.Ю. 19.02.2019 року внесено запис про реєстрацію права власності на квартиру за АТ «Укрсоцбанк» (т. 1, а.с. 41).

При зверненні стягнення на предмет іпотеки шляхом переходу права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя останній мав можливість бути обізнаним про наявність обтяжень спірної квартири, яка належала на праві власності іпотекодавцям, зокрема про наявність відповідних речових прав осіб, які зареєстровані і проживають у житловому приміщенні, тобто мав можливість виявити ризики, пов`язані з набуттям права власності на спірну нерухомість у зв`язку із невиконанням боргових зобов`язань, забезпечених іпотекою.

Наявність права осіб, місце проживання яких зареєстровано у набутій позивачем на підставі іпотечного договору квартирі, обмежує право останнього на користування майном. Частина друга статті 109 ЖК УРСР на час реалізації прав іпотекодержателя діяла у зміненій редакції, що містила заборону виселення осіб без надання іншого житлового приміщення у випадку, якщо квартира придбана не за рахунок коштів, отриманих у позику.

Тобто, іпотекодержатель мав об`єктивну можливість знати про наявність прав відповідачів на користування спірною квартирою і при набутті права власності мав усвідомлювати, що відповідачі мають зареєстроване місце проживання у квартирі.

Вказані висновки узгоджуються із правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 31.10.2018 року у справі №753/12729/15-ц (провадження №14-317цс18) та від 05.06.2019 року у справі №643/18788/15-ц (провадження №14-93цс19).

Що стосується посилань в апеляційній скарзі на те, що предметом позову у цій справі є визнання відповідачів такими, що втратили право на користування житлом, та зняття з реєстраційного обліку, а не виселення з житлового приміщення, то такі не впливають на правильність висновків суду.

Як зазначено в постанові Верховного Суду від 10.04.2019 року по справі №405/3/17-ц (провадження №61-34728св18) у даній категорії справ захисту підлягають не лише права неволодіючого власника, а й права колишнього власника. Отже, судами обґрунтовано застосовано положення статті 109 ЖК УРСР, яка передбачає можливість виселення попереднього власника лише з наданням іншого житлового приміщення.

Крім того не є підставою для позбавлення права користування членів сім`ї власника квартири, у тому числі й колишніх, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого користування, яке по факту є втручанням у право на користування житлом у розумінні положень статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ, що узгоджується із висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у справі №569/4373/16-ц (провадження №14-298цс19).

Щодо тверджень апелянта про те, що на час спору відповідачі в спірній квартирі не проживають, то слід зазначити, що належних та допустимих доказів з даного приводу позивачем не представлено. Так, в матеріалах справи відсутні відповідні акти, складені балансоутримувачем будинку, щодо встановлення періоду та причин непроживання відповідачів у казаній квартирі на підтвердження вимог банку саме щодо визнання відповідачів такими, що втратили право користування житлом.

Таким чином, враховуючи вимоги наведених норм права, обставини справи та позицію, висловлену Верховним Судом, дотримуючись балансу прав та інтересів сторін спірних правовідносин, апеляційний суд погоджується із висновком місцевого суду, що у задоволенні позовних вимог про визнання осіб такими, що втратили право на користування житлом, із урахуванням гарантій, передбачених ст. 109 ЖК Української РСР, за відсутності відомостей про інше постійне жиле приміщення, яке підлягає наданню відповідачам у зв`язку із припиненням їх права користування спірною квартирою, належить відмовити.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації це внесення інформації про зняття з реєстрації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку; орган реєстрації - виконавчий орган сільської, селищної або міської ради, сільський голова (у разі якщо відповідно до закону виконавчий орган сільської ради не утворено), що здійснює реєстрацію, зняття з реєстрації місця проживання особи на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, на яку поширюються повноваження відповідної сільської, селищної або міської ради.

Відповідно до ст. 7 вищевказаного Закону зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється в тому числі на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Таким чином, враховуючи те, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права користування житловим приміщенням, а позов у цій частині задоволенню не підлягає, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову і в цій частині.

Інші доводи апеляційної скарги правильності висновків суду першої інстанції не спростовують, а фактично містять незгоду з висновками суду щодо встановлення обставин справи та тлумачення норм матеріального й процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи(Проніна проти України, №63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Альфа-Банк» слід залишити без задоволення, а заочне рішення Калуського міськрайонного суду від 02.10.2019 року - без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Альфа-Банк» залишити без задоволення.

Заочне рішення Калуського міськрайонного суду від 2 жовтня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 28 грудня 2019 року.

Головуюча: О.О. Томин

Судді: Г.П. Мелінишин

О.В. Пнівчук