ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1070/19 Справа № 203/101/18 Суддя у 1-й інстанції - Казак С.Ю. Суддя у 2-й інстанції - Варенко О. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 лютого 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - Варенко О.П.,

суддів - Лаченкової О.В., Свистунової О.В.,

за участю секретаря Василенко М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпрі цивільну справу

за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційного банку "ПриватБанк"

на рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 15 березня 2018 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства комерційного банку "ПриватБанк", третя особа - приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Вдовіна Ліана Леонідівна, про скасування рішення державного реєстратора,

В С Т А Н О В И Л А:

В січні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що їй на праві власності належить квартира АДРЕСА_1, яка є її єдиним житлом. 08.12.2017 року вона дізналась, що приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Вдовіною Л.Л. здійснено запис про право власності №17759232 від 25.11.2016 року 17:45:25. Згідно з цим записом його зроблено відповідно до рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 32670063 від 01.12.2016 року 15:26:30 щодо квартири АДРЕСА_1 та зазначено власником Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк». Підставою виникнення права власності зазначено договір іпотеки серія та номер 800, виданий 11.04.2007 року, видавник приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Повєткіна Н.М. Вона була повідомлена відповідачем про намір здійснити перехід права власності на предмет іпотеки за договором іпотеки, посвідченим приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Вдовіною Л.Л. за реєстровим №801. Проте, жодного договору іпотеки квартири, посвідчений вказаним нотаріусом за реєстровим №801, вона не укладала. Між нею та відповідачем дійсно існує договір іпотеки, посвідчений 11.04.2007 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Повєткіною Н.М. за реєстровим № 800. Пунктом 32 вказаного договору передбачено, що іпотека забезпечує зобов'язання за кредитним договором №DNDC0GK00000101 від 11.04.2007 року. Таким чином направлена банком вимога без номеру та дати не може мати відношення до умов цього договору, оскільки у вимозі зазначено інший договір. Крім того, за умовами кредитного договору №DNDC0GK00000101 від 11.04.2007 року (п.7.1) кредит був виданий у формі не поновлювальної кредитної лінії в розмірі 49 600 доларів США на купівлю квартири. Таким чином вказаний кредитний договір за своєю суттю є споживчим. З огляду на це та його надання в іноземні валюті, а також враховуючи, що квартира АДРЕСА_1, що є предметом іпотеки, є єдиним її житлом, примусове відчуження квартири шляхом передачі у власність відповідачу проведено без дотримання вимог ст.1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

З урахуванням наведеного, позивач просила скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Вдовіної Л.Л., індексний номер 32670063 від 01.12.2016 року 15:26:30.

Рішенням Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 15 березня 2018 року позов задоволено.

Скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Вдовіної Ліани Леонідівни, індексний номер: 32670063 від 01.12.2016, 15:26:30, про реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за Публічним акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк» (номер запису про право власності 17759232, дата та час державної реєстрації - 25.11.2016, 17:45:25).

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» (01001, м.Київ, вул.Грушевського,1Д, ) на користь ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_1) судовий збір в сумі 704 грн. 80 коп.

Не погодившись з таким рішенням, відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просив рішення суду скасувати та відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що позивач була повідомлена про здійснення банком дій щодо позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття права власності. Крім того, мораторій не звільняє від виконання зобов'язань.

Позивач подала відзив на апеляційну скаргу, в якому підтримує рішення суду першої інстанції та просить залишити апеляційну скаргу без задоволення.

Вислухавши учасників процесу, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на наступне.

Судом встановлено, що 11.04.2007 року між сторонами було укладено кредитний договір №DNDC0GK00000101, відповідно до умов п.7.1 якого позивачу на строк з 11.04.2007 року по 11.04.2027 року було видано кредит у вигляді непоновлювальної кредитної лінії в розмірі 49 600 доларів США для купівлі квартири.

Пунктом 7.3 вказаного кредитного договору було визначено, що забезпеченням виконання позичальником зобов'язань за даним договором виступає іпотека - двокімнатна квартира АДРЕСА_1

В забезпечення виконання зобов'язань позичальника за кредитним договором, 11.04.2007 року сторонами було укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Повєткіною Н.М. за реєстровим № 800.

Згідно пп.33.3 п.33 договору іпотеки предметом цього договору є двокімнатна квартира АДРЕСА_1, загальною площею 45,6 кв.м, житловою площею 28,9 кв.м.

Вартість предмета іпотеки згідно пп.33.4 п.33 договору сторонами була визначена в розмірі 313 100 грн.

Пунктом 22 договору іпотеки встановлено, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється у випадках, передбачених п.п.16.7.1,16.7.2,16.9 цього договору, відповідно до розділу V Закону України «Про іпотеку» на підставі рішення суду, або на підставі виконавчого напису нотаріуса або згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в цьому договорі.

Відповідно до п.27 договору іпотеки звернення стягнення на предмет іпотеки за вибором іпотекодержателя може бути здійснено у позасудовому порядку шляхом переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки, про що іпотекодержатель зобов'язаний письмово повідомити іпотекодавця, або шляхом продажу предмету іпотеки будь-якій особі та будь-яким способом.

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, сформованої станом на 08.12.2017 року, вбачається, що рішенням приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Вдовіної Л.Л. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 32670063 від 01.12.2016 15:26:30, на підставі договору іпотеки від 11.04.2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Повєткіною Н.М. за реєстровим № 800, право власності на предмет іпотеки за цим договором - квартиру АДРЕСА_1, було зареєстровано за Публічним акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк» (номер запису про право власності: 17759232, дата та час державної реєстрації: 25.11.2016 17:45:25).

Відповідачем для проведення державної реєстрації права власності нотаріусу було надано рекомендоване повідомлення від 12.09.2016 року про намір здійснення переходу права власності на предмет іпотеки до банку, адресоване ОСОБА_1, з відміткою про його отримання 21.09.2016 року, а також довідку про наявну заборгованість за кредитним договором станом на 21.11.2016 року в сумі 72 171,45 доларів США.

Пунктом 2 ч.1 ст.10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що державним реєстратором є нотаріус, як спеціальний суб'єкт, на якого покладаються функції державного реєстратора прав на нерухоме майно.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав проводиться на підставі договорів, укладених у порядку, встановленому законом.

Згідно ст.33 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Частиною 1 ст.35 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Відповідно до ст.36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до ч.1 ст.37 Закону України «Про іпотеку», іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Разом з тим, судом встановлено, що направлене банком повідомлення на адресу позивача не відповідає вимогам ч.1 ст.35 Закону України «Про іпотеку», оскільки не містить вимог про усунення порушень та змісту порушених зобов'язань.

Крім того, ч.2 ст.37 Закону України «Про іпотеку» визначено, що іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб'єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов'язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя.

Проте, з матеріалів реєстраційної справи вбачається, що для проведення державної реєстрації права власності на предмет іпотеки відповідна оцінка вартості предмету іпотеки не надавалась.

Окрім того, відповідно до ст.1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі ст.4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі ст.5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/ майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв.м для квартири та 250 кв.м для житлового будинку.

З урахуванням встановлених обставин справи та норм діючого законодавства, суд першої інстанції, керуючись ст.ст.526, 612, 1054 ЦК України, ст.ст.33, 35, 36, 37 Закону України «Про іпотеку», ст.ст.2, 10, 11, 19, 26, 37 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», ст.ст.1, 3 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», обгрунтовано задовольнив позовні вимоги.

Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що позивач була повідомлена про намір банку здійснити перехід права власності на предмет іпотеки, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки таке повідомлення не містить змісту порушених зобов'язань та розміру заборгованості, а відомості щодо договору іпотеки взагалі не відповідають існуючому між сторонами спору зобов'язанню.

При цьому, обтяжувач, який ініціює звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, зобов'язаний до початку процедури звернення стягнення зареєструвати в Реєстрі відомості про звернення стягнення на предмет застави.

Така вимога узгоджується з частиною першою статті 27 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», згідно з якою обтяжувач, який має намір звернути стягнення на предмет забезпечувального обтяження в позасудовому порядку, зобов'язаний надіслати боржнику та іншим обтяжувачам, на користь яких встановлено зареєстроване обтяження, письмове повідомлення про порушення забезпеченого обтяженням зобов'язання. Повідомлення надсилається одночасно з реєстрацією в Реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження.

Тобто законодавець визначив, що для звернення стягнення на предмет застави необхідно письмово повідомити боржника та зареєструвати в Реєстрі відомості про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження.

Вказані вимоги є імперативними і не виконуються на розсуд стягувача.

Згідно зі статтею 28 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», якщо протягом 30 днів з моменту реєстрації в Реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження зобов'язання боржника, виконання якого забезпечене обтяженням, залишається невиконаним і в разі якщо предмет забезпечувального обтяження знаходиться у володінні боржника, останній зобов'язаний на вимогу обтяжувача негайно передати предмет обтяження у володіння обтяжувача. До закінчення процедури звернення стягнення обтяжувач зобов'язаний вживати заходи щодо збереження відповідного рухомого майна згідно з вимогами, встановленими статтею 8 цього Закону.

Закон України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» пов'язує подальші дії стягувача не лише з виконанням чи невиконанням боржником вимоги усунути порушення зобов'язання або передати предмет забезпечувального обтяження у володіння обтяжувачу, але й установлює відповідний строк для такого виконання - протягом 30 днів, та пов'язує початок спливу цього строку з моментом реєстрації в Реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, а отже, і подальших дій зі звернення стягнення на предмет застави.

Однак матеріали справи не містять доказів про те, що відповідач в передбаченому Законом порядку здійснював реєстрацію відомостей про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Тобто ухилення від надіслання боржнику оформленого відповідно до вимог ст.35 Закону України "Про іпотеку" повідомлення про порушення забезпеченого обтяженням зобов'язання, реєстрації в Реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, а також недотримання 30-денного строку з моменту реєстрації в Реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження вважаються порушеннями, які унеможливлюють звернення стягнення на предмет застави шляхом реєстрації права власності.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у Постанові Великої Палати від 16.05.2018 року у справі № 320/8269/15-ц.

Таким чином, відповідачем не прийнято до уваги, що звернення стягнення на предмет застави пов'язується саме з реєстрацією у Реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет обтяження та сплив тридцятиденного строку для добровільного виконання боржником свого зобов'язання.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що встановлення мораторію не звільняє від зобов'язання, також не можуть бути прийняті до уваги з огляду на відсутність належного повідомлення боржника та реєстрації відомостей про звернення стягнення на предмет обтяження, що виключають можливість звернення стягнення на предмет обтяження, що може бути розпочате лише в разі невиконання боржником свого зобов'язання протягом тридцяти днів з дня реєстрації у Реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет обтяження.

Доводи апеляційної скарги щодо невірного застосування судом першої інстанції Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" підлягають відхиленню, оскільки у даній справі наявність складових ст.1 вищевказаного Закону встановлена на підставі належних та допустимих доказів, що узгоджується з висновком Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 369/382/17.

Таким чином, суд першої інстанції правильно вирішив спір по суті та дійшов обгрунтованих висновків про відсутність підстав для винесення спірного рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

Передбачених ст.376 ЦПК України порушень норм матеріального чи процесуального права, які б могли призвести до скасування судового рішення, колегією суддів не встановлено, тому оскаржуване рішення підлягає залишенню без змін.

Судові витрати, понесені в зв'язку з переглядом судового рішення, розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення.

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку "ПриватБанк" - залишити без задоволення.

Рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 15 березня 2018 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: О.П.Варенко

Судді: О.В.Лаченкова

О.В.Свистунова