Справа № 467/134/18 Суддя першої інстанції Догарєва І.О.
Провадження № 22-ц/812/126/19 Суддя-доповідач апеляційного суду Царюк Л.М.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

14 лютого 2019 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Царюк Л.М.,

суддів: Прокопчук Л.М., Самчишиної Н.В.,

із секретарем - Андрієнко Л.Д.,

за участю: представника позивача - ОСОБА_2,

представника відповідача - Рибакової Л.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_4 - ОСОБА_2 на рішення Арбузинського районного суду Миколаївської області від 29 жовтня 2018 року, ухвалене під головуванням судді Догарєвої І.О., в залі судового засідання в смт. Арбузинка, повний текст якого складений 07 листопада 2018 року, за позовом ОСОБА_4 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Вісла» про визнання договору оренди землі припиненим, визнання додаткового договору недійсним,

В С Т А Н О В И В:

06 лютого 2018 року позивач звернувся до суду з пізніше уточненим позовом про визнання договору оренди землі припиненим та визнання недійсним додаткового договору.

Доводи позовної заяви обґрунтовував тим, що на підставі державного акту на право приватної власності на землю НОМЕР_1 від 29 грудня 2001 року йому належить земельна ділянка площею 8,89 га, розташована на території Новоселівської сільської ради Арбузинського району Миколаївської області, з цільовим призначенням - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Після розпаювання земельна ділянка оброблялася колгоспом «Жовтневі сходи», після ліквідації колгоспу на підставі усної домовленості земельну ділянку стало обробляти Товариство з обмеженою відповідальністю ТОВ «Агрофірма «Вісла» (далі - ТОВ «Агрофірма «Вісла»), при цьому однією з умов домовленості було те, що за вимогою позивача, висловленою після збору врожаю, земельна ділянка має бути негайно повернута йому відповідачем. В 2016 році позивач звернувся до відповідача з вимогою про повернення земельної ділянки, проте йому було відмовлено з посиланням на укладений між сторонами договір оренди земельної ділянки від 20 жовтня 2006 року та додатковий договір до нього, яким термін дії договору збільшено до 15 років.

Також йому було надані фотокопії договору оренди землі, укладеного 20 жовтня 2006 року та зареєстрованого Миколаївською регіональною філією за № 17 від 16 січня 2008 року, та додаткового договору № 454 від 07 жовтня 2007 року, зареєстрованого в Арбузинському районному відділі регіональної філії ДП «Центр ДЗК» Державного комітету України по земельних ресурсах за № 06 від 21 листопада 2007 року, як підставу оренди його земельної ділянки.

В подальшому з'ясувалося, що існує додатковий договір від 18 серпня 2008 року, яким строк оренди його земельної ділянки визначено у 25 років.

Посилаючись на те, що договір оренди землі від 20 жовтня 2006 року він вважає припиненим, оскільки термін його дії сплив 16 січня 2018 року, а додатковий договір до нього від 18 серпня 2018 року він не підписував, ОСОБА_4 просив: визнати недійсним додатковий договір № 365 від 18 серпня 2008 року до договору оренди землі № 454 від 29 травня 2006 року;

визнати припиненим договір оренди землі, укладений 20 жовтня 2006 року між ОСОБА_4 та ТОВ «Агрофірма «Вісла».

Рішенням Арбузинського районного суду Миколаївської області від 29 жовтня 2018 року у задоволенні позову відмовлено в повному обсязі з підстав пропуску позовної давності.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, місцевий суд виходив із того, що оскільки позивач не підписував додаткового договору № 365 від 18 серпня 2008 року, даний договір укладений та зареєстрований без його волевиявлення, що суперечить вимогам ч. 3 ст. 203 ЦК України, то це є підставою для визнання такого договору недійсним. Проте судом встановлено, що позивачу з 04 грудня 2013 року було доведено до відома про факт укладення та реєстрації спірного договору оренди землі, а відтак, починаючи з 04 грудня 2013 року він мав можливість та був зобов'язаний довідатись про стан своїх майнових прав та їх порушення, а тому позивачем пропущений, визначений ст.257 ЦК України строк для звернення з цим позовом до суду, що є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог.

Оскільки суд зробив висновок про відмову у задоволенні позовних вимог про визнання додаткового договору недійсним, строк дії спірного договору оренди землі складає 25 років та на момент розгляду справи даний строк не закінчився, у зв'язку з чим підстави для визнання Договору оренди землі від 20 жовтня 2006 року, зареєстрованого за №7 від 16 січня 2008 року припиненим відсутні та у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 належить відмовити.

Не погодившись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_4 через свого представника ОСОБА_2, оскаржив його в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги, де посилаючись на порушення норм матеріального права, просив суд рішення суду скасувати та ухвалити у справі нове судове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовував тим, що, про наявність додаткового договору № 365 від 18 серпня 2008 року, зареєстрованого 15 вересня 2008 року, яким термін дії оренди земельної ділянки продовжено на 25 років йому стало відомо з відзиву ТОВ «Агрофірма «Вісла» 2 березня 2018 року, до якого була долучена копія цієї додаткової угоди. Відповідно до висновків експерта, вказана додаткова угода не була ним підписана, а тому є недійсною.

Доказом початку перебігу строку позовної давності для цієї позовної вимоги відповідач зазначив підписання позивачем акту підтвердження особи орендодавця від 04 грудня 2013 року, в якому зазначено, що позивачу зміст договору оренди земельної ділянки від 20 жовтня 2006 року відомий. Таким чином, жодного згадування чи будь-якого посилання на оскаржуваний додатковий договір вказаний акт підтвердження особи не містить.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача доводи апеляційної скарги не визнала, вважала її безпідставними і необґрунтованими та просила залишити без задоволення, а рішення районного суду без змін.

Доводи відзиву обґрунтовувала тим, що не погоджується з твердженням позивача про те, що останній дізнався про існування додаткового договору оренди землі, який укладено 18 серпня 2008 року, лише з відзиву ТОВ «Агрофірма «Вісла», оскільки вони спростовуються матеріалами справи, а саме відомостями на виплату грошей за вересень 2014 року (а.с.182-184), видатковими касовими ордерами та відомостями на виплату грошей за 2015 та 2016 роки (а.с.185-188). Факт отримання орендної плати позивачем за весь період дії договору оренди землі ті відсутність спору щодо її розміру сторонами визнано в судовому засіданні.

Також підтвердженням того, що позивачу було відомо про існування додаткового договору оренди землі свідчить акт підтвердження особи орендодавця, підписаний особисто позивачем 04 грудня 2013 року, в якому чітко зазначено, що ОСОБА_4 зміст договору оренди земельної ділянки, який зареєстровано 16 січня 2008 року за № 17 - відомий. Даний договір оренди земельної ділянки укладений на 25 років і підписаний ОСОБА_4 власноручно без вчинення на нього будь- якого тиску.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної інстанції.

Як встановлено районним судом ОСОБА_4 на підставі Державного акта на право власності на земельну ділянку, виданого 29 грудня 2001 року, належить земельна ділянка площею 8,89 га на території Новоселівської сільської ради Арбузинського району Миколаївської області з цільовим призначенням - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

20 жовтня 2006 року між ОСОБА_4 (Орендодавець) та ТОВ «Агрофірма «Вісла» (Орендар) укладено договір оренди землі, зареєстрований Миколаївською регіональною філією № 5 ДП «Центр ДЗК» Державного комітету України по земельних ресурсах за № 7 від 16 січня 2008 року. За умовами, цього договору Орендодавець надає, а Орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку площею 8,89 га для сільськогосподарського використання, яка знаходиться в адмінмежах Новоселівської сільської ради Арбузинського району Миколаївської області. Об'єктом оренди за даним договором є земельна ділянка на строк 10 років.

За змістом додаткового договору № 365 до договору оренди землі № 454 від 29 травня 2006 року між ОСОБА_4 (Орендодавець) та ТОВ «Агрофірма «Вісла» (Орендар) від 18 серпня 2008 року, що був зареєстрований 15 вересня 2008 року, строк дії договору оренди землі визначений 25 років.

Судом визнана належність даного додаткового договору до спірного договору оренди землі від 20 жовтня 2006 року, що зареєстрований 16 січня 2008 року.

Згідно висновку експерта № 18-571-572-573, складеного 30 липня 2018 року, підпис у додатковому договорі № 365 до договору оренди землі від 18 серпня 2008 року виконано не ОСОБА_4, а іншою особою.

Частиною 3 ст. 203 ЦК України встановлено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі.

Воля - це внутрішнє бажання особи встановити певні права та обов'язки. У договорі воля має бути взаємною та спрямованою на досягнення певної мети. Для укладення договору воля однієї особи має бути доведена до іншої сторони. Волевиявлення - це зовнішня об'єктивна форма виявлення волі особи. Волевиявлення можна виявити в різний спосіб усно, письмово, певною дією, тощо. Для дійсності договору необхідно, щоб воля та волевиявлення збігалися.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України.

Статтею 93 ЗК України визначено, що право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності.

За приписами ст.ст. 12, 14, 19 Закону України «Про оренду землі» (надалі - Закон) договір оренди землі - це угода сторін про взаємні зобов'язання, відповідно до яких орендодавець за плату передає орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язується використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

За загальним правилом цивільного законодавства положення про правові наслідки спливу позовної давності можуть застосовуватися лише у тих випадках, коли буде доведено існування самого суб'єктивного права і факт його порушення. Якщо ж при розгляді справи буде встановлено, що у позивача немає суб'єктивного права або законного інтересу, про захист якого він просить, або воно є не порушеним, суди повинні були відмовити в позові не через пропущення позовної давності, а за безпідставністю матеріально-правової вимоги.

При вирішенні спору місцевий суд вважав доведеним, що позивач не підписував додаткового договору № 365 від 18 серпня 2008 року, даний договір укладений та зареєстрований без його волевиявлення, що суперечить вимогам ч. 3 ст. 203 ЦК України, та є підставою для визнання такого договору недійсним, тобто в даному випадку суд визнав порушення відповідачем суб'єктивного права позивача як власника спірної земельної ділянки.

Відповідач таких висновків суду першої інстанції не оскаржував, а тому суд апеляційної інстанції з огляду на приписи ч. 1 ст. 376 ЦПК України не перевіряє рішення районного суду в цій частині.

Суд, застосовуючи позовну давність до спірних правовідносин виходив з того, що позивачу з 04 грудня 2013 року було доведено до відома про факт укладення та реєстрації спірного договору оренди землі, а відтак, починаючи з 04 грудня 2013 року він мав можливість та був зобов'язаний довідатись про стан своїх майнових прав та їх порушення.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

При цьому відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Позивач повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого ст. 81 ЦПК України, про обов'язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Згідно із ч. 3,4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Позивач звернувся з позовом стверджуючи, що письмових договорів оренди з відповідачем не укладав та саме від відповідача на його звернення повернути земельну ділянку, отримав копії договорів оренди від 20 жовтня 2006 року та додаток до договору від 7 жовтня 2007 року, які він долучив до позову при зверненні до суду.

Ці договори позивач стверджував, що не підписував, проте не оспорював, оскільки строк договору 2006 року сплинув, а існування додаткового договору 2007 року представник відповідача також заперечував.

Заперечуючи доводи позову, представник надав спірний додатковий договір від 18 серпня 2008 року, яким оренда земельної ділянки подовжена до 25 років.

За п. 2 цього договору його копія повинна бути надана позивачу, проте відповідачем не надано відповідних переконливих доказів, що така копія була вручена позивачу. Більш того, експерт дійшов висновку, що зазначений договір позивач не підписував.

На підтвердження обізнаності позивача з зазначеним додатковим договором представник відповідача надає суду акт «підтвердження особи орендодавця по договору оренди земельної ділянки» від 04 грудня 2013 року, саме з яким погодився районний суд щодо обізнаності ОСОБА_4 та початку перебігу позовної давності.

Між тим з зазначеного акту вбачається, що його складено фахівцем з обліку пайової землі ТОВ «Агрофірма «Вісла» Божко С.І., в ньому зазначено паспортні дані ОСОБА_4 та посилання на договір оренди від 16 січня 2008 року, а також площа земельної ділянки, правовстановлюючий документ орендодавця та те, що земельна ділянка передана строком на 25 років.

Отже, зміст зазначеного акту не містить будь якої інформації щодо спірного додаткового договору оренди земельної ділянки від 18 серпня 2008 року, зокрема, ні дати його укладення, ні дати реєстрації, ні умов, за яких укладено цей договір. Сам по собі факт зазначення в цьому акті строку оренди 25 років, при тому, що позивач стверджував, що підписував не заповнений бланк акту, не може свідчити про те, що ОСОБА_4 саме в день складання цього акту довідався або міг довідатися про порушення свого права, а саме про укладання оспорюваного договору, який він не підписував.

Надані представником позивача відомості про сплату орендної плати позивачу протягом 2014-2016 років також не можуть свідчити про обізнаність позивача про додатковий договір від 18 серпня 2018 року, оскільки на той час земельна ділянка перебувала в оренді відповідача, що не заперечував й позивач.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що позивач дізнався про спірний договір від 18 серпня 2008 року саме тоді, коли зазначену копію договору надала до суду представник відповідача, а саме 02 березня 2018 року, а тому саме з цієї дати слід рахувати початок перебігу позовної давності для звернення до суду з заявою про оспорювання цього додаткового договору.

Таким чином висновок суду першої інстанції про те, ОСОБА_4 пропустив строк для звернення до суду з заявою про захист своїх прав орендодавця шляхом оспорювання додаткового договору від 18 серпня 2008 року є помилковими.

Відповідно до ст.ст. 18, 20 Закону України «Про оренду землі» (у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) договір оренди землі набирає чинності після його державної реєстрації. Укладений договір оренди землі підлягає державній реєстрації. Державна реєстрація договорів оренди землі проводиться у порядку, встановленому законом.

Набрання договором чинності є момент у часі, коли починають діяти права та обов'язки за договором.

За положеннями п. 43 договору оренди землі від 20 жовтня 2006 року, цей договір набирає чинності після підписання сторонами та його державної реєстрації.

Даний договір зареєстрований Миколаївською регіональною філією № 5 ДП «Центр ДЗК» Державного комітету України по земельних ресурсах за № 7 від 16 січня 2008 року.

Строк дії договору оренди землі починається після набрання ним чинності, тобто, в даному випадку, з моменту державної реєстрації спірного договору 16 січня 2008 року.

Відповідно до ч.1 ст. 31 ЗУ «Про оренду землі», договір оренди землі припиняється, зокрема, в разі закінчення строку, на який його було укладено.

Договором оренди землі від 20 жовтня 2006 року, що пройшов державну реєстрацію 16 січня 2008 року визначено строк дії даного договору 10 років. Отже строк дії цього договору закінчився 17 січня 2018 року.

Пунктом 37 додаткового договору від 20 жовтня 2006 року дія договору припиняється у разі закінчення строку, на який його було укладено. Отже зазначений договір є припиненим.

З урахуванням встановлених обставин та наведених норм права апеляційна скарга ОСОБА_4 підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції на підставі п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позовних вимог.

На підставі ст. 141 ЦПК України підлягають розподілу судові витрати, пов'язані зі сплатою судового збору про зверненні з позовом до суду та подачею апеляційної скарги, а також витрати, пов'язані з проведенням експертизи у справі. З відповідача на користь ОСОБА_4 підлягає стягненню 3 534 грн. витрат пов'язаних зі сплатою судового збору та 3 260 грн. 40 коп. (6 520.80: 2) за проведення експертизи, а всього 6 784 грн. 40 коп.

Керуючись ст. ст. 376, 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Арбузинського районного суду Миколаївської області від 29 жовтня 2018 року скасувати та ухвалити у справі нове судове рішення.

Позов ОСОБА_4 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Вісла» задовольнити.

Визнати недійсним додатковий договір № 365 від 18 серпня 2008 року до договору оренди землі № 454 від 29 травня 2006 року, укладений між ОСОБА_4 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Вісла», зареєстрований 15 вересня 2008 року Миколаївською регіональною філією № 5 Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» Державного комітету України по земельним ресурсам за № 90.

Визнати припиненим договір оренди землі, укладений 20 жовтня 2006 року, між ОСОБА_4 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Вісла» та зареєстрований 16 січня 2008 року Миколаївською регіональною філією № 5 Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» Державного комітету України по земельним ресурсам у книзі державної реєстрації договорів оренди за № 17.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Вісла» на користь ОСОБА_4 6 784 грн. 40 коп. судових витрат.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту в порядку та випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Л.М. Царюк

Судді Л.М. Прокопчук

Н.В. Самчишина

Повний текст постанови складено 18 лютого 2019 року.