Справа № 440/1053/18 Головуючий у 1 інстанції: Шендрікова Г.О.
Провадження № 22-ц/811/2003/19 Доповідач в 2-й інстанції: Приколота Т. І.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 грудня 2019 року м.Львів

Справа № 440/1053/18
Провадження № 22ц/811/2003/19

Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Приколоти Т.І.,
суддів : Мікуш Ю.Р., Савуляка Р.В.,
секретар Іванова О.О.
з участю ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3

розглянув апеляційну скаргу ОСОБА_1
на рішення Буського районного суду Львівської області, ухвалене у м. Буську 2 квітня 2019 року у складі судді Шендрікової Г.О.,
у справі за позовом Військової частини НОМЕР_1 до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди в порядку регресу,-

встановив:
31 травня 2018 року позивач звернувся з цим позовом. В обґрунтування позову посилається на те, що ОСОБА_1 проходив військову службу у Військовій частині «польова пошта НОМЕР_2 » на посаді водія-кухара. За відповідачем був закріплений службовий автомобіль Урал -4320, 1988 року випуску, шасі № НОМЕР_3 , державний реєстраційний номер НОМЕР_4 . Вказує, що 17 квітня 2015 року сталася ДТП внаслідок порушення ОСОБА_1 п. 16.11 Правил дорожнього руху України. Внаслідок ДТП ОСОБА_4 , який керував автомобілем ВАЗ 21099, державний реєстраційний номер НОМЕР_5 , отримав тілесні ушкодження, а його автомобіль отримав механічні ушкодження. 15 березня 2016 року рішенням Сєвєродонецького міського суду Луганської області позов ОСОБА_4 до Військової частини НОМЕР_1 задоволено частково. Судовим рішенням передбачено стягнути з відповідача на користь позивача 84 155 грн. в тому числі: майнову шкоду у розмірі 79 004,96 грн., моральну шкоду в розмірі 1000 грн., судові витрати в розмірі 4150,04 грн. 26 грудня 2016 року листом Управління державної казначейської служби України у Яворівському районі повідомило, що меморіальним ордером № 1 від 22 грудня 2016 року забезпечено стягнення основного боргу на суму 76 891,56 грн. на користь ОСОБА_4 з рахунку Військової частини НОМЕР_1 згідно виконавчого листа Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 25 серпня 2016 року. Зазначає, що з рахунку військової частини стягнуто всього 84 155 грн. В добровільному порядку ОСОБА_1 відмовився відшкодувати завдані збитки. Просить позов задовольнити.

Рішенням Буського районного суду Львівської області від 2 квітня 2019 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Військової частини НОМЕР_1 майнову шкоду в сумі 84 155 грн.,вирішено питання судових витрат.

Рішення суду оскаржує Солотва О.Б. Вважає рішення незаконним та необґрунтованим, таким що порушує його законні права та інтереси, винесене з порушенням норм матеріального права.Просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову. Зазначає, щовін проходив службу у Військовій частині НОМЕР_1 як водій-кухар. В день ДТП він віз боєприпаси на передову. Вказує, що на особу, яка перебувала у трудових (службових) відносинах на підставі трудового договору (контракту) і завдала шкоди у зв`язку з використанням транспортного засобу, що належить роботодавцю, відповідальність за завдання шкоди може бути покладена лише за умови, якщо буде доведено, що вона заволоділа транспортним засобом неправомірно. Вважає, що його майнова відповідальність обмежується розміром не більше місячного грошового забезпечення. Разом з тим, військовослужбовці і призвані на збори військовозобов`язані за приписами п. 3 Положення про майнову відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі, затвердженої Постановою Верховної Ради України від 23 червня 1995 року № 243 несуть таку відповідальність за наявності делікту: заподіяння прямої дійсної шкоди, протиправної їх поведінки, причинного зв`язку між протиправною поведінкою і настанням шкоди, вини у заподіянні шкоди.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників справи, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів прийшла висновку, що скаргу необхідно задовольнити частково.
Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

На підставі ст.ст. 76-81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 6 ст. 82 цього Кодексу вирок суду в кримінальному провадження, який набрав законної сили, є обов`язковим для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалено вирок, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; а також питання щодо розподілу судових витрат, допуску рішення до негайного виконання, скасування заходів забезпечення позову.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з такого.

Встановлено, що заочним рішенням Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 15 березня 2016 року позов ОСОБА_4 до військової частини НОМЕР_1 , з участю третьої особи: ОСОБА_1 , про стягнення майнової і моральної шкоди та судових витрат, задоволено частково. Стягнуто з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_4 84 155 грн. в тому числі: майнову шкоду у розмірі 79 004,96 грн., моральну шкоду - 1000 грн., судові витрати в розмірі 4 150,04 грн. Рішення набрало законної сили.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідач на день ДТП проходив військову службу. Автомобілем Урал 4320, 1988 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_4 , Військова частина НОМЕР_1 володіє на праві оперативного управління. Транспортний засіб, на якому військовослужбовець ОСОБА_1 скоїв ДТП, перебуває на обліку у Військовій частині НОМЕР_1 . Під час ДТП ОСОБА_1 керував автомобілем за наявності належних правових підстав.

З повідомлення Управління державної казначейської служби України у Яворівському районі Львівської області від 26 грудня 2016 року № 02-08/1554 вбачається, що меморіальним ордером № 1 від 22 грудня 2016 року забезпечено стягнення основного боргу на суму 76 891,56 грн. на користь ОСОБА_4 з рахунку Військової частини НОМЕР_1 згідно виконавчого листа Сєвєродонецького міського суду Луганської області.

Кошти в сумі 76891,56 грн. та 3913,44 грн. сплачені в/ч НОМЕР_1 на користь ОСОБА_4 .

Відповідно до ч. 1 ст. 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Вина ОСОБА_1 у вчиненні ДТП встановлена.

Відповідно до п. 7, 31 Положення про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі, передбачено механізм та порядок відшкодування шкоди.

Пунктом 7 цього Положення військовослужбовці і призвані на збори

військовозобов`язані у разі заподіяння з їх вини третім особам

шкоди, яку було відшкодовано відповідно до чинного законодавства

військовою частиною, зобов`язані відшкодувати її військовій

частині у порядку, передбаченому цим Положенням та цивільним

законодавством України.

З п.31 вказаного Положення вбачається, що у разі звільнення у запас або у відставку чи вибуття із військової частини винної особи (винних осіб) до прийняття рішення про стягнення з неї заподіяної шкоди командир (начальник)

військової частини у порядку, встановленому чинним законодавством,

подає цивільний позов до суду на суму заподіяної цією особою

шкоди.

Витягом із наказу командира 24 окремої механізованої бригади (по стройовій частині) від 21 травня 2014 року № 113 вбачається, що молодшого сержанта ОСОБА_1 призвано на військову службу Бродівським РВК Львівської області 21 травня 2014 року водієм-кухарем 4 господарчого відділення взводу забезпечення роти матеріального забезпечення батальйону матеріально-технічного забезпечення бригади.

Згідно витягу з наказу командира 24 окремої механізованої бригади (по стройовій частині) від 14 травня 2015 року № 89-РС молодшого сержанта ОСОБА_1 звільнено у запас за пунктом «є».

Згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Критеріями розмежування судової юрисдикції є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

Суд першої інстанції розглянув справу за правилами цивільного судочинства.

Однак, колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з урахуванням наступного.

З довідки Буського районного військового комісаріату вбачається, що ОСОБА_1 з 11 листопада 1993 року по 8 червня 1995 року проходив строкову військову службу у Збройних силах України, 21 травня 2014 року призваний на військову службу по мобілізації згідно Указу Президента України від 6 травня 2014 року №454 «Про часткову мобілізацію» та звільнений в запас 9 червня 2015 року.

Згідно із ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Відповідно до ч. 2 ст. 4, п. 2 ч. 2 ст. 17 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення. Зокрема, юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

Публічна служба це діяльність на державних політичних посадах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, дипломатична служба, інша державна служба, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Пунктом 17 ч. 1 ст. 4 КАС України військову службу віднесено до публічної.

Відповідно до ч. 3 ст. 6 цього Кодексу суб`єкти владних повноважень мають право звернутися до адміністративного суду у випадках, передбачених Конституцією та законами України.

З матеріалів справи вбачається, що спір між сторонами виник з приводу проходження відповідачем військової служби, під час якої з вини ОСОБА_1 17 квітня 2015 року сталася ДТП.

Рішенням Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 15 березня 2016 року позов ОСОБА_4 до Військової частини НОМЕР_1 , з участю третьої особи ОСОБА_1 , про стягнення майнового збитку, моральної шкоди та судових витрат задоволено частково. Стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_4 84 155 грн., в тому числі: майнову шкоду у розмірі 79 004,96 грн., моральну шкоду - 1000 грн., судові витрати в розмірі 4 150,04 грн. Рішення набрало законної сили.

Позивач (військова частина, у якій ОСОБА_1 проходив військову службу) заявив вимоги про стягнення на користь Військової частини НОМЕР_1 завданих державі збитків.

Відповідно до частин першої та другої статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, пов`язаній із захистом Вітчизни. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Порядок проходження громадянами України військової служби, їх права та обов`язки визначаються цим Законом, іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби громадянами України, які затверджуються Президентом України; та іншими нормативно-правовими актами.

Зазначеними нормами права прямо передбачено, що військова служба є публічною службою.

Таким чином, відповідач, перебуваючи на посаді, що відноситься до публічної служби, як матеріально відповідальна особа, завдав шкоду державі в особі військової частини у період здійснення ним повноважень, пов`язаних з виконанням завдань і функцій військовослужбовця.

Підстави і порядок притягнення до матеріальної відповідальності військовослужбовців і призваних на збори військовозобов`язаних, винних у заподіянні шкоди державі під час виконання ними службових обов`язків, передбачених актами законодавства, військовими статутами, порадниками, інструкціями та іншими нормативними актами визначено Положенням.

Відповідно до пункту 10 Положення військовослужбовці і призвані на збори військовозобов`язані за шкоду, заподіяну недбалим виконанням ними службових обов`язків, передбачених військовими статутами, порадниками, інструкціями та іншими нормативними актами, несуть матеріальну відповідальність у розмірі заподіяної шкоди, але не більше місячного грошового забезпечення.

Згідно із пунктом 2 Положення військове майно це державне майно, закріплене за відповідними військовими частинами.

У пункті 3 Положення передбачено, що військовослужбовці і призвані на збори військовозобов`язані несуть матеріальну відповідальність за наявності: заподіяння прямої дійсної шкоди; протиправної їх поведінки; причинного зв`язку між протиправною поведінкою і настанням шкоди; вини у заподіянні шкоди.

Пунктами 1012 Положення передбачені підстави обмеженої матеріальної відповідальності.

У пунктах 1315 Положення передбачені підстави повної та підвищеної матеріальної відповідальності.

У разі якщо до прийняття рішення про стягнення майнової шкоди винну в її заподіянні особу було звільнено в запас чи у відставку або така особа вибула з військової частини, командир (начальник) військової частини у порядку, встановленому чинним законодавством, подає позов до суду на суму заподіяної цією особою шкоди (пункт 31 Положення).

У випадку зобов`язання особи, яка перебуває на посаді державної (публічної) служби, відшкодувати шкоду або збитки, завдані внаслідок виконання нею службових (посадових) обов`язків, перед судом обов`язково постане питання не лише встановлення обсягу завданої шкоди (збитків), а й оцінки правомірності дій такої особи.

У рамках цивільного процесу суд не може досліджувати та встановлювати правомірність дій, рішень чи бездіяльності військовослужбовця або посадовця, оскільки така можливість передбачена лише в адміністративному процесі.

З урахуванням встановленого, колегія суддів приходить до висновку, що спір підлягає вирішенню в порядку адміністративного судочинства як такий, що пов`язаний з питаннями реалізації правового статусу особи, яка перебуває на посаді публічної служби, від моменту її прийняття на посаду і до звільнення з публічної служби, зокрема, й питаннями відповідальності за рішення, дії чи бездіяльність на відповідній посаді, що призвели до завдання шкоди (збитків), навіть якщо притягнення її до відповідальності шляхом подання відповідного позову про стягнення такої шкоди (збитків) відбувається після її звільнення з державної служби.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Враховуючи вищенаведене, рішення суду першої інстанції належить скасувати та закрити провадження у справі відповідно до частини першої статті 377 ЦПК України.

Повідомити позивача, що спір підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.
Керуючись: п. 1 ч. 1 ст. 255, ст. 367 п.4 ч.1 ст.374, ст.ст. 377, 381-384, 388-391 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Буського районного суду Львівської області від 2 квітня 2019 року скасувати. Провадження у справі закрити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Постанову складено і підписано 28 грудня 2019 року.

Головуючий

Судді