Справа № 345/2962/14-ц
Провадження № 22-ц/4808/1442/19
Головуючий у 1 інстанції Мигович О.М.
Суддя-доповідач Пнівчук
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2019 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої Пнівчук О.В.

суддів: Матківського Р.Й., Томин О.О.

секретаря Мельник О.В.

з участю представника апелянта ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 ОСОБА_1 на рішення Калуського міськрайонного суду від 28 грудня 2016 року, в складі судді Мигович О.М., у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, визнання недійсним та скасування рішення виконавчого комітету Пійлівської сільської ради Калуського району Івано-Франківської області, свідоцтва про право власності на нерухоме майно, реєстрацію права власності на будинковолодіння,

в с т а н о в и в :

У липні 2014 року ОСОБА_4 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя і визнання недійсним та скасування рішення виконавчого комітету Пійлівської сільської ради, свідоцтва про право власності на нерухоме майно, реєстрацію права власності на будинковолодіння.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що у 1980 році між ним та відповідачем було укладено шлюб, який розірвано у 1997 році. У період шлюбу за кошти подружжя спільно збудовано житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 . Цей будинок, на думку позивача, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Однак у 2004 році рішенням виконавчого комітету Пійлівської сільської ради відповідачу ОСОБА_2 надано дозвіл на оформлення права власності на спірний будинок. У 2008 році ОСОБА_2 отримала свідоцтво про право власності та зареєструвала будинковолодіння на себе. Про порушення свого права він дізнався під час розгляду зазначеної справи, а саме, після подання відповідачем 16 жовтня 2014 року заперечення на позов, з якого йому стало відомо про наявність спірного свідоцтва про право власності від 2008 року.

Посилаючись на положення статей 60, 70, 71 СК України, а також статтю 21 ЦК України, уточнивши позовні вимоги, позивач просив суд: поновити пропущений строк позовної давності; визнати будинковолодіння за адресою АДРЕСА_1 об`єктом спільної сумісної власності та визнати за ОСОБА_4 ? частину вказаного житлового будинку; визнати недійсним та скасувати рішення виконавчого комітету Пійлівської сільської ради № 634 від 28 грудня 2004 року про оформлення права власності на будинковолодіння по АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 ; визнати недійсною та скасувати реєстрацію ОБТІ за ОСОБА_2 права приватної власності на вказане будинковолодіння від 18 грудня 2008 року.

Справа судами розглядалась неодноразово.

Останнім рішенням Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 28 грудня 2016 року в задоволенні позову відмовлено. Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що на час припинення шлюбу у 1998 році спірний житловий будинок не було прийнято в експлуатацію, право власності на житло ОСОБА_2 оформила лише у 2008 року, відтак позивачем не доведено, що спірний будинок є спільною сумісною власністю подружжя.

Представник ОСОБА_4 ОСОБА_1 на рішення суду подав апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення судом першої інстанції вимог матеріального та процесуального права, неповне встановлення обставин у справі.

Представник апелянта вказав, що суд першої інстанції зробив суперечливий висновок, оскільки відмовив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 за безпідставністю позову.

Крім того, згідно з вимогами цивільного та сімейного законодавства при визначенні початку перебігу строку позовної давності слід виходити з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного з подружжя.

Позивач ОСОБА_4 звернувся до суду за захистом свого цивільного права, визначеного ст.60 СК України, згідно якої майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.

Позов мотивовано тим, що у 1980 року сторони уклали шлюб, в ньому прожили до 1997 року. В шлюбі розпочали будівництво спірного будинку. Позивач вкладав у будову кошти, які заробляв на сезонних роботах у Росії. У 1988 році житловий будинок був побудований і з грудня 1989 року сторони почали в ньому проживати. Остаточно будову завершено у 1991 році. Позивач продовжував їздити на заробітки.

Під час розгляду справи про розірвання шлюбу у 1997 році ОСОБА_4 присутнім не був. Після розірвання шлюбу позивач продовжував проживати у спірному будинку та допомагав дітям по господарству, надавав кошти на оплату комунальних послуг. Наведені обстави підтверджено свідками у судовому засіданні та матеріалами справи.

Представник апелянта вважає необґрунтованими посилання суду першої інстанції на те, що ОСОБА_4 мав можливість дізнатися про вищевказаний факт раніше, оскільки був прописаний у спірному будинку. Однак, судом не взято до уваги, що будучи прописаним, позивач фактично не проживав за адресою прописки, тому не міг знати про оформлення відповідачкою на себе права власності на будинок. Вирішуючи спір, суд першої інстанції не вирішив клопотання позивача про поновлення строку позовної давності.

З наведених підстав, представник апелянта просив скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким позов ОСОБА_4 задовольнити у повному обсязі.

Рішенням апеляційного суду Івано-Франківської області від 13 червня 2017 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в позові за пропуском позовної давності. Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що позивач міг довідатися про порушення свого права, проте у встановлений законом строк цього не зробив.

Постановою Верховного суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 жовтня 2019 року касаційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково. Рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 13 червня 2017 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

У судовому засіданні апеляційного суду представник апелянта ОСОБА_1 підтримав доводи апеляційної скарги з наведених у ній мотивів.

Відповідач ОСОБА_2 та представник відповідача ОСОБА_3 заперечили доводи апеляційної скарги, вважають рішення суду законним та обґрунтованим.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до положень ст. 213 ЦПК України (в редакції від 18.03.2004 року, чинній станом на час ухвалення рішення) рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції даним вимогам не відповідає.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції керувався положеннями ст.ст.60,63,69,70 Сімейного кодексу України та виходив з того, що на час припинення шлюбу у 1998 році спірний житловий будинок не було прийнято в експлуатацію, право власності на житло відповідач ОСОБА_2 оформила лише у 2008 році, матеріальний вклад позивача у будівництво є незначним. Відтак ОСОБА_4 не доведено, що спірний будинок є спільною сумісною власністю подружжя.

Крім того, позивачем пропущено строк позовної давності, оскільки будучи прописаним по АДРЕСА_1 , ОСОБА_4 мав можливість дізнатись про оформлення відповідачкою права власності на житло на себе.

Однак із таким висновком суду не можна погодитись з огляду на наступне.

Встановлено, що сторони ОСОБА_4 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 1980 року, який розірвано рішенням Калуського районного суду від 16 вересня 1997 року та видано свідоцтво про розірвання шлюбу, про що в книзі реєстрації актів про розірвання шлюбу 25 серпня 1998 року зроблено запис № 55.

Між сторонами виник спір з приводу поділу майна подружжя - будинковолодіння, що знаходиться по АДРЕСА_1 .

Судом встановлено, що рішенням виконавчого комітету Пійлівської сільської ради від 27 березня 1986 року № 30 ОСОБА_5 було виділено земельну ділянку площею 0,08 га під будівництво житлового будинку та визначено термін будівництва: з травня 1986 по травень 1988 року (т.1. а.с. 48).

Перебуваючи у шлюбі сторони здійснювали будівництво житлового будинку.

Згідно копії будівельного паспорта від 02.06.1988 року, 29.03.1988 року було оформлено Акт виносу в натуру меж земельної ділянки і розбивки будівель на ім`я ОСОБА_5 , схему розміщення земельної ділянки, схему виносу в натуру та пояснюючу записку щодо будинку житловою площею 50,74 кв.м. При цьому, Акт прийомки в експлуатацію закінченого будівництвом житлового будинку не оформлено та не підписано.

Згідно архівного витягу з протоколу №1 засідання виконавчого комітету Пійлівської сільської ради народних депутатів від 28 січня 1988 року ОСОБА_4 виділено 80 листів шиферу на покриття будинку.

Зібраними доказами в справі у їх сукупності встановлено, що за час перебування сторін у шлюбі було зведено житловий будинок по АДРЕСА_1 .

Згідно записів у погосподарських книгах за період з 1991 по 2005 роки за особовим рахунком № НОМЕР_1 член господарства, який записаний першим ОСОБА_4 адреса господарства с. Пійло Калуського району за господарством з 1992 року числиться житловий будинок загальною площею 79,58 кв.м., житловою 45,25 кв.м. (т.2 а.с. 96-103).

Таким чином, судом встановлено, що сторони стали проживати у незавершеному будівництвом житловому будинку.

Відповідач ОСОБА_5 не заперечила факт того, що вони спільно з позивачем розпочали будівництво житлового будинку.

Однак матеріали справи не містять доказів того, що житловий будинок станом на час розірвання шлюбу між сторонами був завершений будівництвом.

Уточнюючи позовні вимоги позивач ОСОБА_4 (заява від 03.11.2014 року (а.с.103-104) посилався на те, що після розірвання шлюбу він і надалі продовжував проживати в спірному будинку, допомагав дітям по господарству, надавав кошти на оплату комунальних послуг та на лікування.

Однак, будь-яких доказів на підтвердження зазначених обставин суду не надав.

Згідно записів погосподарської книги №1 особового рахунку № НОМЕР_2 за 2001-2005 роки ОСОБА_4 знятий в Оренбург без дати реєстрації, а згідно погосподарської книги №1 особовий рахунок № НОМЕР_3 за 2006-2010 роки ОСОБА_4 значиться зареєстрованим в селі Пійло в господарстві ОСОБА_2 .

Згідно Акту комісії депутатів сільської ради с. Пійло від 22 вересня 2014 року, ОСОБА_4 не проживає в АДРЕСА_1 в помешканні ОСОБА_2 з 1995 року.

Згідно копії Військового квитка НОМЕР_4 ОСОБА_4 знятий з обліку військово-обліковим столом Пійлівської сільської ради Калуського району 06.11.2002 року.

Відповідно до вкладного талону до паспорта ОСОБА_4 був зареєстрований РФ АДРЕСА_2 , термін реєстрації до 30.06.2007 року (т.1 а.с.56)

Крім того, відповідно до копії Свідоцтва про розірвання шлюбу Російської Федерації № НОМЕР_5 від 17 березня 2006 року ОСОБА_4 розірвав шлюб із ОСОБА_6 у Відділі ЗАГСу адміністрації Матвіївського району Оренбурської області 07 лютого 2006 року (т. 1 а.с.54).

Відповідно до поданих відповідачкою ОСОБА_2 ряду довідок, виданих Пійлівською сільською радою від 20.10.2008 №1312, 05.05.2010 року № 622, 16.07.2012 року № 1496 про склад сім`ї та актів обстеження матеріально-побутових умов від 03 жовтня 2008 року ОСОБА_4 не значиться таким, що зареєстрований в будинковолодінні АДРЕСА_1 .

Таким чином, доказів того, що після розірвання шлюбу позивач продовжував проживати у спірному будинку суду не представлено.

Судом також встановлено, що 21 лютого 2001 року року ОСОБА_7 зареєструвала шлюб з ОСОБА_8 (т. 2 а.с. 155а).

Рішенням Пійлівської сільської ради від 18 липня 2003 року ОСОБА_7 було надано дозвіл на виготовлення документації на самовільно збудовані господарські споруди і гараж (т.1. а.с. 48).

У 2003 році ОСОБА_2 також отримала будівельний паспорт на узаконення будівництва господарських будівель в АДРЕСА_1 (т. 1 а.с.44).

У 2004 році рішенням державної технічної комісії індивідуальний житловий будинок з господарськими спорудами замовника ОСОБА_2 прийнято в експлуатацію.

Рішенням Пійлівської сільської ради від 28 грудня 2004 року ОСОБА_2 надано дозвіл на оформлення права власності на будинковолодіння АДРЕСА_1 (а.с. т.1 ас. 166).

18 грудня 2008 року ОСОБА_2 отримала свідоцтво про право власності на нерухоме майно на домоволодіння по АДРЕСА_1 та зареєструвала право власності (т. 1 а.с. 167).

Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно з п. 1 розд. VII "Прикінцеві положення" СК України цей Кодекс набрав чинності одночасно з набранням чинності ЦК України, тобто з 1 січня 2004 року.

Частиною 3 ст. 5 ЦК України визначено, що якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Враховуючи наведене, до спірних правовідносини підлягають до застосування положення Кодексу про шлюб та сім`ю України (далі - КпШС).

Згідно з положеннями ст.22 КпШС, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Якщо майно, яке було власністю одного з подружжя, за час шлюбу істотно збільшилося у своїй цінності внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя або їх обох, воно може бути визнане судом спільною сумісною власністю подружжя (ст.25 КпШС).

Згідно з ст.28 КпШС, в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу.

Суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них.

Статтею 29 КпШС передбачалось, якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов`язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. При цьому суд також бере до уваги інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу.

Поділ спільного майна подружжя може бути проведений як під час перебування в шлюбі, так і після розірвання шлюбу.

Верховний Суд України у п.9 Постанови Пленуму «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України » від 12 червня 1998 року N 16 надав роз`яснення, згідно яких вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. При цьому належить виходити з того, що відповідно до статей 22, 25, 27-1 КпШС спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об`єктом права приватної власності (крім майна, нажитого кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу). Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним контрактом) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох.

Як зазначено вище, шлюб між сторонами було зареєстровано у 1980 році, розірвано рішенням суду 16 вересня 1997 року (відповідно до ст.44 КпШС, шлюб вважається припиненим з моменту реєстрації розлучення в органах реєстрації актів громадянського стану 25 серпня 1998 року).

Таким чином, судом встановлено, що за період шлюбу ОСОБА_4 та ОСОБА_2 здійснювали будівництво житлового будинку, на час припинення шлюбних відносин будинок не був завершений будівництвом, однак з 1992 року був внесений в по господарські книги як житловий будинок 1990 року побудови.

З огляду на зазначене, колегія суддів приходить до висновку, що спірний житловий будинок було побудовано сторонами за час перебування у шлюбі.

Разом з тим, встановлено, що господарські споруди і гараж збудовані ОСОБА_2 , рішенням Пійлівської сільської ради від 18 липня 2003 року їй було надано дозвіл на виготовлення документації на вказані самовільно збудовані споруди, а згодом відповідачка отримала будівельний паспорт на узаконення будівництва господарських будівель в АДРЕСА_1 .

Будь-яких доказів того, що надвірні господарські будівлі та споруди побудовані сторонами за час перебування сторін у шлюбі матеріали справи не містять.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми тощо) самостійного заробітку (доходу). Аналогічні норми були передбачені статтею 22 КпШС України , який діяв на час виникнення спірних правовідносин, зокрема, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Згідно зі статтею 76 ЦК УРСР перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Аналогічним чином питання початку перебігу позовної давності визначені і в статті 261 ЦК України, згідно якої перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або особу, яка його порушила.

Частиною третьою статі 29 КпШС України передбачалося, що для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності. Згідно зі статтею 11 КпШС України у тих випадках, коли для окремих вимог встановлено строк позовної давності, він обчислюється, якщо інше не встановлено законом, з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Аналогічний порядок обчислення перебігу позовної давності визначено й частиною другою статті 72 СК України.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

ОСОБА_2 звернулася із заявою про застосування строку позовної давності та просила відмовити позивачу у задоволенні позову про поділ майна подружжя.

Колегія суддів приходить до висновку, що право позивача ОСОБА_4 на частку у майні подружжя житловому будинку по АДРЕСА_1 порушено видачею 18 грудня 2008 року на ім`я ОСОБА_2 свідоцтва про право власності на домоволодіння по АДРЕСА_1 в цілому та реєстрацією права власності на дане будинковолодіння.

Позивач, обґрунтовуючи свої позовні вимоги про поділ майна подружжя посилався на те, що спірний житловий будинок побудовано сторонами у шлюбі, разом з тим, вважаючи себе співвласником вказаного будинковолодіння з часу розірвання шлюбу міг та зобов`язаний був знати про стан своїх майнових прав, однак не вживав заходів для оформлення права власності на вказаний будинок, будучи зареєстрованим у вказаному будинковолодінні повинен був знати про те, що право власності на нього з 18 грудня 2008 року належить ОСОБА_2 , оскільки така інформація відображена у погосподарських книгах по вказаному господарству.

Посилання апелянта на відсутність у нього інформації щодо оформлення права власності на спірне будинковолодіння без зазначення обставин, які об`єктивно перешкоджали йому отримати таку інформацію, не дають підстав для висновку про пропуск позивачем строку звернення з позовом до суду з поважних причин. А тому, колегія суддів не вбачає підстав для поновлення позивачу строку звернення з позовом до суду.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що у задоволенні позову ОСОБА_4 слід відмовити за спливом позовної давності.

Відповідно до положень ст. 309 ЦПК України (в редакції чинній станом на час ухвалення рішення) та відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України підставою для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є порушення норм матеріального права та невідповідність висновків суду обставинам справи.

Оскільки суд першої інстанції не дав належної правової оцінки зібраним доказам по справі, постановив рішення з порушенням норм матеріального права, колегія суддів приходить до висновку про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381-384, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Калуського міськрайонного суду від 28 грудня 2016 року скасувати та постановити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя і визнання недійсним та скасування рішення виконавчого комітету Пійлівської сільської ради Калуського району Івано-Франківської області, свідоцтва про право власності на нерухоме майно, реєстрацію права власності на будинковолодіння відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 28 грудня 2019 року.

Головуюча О.В. Пнівчук

Судді: Р.Й. Матківський

О.О. Томин