Постанова

Іменем України

16 січня 2019 року

м. Київ

справа № 727/1593/16-ц

провадження № 61-24500св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Сімоненко В. М., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: товариство з обмеженою відповідальністю «КЕЙ-КОЛЕКТ», Кобелєва Алла Михайлівна,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 01 грудня 2016 року у складі судді Смотрицького В. Г. та ухвалу Апеляційного суду Чернівецької області від 17 січня 2017 року у складі колегія суддів: Лисака І. Н., Міцнея В. Ф., Владичана А. І.,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «КЕЙ-КОЛЕКТ» (далі - ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ»), Кобелєвої А. М. про визнання правочину недійсним.

Позовна заява мотивована тим, що 11 вересня 2015 року приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кобелєва А. М. звернула стягнення на предмет іпотеки і зареєструвала право власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 за ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» на підставі договору іпотеки.

Житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 належить йому на праві власності.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 06 лютого 2015 року вже було звернуто стягнення на будинок (предмет іпотеки) шляхом продажу на прилюдних торгах та визначенням початкової ціни продажу на підставі оцінки, проведеної незалежним експертом під час проведення виконавчих дій.

Зважаючи на те, що рішенням суду встановлено спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки, а рішення суду є обов'язковим до виконання, то правочин, що посвідчує перехід права власності на підставі договору іпотеки, проведений відповідачами з порушенням Конституції України, вимог ЦК України, Закону України &q?уц;Про Іпотеку&q?ог; та Закону України &q?їн;Про нотаріат&q?ек;.

Відповідачами порушено вимоги розділу V Закону України &q?ча;Про іпотеку&q?мо;, відповідно до якого предмет іпотеки набувається у власність іпотекодержателя за ціною, що визначається на підставі висновку незалежного експерта - суб'єкта оціночної діяльності, та кандидатура незалежного експерта - суб'єкта оціночної діяльності визначається за домовленістю сторін.

Для реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» повинен був надати нотаріусу документ, що підтверджує сплив 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем письмової вимоги іпотекодержателя.

Письмову вимогу про усунення порушень він не отримував, і як наслідок, вимогу та документ, підтверджуючий отримання такої вимоги, нотаріусу наданий не був.

Таким чином, було порушено процедуру визначення ринкової вартості майна та процедуру переходу права власності, чим його було протиправно позбавлено права власності, порушено право отримати справедливу ціну за належне йому майно.

У зв'язку з цим позивач просив суд визнати правочин, що посвідчує перехід права власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 до ТОВ «КЕЙ КОЛЕКТ» на підставі договору іпотеки, недійсним.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Чернівці від 01 грудня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Чернівецької області від 17 січня 2017 року, у задоволенні позову відмовлено.

Судові рішення мотивовані тим, що ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» було дотримано вимоги законодавства щодо надання вичерпного переліку документів необхідних для реєстрації права власності на підставі іпотечного застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до договору про задоволення вимог іпотекодержателя, внаслідок чого нотаріусом було прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, відповідно до якого зареєстровано право власності на іпотечне майно.

У касаційній скарзі, поданій у лютому 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати зазначені судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами не враховано порушення відповідачами положень Конституції України, вимог ЦК України, Закону України &q?ми;Про Іпотеку&q?ит; та Закону України &quУк;Про нотаріат&q?ра;.

У запереченні на касаційну скаргу ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» зазначало, що доводи касаційної скарги є безпідставними та аналогічними доводам апеляційної скарги, яким апеляційним судом надано належну правову оцінку.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - ЦПК України) касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

15 травня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, оскільки судові рішення таким вимогам не відповідають.

Судами встановлено, що 21 листопада 2006 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_4 укладено договір про надання споживчого кредиту № 0 (а. с. 54-56).

В забезпечення виконання умов кредитного договору, 21 листопада 2006 року укладено договір іпотеки № 31098, яким в іпотеку передано, належний на праві власності ОСОБА_4, житловий будинок з надвірними спорудами АДРЕСА_1 та земельну ділянку під будинком площею 0,1000 га (а. с. 56-58).

12 грудня 2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» укладено договір факторингу № 1, згідно якого право вимоги за кредитним договором перейшло до товариства.

11 вересня 2015 року ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» звернулось до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кобелєвої А. М. за реєстрацією права власності на іпотечне майно згідно з іпотечним застереженням, що міститься в договорі іпотеки від 21 листопада 2006 року (а. с. 6).

Згідно з частиною третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» (в редакції, чинній на час укладення договору іпотеки) є три різні підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки: рішення суду, виконавчий напис нотаріуса та договір про задоволення вимог іпотекодержателя.

Відповідно до вимог статті 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя може передбачати:

передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону;

право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов'язання є недійсними.

Відповідно до пункту 5.1 договору іпотеки сторони досягли згоди про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання. Позасудове врегулювання здійснюється відповідно до застереження про задоволення вимог іпотекоддержателя, що міститься в цьому договорі. Іпотекодержатель самостійно визначає один з наступних способів звернення стягнення на Предмет іпотеки:

передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»;

право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку».

При цьому згідно із частиною першою статті 37 Закону України «Про іпотеку» правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Отже, позасудова передача предмету іпотеки у власність іпотекодержателю здійснюється лише в добровільному порядку та за згодою сторін на підставі складання окремого договору.

Аналогічний правовий висновок викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду в постанові від 28 листопада 2018 року у справі № 759/6979/16-ц.

Разом з тим, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, на зазначені норми матеріального права та умови договору іпотеки уваги не звернув, належним чином не дослідив наявні у справі докази, не встановив та не перевірив, чи такий окремий договір укладався між сторонами, та дійшов передчасного висновку про відмову у задоволенні позову.

Крім того, ОСОБА_4 у позовній заяві просив визнати недійсним правочин, що посвідчує перехід права власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 до ТОВ «КЕЙ КОЛЕКТ» на підставі договору іпотеки.

Проте, зі змісту позовної заяви ОСОБА_4 вбачається, що її доводи фактично зводяться до протиправності дій нотаріуса, а саме незаконності його дій щодо реєстрації за ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» права власності на цю квартиру.

Тому судом слід було визначитися зі змістом позовних вимог і в залежності від встановленого звернутися із належним способом захисту порушеного права відповідно до вимог статті 5 ЦПК України.

Частиною третьою статті 411 ЦПК України передбачено, що підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

Оскільки недоліки, допущені судами, не можуть бути усунені при касаційному розгляді справи, судові рішення першої та апеляційної інстанцій підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції. Під час нового розгляду суду належить урахувати викладене у цій постанові Верховного Суду, надати відповідну правову оцінку доказам та ухвалити судове рішення відповідно до встановлених обставин і вимог закону.

Керуючись статтями 402, 409, 411, 415, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргуОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 01 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Чернівецької області від 17 січня 2017 року скасувати.

Справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий СуддіВ. С. Висоцька А. О. Лесько С. Ю. Мартєв В. М. Сімоненко С. П. Штелик