ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/807/139/19 Суддя-доповідач: ОСОБА_1
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«12» лютого 2019 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Дашковської А.В.,

суддів: Кримської О.М.,

ОСОБА_2,

секретар: Волчанова І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційними скаргами ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 10 липня 2018 року у справі

за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа: Публічне акціонерне товариство «ОСОБА_5 ОСОБА_1» про поділ майна подружжя та визнання права власності,

за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя,

ВСТАНОВИВ:

В вересні 2017 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом, який протягом розгляду справи уточнив, до ОСОБА_4, третя особа: ПАТ «ОСОБА_5 ОСОБА_1», про поділ майна подружжя та визнання права власності.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що з 14 жовтня 2006 року по 10 червня 2017 року він перебував в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 29 травня 2017 року у справі № 335/5262/17 шлюб між сторонами розірвано, рішення набрало законної сили 10 червня 2017 року.

У період шлюбу була придбана квартира за адресою: АДРЕСА_1, яка за договором купівлі-продажу була оформлена на імя ОСОБА_4 Вартість квартири склала 318 150,00 гривень, що станом на день придбання дорівнювало 63 000 доларів США.

Із цієї суми 166 650,00 грн. (33 000 доларів США) йому подарувала його мати ОСОБА_6, які отримала від продажу власної квартири, на залишок суми 151 500,00 грн. (30 000 доларів США) сторони оформили кредит в ПАТ «ОСОБА_5 ОСОБА_1», який в повному обсязі на час подання позовної заяви не погашено. Таким чином, для придбання квартири були використані грошові кошти, які були його особистою власністю в сумі 166 650,00 грн., що дорівнює 52,38 % вартості квартири. Крім того, в якості погашення кредиту він вніс 15 листопада 2007 р. на рахунок ОСОБА_4 90 900,00 грн., що дорівнює 18 000,00 доларів США, та відповідає 28,57% вартості квартири. Зазначені гроші були його особистими коштами від продажу належного йому ще до укладання шлюбу автомобіля AUDI A6, кузов № НОМЕР_1. Загалом за особисті кошти ним було сплачено 80,95% вартості квартири.

Таким чином, поділу між сторонами підлягає 20/100 часток квартири.

Вважав, що оскільки частки у спільній сумісній власності подружжя є рівними, з урахуванням сплати ним вартості 80/100 часток квартири, йому має бути виділено 90/100 часток квартири, а відповідачу 10/100 часток квартири.

Крім квартири, у шлюбі було придбано за його особисті кошти таке майно: мякі меблі диван Loretta, вартістю 6 699,78 грн.; набір меблів стіл обідній 1 шт. та стільці 4 шт., вартістю 2 674,00 грн.; холодильник LG, вартістю 6 695,00 грн.; СВЧ піч вартістю 2 056,00 грн.; гідромасажний виріб для ванної кімнати Lujisi P 3131 вартістю 10 234,00 грн.; модем Sony Ericsson MD 300 вартістю 899,00 грн.; набір меблів: ліжко, трюмо, пуф, дзеркало, вартістю 10 768,00 грн.; шафа підлогова вартістю 505,00 грн.; камін електричний Mozart, вартістю 3 687,20 грн.; принтер OKI C 3520 MFP вартістю 4 200,00 грн.; монітор 24 LG Elatron L245WP, вартістю 5 000,00 грн.; копір/принтер/сканер Develop ineo з тумбою підставкою, вартістю 18 138,00 грн.; кондиціонери 3 шт. LG ART COOL Gallery, LG ART COOL Mirror C 09LTV, LG S-09LHPT Plazma, вартістю 20 000,00 грн.; телевізори Samsung 37``, Samsung 32`` вартістю 10 700,00 грн.; серверна платформа у системному блоці Supermicro Super Workstation, вартістю 17 346,00 грн.; плотер професійний Canon image Prograf IPF 605 з підставкою Stand Canon image Prograf IPF 605 A1, вартістю 17 466,00 грн., на загальну суму 137 067,98 грн.

Крім того, зазначив, що 21 травня 2011 р. на імя ОСОБА_4 було придбано автомобіль Nissan Micra за 54 608,84 грн., поділити в натурі який не можливо, та який залишиться в її власності.

На підставі зазначеного остаточно просив: виділити у його власність 90/100 частин спірної квартири, виділити у власність ОСОБА_4 10/100 частин квартири, визнати за ним право власності на вищезазначене рухоме майно, стягнути з відповідача на його користь судові витрати.

ОСОБА_4 звернулась до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя, який в процесі розгляду уточнила.

В обґрунтування позову зазначила, що перебувала в зареєстрованому шлюбі із відповідачем, від шлюбу сторони мають доньку ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1. 29 травня 2017 р. за рішенням суду шлюб між сторонами розірвано.

Під час шлюбу було придбано квартиру за адресою: АДРЕСА_1, яка була зареєстрована на її імя. Вартість квартири склала 318 150,00 грн., що станом на дату купівлі за курсом НБУ дорівнювало 63 000,00 доларів США. З цієї суми 33 003,00 долари США було оплачено сторонами, а 29 997,00 доларів США були отримані шляхом оформлення кредиту.

За договором купівлі-продажу від 21 серпня 2007 р. нею було продано квартиру, яка була її особистою приватною власністю, набутою до шлюбу, за 267 650,00 грн., що становило 53 000 доларів США. Отже, у придбання спірної квартири були вкладені особисті кошти ОСОБА_4 в розмірі 18 000 доларів США, що становить по відношенню до кредитних коштів 60%, а до вартості спірного майна 28,6%. Інших джерел для накопичення грошових коштів в цій сумі у сторін не було.

Таким чином, вважала, що 28,6% квартири є її особистою власністю. Крім того, неповнолітня дитина сторін ОСОБА_7 проживає разом з нею, знаходиться на її утриманні та забезпеченні, що є достатніми обставинами для застосування ч. 3 ст. 70 СК України та збільшення частки у спільному майні на 25%.

Крім того, в період шлюбу в 2010 році сторони придбали автомобіль Mercedes-Benz, модель ML 350, 2006 року випуску, д.н. НОМЕР_2, автомобіль є спільною сумісною власністю. Про продаж автомобіля їй нічого відомо не було, автомобіль було відчужено без її згоди. Вважала, що має право на компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сімї майна. Вартість частини автомобіля за умови його поділу становила би 141 112,50 грн.

24.12.2014 року було укладено новий кредитний договір із ПАТ «ОСОБА_5 ОСОБА_1», за яким банк з метою рефінансування кредиту надав їй грошові кошти в розмірі 187 842,50 грн. із датою погашення 25.05.2017 року. Після розірвання шлюбу вона самостійно здійснює погашення кредиту, та загалом погасила 10 760,00 грн., що становить 5,7% по відношенню до загальної суми кредиту та 3,4% по відношенню до вартості квартири. Залишок кредитного зобовязання станом на 13.01.2018 року становить 107 933,66 грн., яке підлягає врахуванню під час поділу майна подружжя.

На підставі зазначеного просила поділити спільне сумісне майно подружжя, виділивши їй квартиру за адресою: АДРЕСА_1, загальною вартістю 772 195 грн., боргове зобовязання з повернення кредиту за кредитним договором від 24 грудня 204 року №014/81-1-0-00/11009 в розмірі 106 420,48 грн., судові витрати покласти на ОСОБА_3

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 10 липня 2018 року позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на 3/4 частин квартири АДРЕСА_2.

Визнано за ОСОБА_3 право власності в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя на модем Sony Ericsson MD 300 вартістю 899,00 гривень; принтер ОКІ С 3520 MFP вартістю 4 200,00 гривень; монітор 24 LG Elatron L245WP вартістю 5 000,00 гривень; копір/принтер/сканер Develop ineo з тумбою-підставкою вартістю 18 138,00 гривень; телевізор Samsung 32`` вартістю 5 350,00 гривень; серверну платформу у системному блоці Supermicro Super Workstation вартістю 17 346,00 гривень; плотер професійний Canon image Prograf IPF 605 з підставкою Stand Canon image Prograf IPF 605 A1 вартістю 17 466,00 гривень.

В задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/4 частину квартири АДРЕСА_2.

В задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_4 відмовлено.

Вирішено питання про судові витрати.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, просить скасувати рішення суду в частині визнання за ним права власності на 3/4 частин спірної квартири та визнання за ОСОБА_4 права власності на 1/4 частин спірної квартири та ухвалити в цій частині нове рішення, яким виділити у його власність 90/100 частин спірної квартири, виділити у власність ОСОБА_4 10/100 частин спірної квартири, скасувати рішення суду в частині встановлення факту відчуження автомобіля Mercedes-Benz, модель ML 350, д.н. НОМЕР_2 без згоди ОСОБА_4

Не погоджуючись із зазначеним рішенням, ОСОБА_4 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_3 відмовити, її зустрічних позов задовольнити.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги підлягають задоволенню частково з огляду на таке.

За приписами п.2 ч. 1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ч.ч.1,2,5 ст. 263 ЦПК України).

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам не відповідає.

Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

З матеріалів справи вбачаться та не заперечується сторонами, що з 14 жовтня 2006 р. по 10 червня 2017 р. сторони перебували в зареєстрованому шлюбі.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 29 травня 2017 р. у справі № 335/5262/17 шлюб між сторонами розірвано, рішення набрало законної сили 10 червня 2017 р.

Судом першої інстанції встановлено, що в період шлюбу за договором купівлі-продажу від 24 квітня 2007 р. ОСОБА_4 придбала квартиру АДРЕСА_3. Договір посвідчено приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_8 24 квітня 2007 р. та зареєстровано в реєстрі за № 2599. Згідно із умовами договору вартість квартири складала 318 150,00 гривень (т. 1 а.с. 6366).

Судом також встановлено, що з метою придбання квартири, що 24 квітня 2007 року між ВАТ «ОСОБА_5 ОСОБА_1» та ОСОБА_4 укладено кредитний договір № 014/17-43/1109-33, відповідно до умов якого ОСОБА_4 отримала кредитні кошти у вигляді не відновлювальної кредитної лінії з лімітом 29 997,00 доларів США за умовою повернення кредиту та сплати 12,85% річних з кінцевим строком погашення 23 квітня 2027 р. (т. 1 а.с. 7072).

На забезпечення виконання зобовязань за вказаним кредитним договором між ВАТ «ОСОБА_5 ОСОБА_1» та ОСОБА_4 укладено договір іпотеки, за яким вищезазначена квартира була передана в іпотеку банку (т. 1 а.с. 7782).

24 грудня 2014 р. між ПАТ «ОСОБА_5 ОСОБА_1» та ОСОБА_4 укладено кредитний договір № 014/81-1-0-00/11009, за яким на рефінансування заборгованості Позичальника перед Кредитором за кредитним договором № 014/17-43/1109-33 від 24 квітня 2007 р. ОСОБА_4 надано кредит на суму 187 842,50 грн. під 17% річних зі строком повернення 25 травня 2027 р. Зазначений договір містить згоду ОСОБА_3 на укладання договору (т. 1 а.с. 8390).

24 грудня 2014 р. між «ОСОБА_5 ОСОБА_1» та ОСОБА_4 укладено іпотечний договір з метою забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором № 014/81-1-0-00/11009 від 24 грудня 2014 р., предметом якого є квартира АДРЕСА_3 (т. 1 а.с. 9199).

За змістом п.3.4 зазначеного іпотечного договору чоловік згоден з укладанням договору та в день укладання договору надав нотаріально засвідчену заяву про таку згоду.

Згідно з ч.2, 3 ст. 215 ЦК України нікчемний правочин - це правочин, недійсність якого встановлено законом. Тобто, встановлення його недійсності в судовому порядку не вимагається.

Частиною 5 ст.719 ЦК України передбачено, що договір дарування валютних цінностей на суму, яка перевищує п'ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, тобто більше 850,00 гривень, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Валютними цінностями, з урахуванням положень Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» є, в тому числі, валюта України, й іноземна валюта.

За приписами ст. 220 ЦК України (в редакції станом на дату його укладання) договір дарування, укладений без додержання вимог закону про його нотаріальне посвідчення є нікчемним, тобто недійсність якого не вимагається встановлювати в судовому порядку, оскільки він є недійсним в силу вимог закону.

Матеріали справи не містять та позивачем за первісним позовом не надано ані в суді першої, ані в суді апеляційної інстанції нотаріально посвідченого договору дарування валютних цінностей на суму 166 650 гривень, укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 13 лютого 2007 року.

Таким чином, за відсутності нотаріально посвідченого договору посилання ОСОБА_3 на дарування ОСОБА_6 грошей йому особисто є недоведеним, а висновок суду першої інстанції із зазначенням про те, що відсутність нотаріального посвідчення договору валютних цінностей на суму 166 650 гривень не тягне його нікчемність, а може бути лише підставою для визнання його недійсним, є помилковим та таким, що не відповідає положенням ст.ст.220, 719 ЦК України.

Згідно з частиною третьою статті 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Звертаючись до суду з позовом про поділ майна подружжя та визнання права власності на 1/2 частину квартири, ОСОБА_3 посилався на те, що квартира АДРЕСА_3 придбана у період шлюбу, придбана за спільні кошти, а позивач надав згоду на оформлення квартири на імя дружини ОСОБА_4 (т.1, а.с2-3).

Змінюючи позовні вимоги з посиланням на ч.7 ст.57 СК України та зазначаючи в тому числі про те, що під час шлюбу на погашення кредиту ним було сплачено 90 900 грн. особистих коштів, які отримані від продажу автомобілю, що є його особистою власністю, ОСОБА_3 прохав змінити частки та виділити у його власність 90/100 частин спірної квартири.

Звертаючись до суду із зустрічним позовом про визнання за нею права власності на спірну квартиру, ОСОБА_4, також посилаючись на положення ч.7 ст.57 СК України, зазначала в тому числі про те, що під час шлюбу на погашення кредиту нею було сплачено 90 900 грн. особистих коштів, отриманих від продажу квартири, яка належала їй на праві власності на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом 05.12.2003 року (т.1, а.с.110).

Частина четверта статті 65 СК України передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в пунктах 23, 24 Постанови від 21 грудня 2007 р. № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (частина четверта статті 65 СК України).

Таким чином, у результаті придбання подружжям квартири в кредит боргові зобов'язання перед позикодавцем несуть як чоловік, так і дружина, а не тільки той із подружжя, хто підписав кредитний договір.

Суд першої інстанції, встановивши, що на підставі договору купівлі - продажу від 10.11.2007 року ОСОБА_3 автомобіля «AUDI A6» (придбаного ним до реєстрації шлюбу 11.03.2006 року), та договору купівлі - продажу від 21.08.2007 року ОСОБА_4 квартири АДРЕСА_4 (яка належала їй за договором дарування від 21.08.2007 року) сторони отримали особисті кошти в сумі в розмірі 95 000 грн. (т.1, а.с.22) та 267 950 грн.(т.1, а.с.110) - відповідно, дійшов правильного висновку про те, що як позивач, так відповідач мали можливість внести особисті кошти в розмірі 90 900,00 грн. на погашення кредиту 15.11.2007 року.

Колегія суддів погоджується з висновком суду про те, що сторонами не доведено той факт, що саме належні йому особисто кошти було сплачено на погашення кредиту 15.11.2007 року, а квитанція про сплату 15.11.2007 року коштів в розмірі 90 900,00 грн. на погашення кредиту, яка видана на імя ОСОБА_3 не є належним доказом на підтвердження належності сплачених коштів особисто ОСОБА_3

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про те що квартира АДРЕСА_5 є спільним сумісним майном подружжя, та право власності на зазначену нерухомість належить ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в рівних частках - по 12 частині кожному.

При вирішенні спору про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами другою та третьою статті 70 СК України в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (частина перша статті 60 СК України).

Відповідно до положень частини статті 12 та статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів вважає, що ОСОБА_4 не довела наявність обставин, передбачених частиною третьою статті 70 СК України, для відступлення від засад рівності часток подружжя, що є її процесуальним обов'язком відповідно до положень статей 12 та статті 81 ЦПК України

Суд першої інстанції, встановивши, що ОСОБА_3 самостійно перераховує ОСОБА_4 грошові кошти на утримання дитини, що підтверджується відповідними поштовими квитанціями (т. 2 а.с. 6467), правомірно зазначив в рішенні, що на час розгляду справи ОСОБА_4 не надано рішення суду, яке набуло законної сили щодо розміру стягнутих з ОСОБА_3 аліментів, а позивачем за зустрічним позовом не доведено, що розмір аліментів на утримання дитини є недостатнім для забезпечення її фізичного, духовного розвитку та лікування.

Судове рішення, яке набуло законної сили щодо стягнення з ОСОБА_3 аліментів на утримання ОСОБА_7, на яке посилається ОСОБА_4 в апеляційній скарзі, в матеріалах справи відсутнє.

За вказаних обставин суд першої інстанції правомірно відмовив в задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_4 про відступлення від засади рівності часток подружжя при поділі спірної квартири та збільшення її частки в ній на 25% у звязку з тим, що розмір аліментів, які вона одержує на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_7, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Клопотання ОСОБА_4 про долучення нових доказів - рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 04 червня 2018 року та розрахунок заборгованості від 07.072018 року, колегія суддів відхилила, оскільки позивачем відповідно до вимог ч.3 ст.367 ЦПК України не надано доказів неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що обєктивно не залежали від неї.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку та відмовив ОСОБА_4 в частині виділу їй боргового зобовязання за кредитним договором, оскільки при укладанні зазначеного договору праву спільної сумісної власності на квартиру, придбану в тому числі за кредитні кошти в сумі 166 650,00 грн., кореспондується боргове зобов'язання для обох співвласників - повернення грошової суми.

Довід апеляційної скарги ОСОБА_4 про те, що суд безпідставно не взяв до уваги Звіт про фактичні результати виконання кредитного договору від 09.01.2018 року, складеного аудиторською фірмою «Лінара-Аудіт», яким було встановлено заборгованість за кредитним договором станом на 13.01.2018 року в розмірі 107 933,66 грн., колегія суддів вважає неприйнятним, оскільки предметом спору в зазначеній справі є поділ майна подружжя, виконання кредитного договору не входить до предмету доказування в цій справі.

Щодо доводів апеляційної скарги ОСОБА_4 стосовно безпідставної відмови судом у задоволенні її позову в частині вимог про поділ автомобіля «Mercedes-Benz», державний номер НОМЕР_2 в сумі 141 112,50 грн., який був придбаний під час шлюбу та відчужений ОСОБА_3 без згоди ОСОБА_4, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право у встановленому цим Кодексом порядку звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За приписами ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Стаття 13 ЦПК України передбачає, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Право вибору способу захисту порушеного або оспорюваного права належить позивачеві відповідно до вимог ст.ст. 4,13,43 ЦПК України, тоді як перевірка відповідності цього способу наявному порушенню і меті судового розгляду у відповідності до ст.5 ЦПК є обовязком суду.

Судом встановлено та не заперечується сторонами, що під час шлюбу за спільні кошти подружжям був придбаний автомобіль «Mercedes-Benz» моделі ML 350, 2006 року випуску, державний номер НОМЕР_3.

Як вбачається зі змісту уточненої зустрічної позовної заяви ОСОБА_4 від 23.05.2018 року, яка за резолюцією судді 05.06.2018 року долучена до справи, позивач просила виділити їй квартиру АДРЕСА_6, та боргове зобовязання з повернення кредиту за кредитним договором від 24.12.2014 року 014/17-43/1109-33 у розмірі 106 420,48 грн., шляхом збільшення її частки в спільно придбаній квартирі за рахунок вартості 1/2 частини автомобіля «Mercedes-Benz», державний номер НОМЕР_2 в сумі 141 112,50 грн., який був відчужений ОСОБА_3 без її згоди співвласника (т.2, а.с. 99-111). Матеріали справи не містять ухвали суду щодо повернення ОСОБА_4 зазначеної заяви.

За вказаних обставин, судова колегія не погоджується з висновком суду про відмову в задоволенні позову ОСОБА_4 щодо її частки у придбаному під час шлюбу автомобілі «Mercedes-Benz» з тих підстав, що вона не заявляла позовних вимог щодо поділу зазначеного автомобіля.

Оскільки судом правильно встановлено відсутність підстав для зміни часток у спірній квартирі на підставі ч.3 ст.70 СК України, на обставини, визначені у частині 2 зазначеної статті ОСОБА_4 не посилалась в обґрунтування позову, колегія суддів не вбачає підстав для зміни часток у квартирі за рахунок вартості 1/2 частини автомобіля «Mercedes-Benz».

Згідно з роз'ясненнями, викладеними у пункті 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» (зі змінами і доповненнями) у випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Відповідно до статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України).

Згідно зі статтею 71 СК України неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України.

Стаття 63 СК України закріпила, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена (стаття 65 СК України).

З інформації Регіонального сервісного центру Міністерства Внутрішніх справ України в Запорізькій області, вбачається, що ОСОБА_3 продав вказаний автомобіль ОСОБА_9 за договором купівлі-продажу від 02.02.2017 року за 273 182,49 грн. (т. 2, а.с. 145).

При цьому, судом встановлено, що згода ОСОБА_4 на продаж даного автомобіля в матеріалах Регіонального сервісного центру МВС України в Запорізькій області відсутня.

Оскільки ОСОБА_3 розпорядився спірним транспортним засобом без згоди ОСОБА_4 і доказів передачі їй 1/2 частини отриманих від продажу транспортного засобу коштів суду не надав, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для стягнення з ОСОБА_3 на користь позивача компенсацію вартості 1/2 частки автомобіля Mercedes-Benz, модель ML 350, 2006 року випуску, державний номер НОМЕР_2, визначивши її розмір, виходячи з вартості, зазначеної в договорі купівлі - продажу від 02.02.2017 року (273 182,49 грн. x 1/2 частку = 136 591, 25 грн.).

В оцінки дій сторін та відповідних їм правових наслідків апеляційний суд застосовує правовий висновок, викладений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17, у якому суд відступив від правових позицій, викладених у постановах від 07 жовтня 2015 року у справі № 6-1622цс15, від 27 січня 2016 року у справі №6-1912цс15 та від 30 березня 2016 року у справі № 6-533цс16 про те, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя, зазначивши, що такі висновки суперечать принципу рівності як майнових прав подружжя, так і рівності прав співвласників, право власності яких є спільним сумісним, без визначення часток.

Доводи ОСОБА_3 про те, що транспортний засіб відчужений ним зі згоди ОСОБА_4, а отримані грошові кошти витрачені родиною спільно, не можуть бути прийняті апеляційним судом.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. ОСОБА_3, заявляючи про продаж транспортного засобу зі згоди дружини і спільне витрачання отриманих від продажу коштів, зобов'язаний доводити вказані обставини перед судом.

Жодних доказів на підтвердження отримання від позивача письмової згоди на відчуження транспортного засобу, який є цінним майном, позивач не надав.

За таких обставин доводи ОСОБА_3А щодо розпорядження автомобілем за взаємною згодою сторін і спільне витрачання ними як сім'єю отриманих від продажу коштів відхиляються апеляційним судом, оскільки такі твердження ґрунтуються виключно на поясненнях ОСОБА_3, які не є доказами у розумінні статті 76 ЦПК України.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_4 щодо необґрунтованого задоволення судом позовних вимог ОСОБА_3 щодо нерухомого майна знайшли підтвердження в ході апеляційного розгляду.

Так, в обґрунтування позовних вимог про визнання права власності на рухоме майно за переліком ОСОБА_3А посилався на наявність підстав для застосування до правовідносин з приводу рухомого майна ст. 57 СК України, як придбаного за його особисті кошті в період шлюбу.

Суд першої інстанції, правильно встановивши недоведеність ОСОБА_3 обставин щодо придбання рухомого майна за особисті кошти на підставі положень ст.57 СК України, поділив зазначене майно, як спільне сумісне майно подружжя, визнавши за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину, а щодо іншої частини нерухомого майна - зазначив в рішенні, що ОСОБА_4 позовних вимог стосовно цього майна згідно зі ст.60 СК України не предявляла.

При цьому, суд вийшов за межі позовних вимог, оскільки ані позивач за первісним позовом ОСОБА_3, ані відповідач ОСОБА_4 не предявляли позовних вимог про поділ рухомого майна на підставі ст.60 СК України, як майна подружжя.

До того, ж вирішуючи питання про поділ рухомого майна по 1/2 частині, суд не надав оцінку доводам відповідача ОСОБА_4 щодо відсутності зазначеного нерухомого майна з посиланням на протокол обшуку від 31.08.2017 року, проведеним за кримінальним провадженням № 0003097 (т. 2 а.с. 89).

З огляду на вищевикладені обставини, рішення суду відповідно до п.п.2,4 ч.1 ст.376 ЦПК України підлягає скасуванню з прийняттям постанови про часткове задоволення позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя, визнання права власності та часткове задоволення зустрічного позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про поділ майна, визнання за ОСОБА_3 та ОСОБА_4 право власності на квартиру АДРЕСА_7 по 1/2 частини за кожним, стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 грошової компенсації вартості 1/2 частки автомобіля «Mercedes-Benz», державний номер НОМЕР_2 в сумі 136 591 гривню 25 копійок. В іншій частині позову ОСОБА_3 та зустрічного позову ОСОБА_4 відмовити.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги ОСОБА_3 та ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 10 липня 2018 року у цій справі скасувати та прийняти постанову наступного змісту.

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа: Публічне акціонерне товариство «ОСОБА_5 ОСОБА_1» про поділ майна подружжя та визнання права власності задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_3 право власності в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя на 1/2 частину квартири АДРЕСА_8.

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_3 відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_4 право власності в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя на 1/2 частину квартири АДРЕСА_7.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 грошову компенсацію вартості 1/2 частки автомобіля «Mercedes-Benz», державний номер НОМЕР_2 в сумі 136 591 гривень 25 копійок

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_4 відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 15 лютого 2019 року.

Головуючий

Судді: