Головуючий у 1-й інстанції Ковтуненко В.О.
Суддя-доповідач: Попова С.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 квітня 2019 року місто Маріуполь

Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Попової С.А.,

суддів Кочегарової Л.М., Ткаченко Т.Б.,

за участю секретаря Герасимової Г.Є.,

розглянувши в порядку спрощеного провадження

апеляційну скаргу ОСОБА_2

на рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 06 листопада 2018 року, ухваленого у складі судді Ковтуненка В.О.,

по цивільній справі за позовом ОСОБА_3

до ОСОБА_2,

треті особи - ОСОБА_4, Житлово-комунальне підприємство «Жилкомплекс»,

про відшкодування майнової та моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2016 року ОСОБА_3 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_2 про відшкодування майнової і моральної шкоди, завданої залиттям її квартири АДРЕСА_1 19.08.2016 року з вини відповідача, яка є власником квартири АДРЕСА_2, що розташована поверхом вище в тому ж будинку. В уточненій редакції позовної заяви (т. 1 а.с. 155) просила стягнути з відповідача у відшкодування матеріальної шкоди, визначеної експертизою, 87440,91грн.; компенсувати за рахунок відповідача моральну шкоду, що полягає у душевних стражданнях від пошкодження її майна, оцінену в 20000грн.; збитки, пов'язані з розірванням договору оренди від 02.08.2016р. у сумі 12000грн.; витрати на проведення судової експертизи у сумі 5199,60грн.; судовий збір в розмірі 253грн.

Відповідачем поданий відзив на позовну заяву (т. 1 а.с. 49-51).

Рішенням Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 06 листопада 2018 року позов ОСОБА_3 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 у рахунок відшкодування матеріальної шкоди 87440,91грн., витрати на проведення судової експертизи у сумі 5199,60грн., збитки, пов'язані з розірванням договору оренди від 02.08.2016 року у сумі 12000грн., у рахунок відшкодування моральної шкоди 3000грн., судовий збір у сумі 253грн., а всього 107893,51грн. В задоволенні решти вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2, посилаючись на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, не доведення обставин, що мають значення, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_5, яка підтримала доводи апеляційної скарги, заперечення проти скарги представника позивача ОСОБА_3 і третьої особи ОСОБА_4 - ОСОБА_6, розглянувши справу відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України у відсутність повідомлених про дату, час і місце судового засідання відповідача, від якої надійшла заява про вирішення справи у її відсутність (т. 1 а.с. 230), третіх осіб - ОСОБА_4 і представника ЖКП «Жилкомплекс», дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, за таких підстав.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Як встановлено судом і це підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_3 на праві власності належить квартира АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 9-10).

Власником квартири АДРЕСА_2 є ОСОБА_2 (т. 1 а.с. 34).

Комісією ЖКП «Жилкомплекс» встановлено, що 19.08.2016р. сталося залиття квартири АДРЕСА_1 (ОСОБА_3) з квартири АДРЕСА_2 (ОСОБА_2). Причини витоку води неможливо встановити через відсутність мешканців квартири АДРЕСА_2. В результаті залиття в квартирі АДРЕСА_1 приміщень ванної, коридору, кухні, спальні, залу виникли пошкодження у вигляді: залиття стелі і стін, віконних укосів, намокання і деформації деревяної підлоги під килимовим покритттям, дверних блоків і дверних укосів в кімнатах № 1, 2, коридорі, кухні, ванні; деформування арки в коридорі з деформуванням деревяної полки; деформування всіх кухонних меблів (шафи, полки, столу, стільців, підвіконня), деформування люстри і залиття електропроводки (розподільча коробка, кабель на стелі) на кухні, залиття стельових светильників і газової колонки у ванні, провисання пластикових панелів на стелі у ванні, відходження на стінах кахельних плиток (а.с. 11, 12-14, 55).

З висновку судової будівельно-технічної та товарознавчої експертизи № 1653/1654, 1655, складеного 14.06.2018р., вартість ремонтно-відновлювальних робіт, пов'язаних с залиттям квартири, з урахуванням вартості матеріалів на момент проведення експертизи складає 82147,55грн. Розмір матеріальної шкоди внаслідок залиття меблів становить 5293,36грн. (а.с. 135-150).

За договором оренди від 02.08.2016р., укладеним між позивачкою та ОСОБА_7 вбачається, що орендується АДРЕСА_1, на строк 6 місяців з 01.09.2016р. по 01.03.2017р., розмір щомісячної орендної плати складає 3000грн., також орендатор сплачує аванс в розмірі 6000грн. в день підписання договору (а.с. 20-23). Згідно розписки від 30.08.2016р. ОСОБА_7 отримав від представника ОСОБА_3 - ОСОБА_6 компенсацію у зв'язку з розірванням договору оренди в розмірі 6000грн., а також авансовий внесок у розмірі 6000грн. (а.с. 24).

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з доведення факту залиття квартири позивача внаслідок вини відповідача, як власника квартири поверхом вище, у зв'язку з чим підлягає відшкодуванню за рахунок ОСОБА_2 визначена експертним висновком матеріальна шкода з компенсацією витрат роботи експерта. Крім того, на підставі ст. 22 ЦК України суд стягнув з відповідача на користь позивача збитки, пов'язані з розірванням договору оренди від 02.08.2016р. у розмірі 12000грн., яких позивач зазнала у зв'язку з пошкодженням квартири від залиття, яку намагалась здати в оренду і отримати доходи, які б вона реально могла б одержати, якби не залиття квартири через протиправність дій відповідача. Відшкодовуючи позивачеві моральну шкоду в частковому розмірі - 3000грн., суд врахував душевні хвилювання власника пошкодженої залиттям квартири, наслідки якого не усунуті станом на момент розв'язання спору судом першої інстанції, але які належить усувати позивачу, що є пенсіонеркою.

З такими висновками в повному обсязі погодитись не можна, з огляду на наступне.

Відповідно до положень ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із ч. 3 ст. 386 ЦК України власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.

Відповідно до ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Таким чином, цивільне законодавство в деліктних зобов'язаннях передбачає презумпцію вини завдавача шкоди. Якщо у процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.

З огляду на наведене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності і диспозитивності цивільного процесу, положень ЦК України з відшкодування шкоди, то саме на відповідача покладено обов'язок доведення відсутності вини у завданні шкоди.

Заперечуючи проти позову, а також в апеляційній скарзі відповідач вказувала, що залиття сталося не з її вини, а після перевірки 16.08.2016р. приладу обліку холодного водопостачання із його зніманням і постановленням знову працівником «Донецького науково-виробничого центру стандартизації та сертифікації» внаслідок нещільного закручування муфти, яка з'єднує фільтр з лічильником, що призвело до витікання води на цій ділянці, і що є неналежним виконанням робіт з перевірки лічильника, і що є сферою відповідальності Маріупольського міськводоканалу. Про ці події відповідач ОСОБА_2 повідомила при складанні акту ЖКП "Жилкомплекс" від 31.08.2016р. (т. 1 а.с. 14).

Однак, такі доводи не усувають наявності підстав для покладення на відповідача цивільно-правової відповідільності з відшкодування заподіяної позивачеві шкоди, виходячи з наступного.

Згідно із ч. 4 ст. 319 ЦК України власність зобов'язує.

Статтею 322 ЦК України передбачено, що власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно із ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Проте, як впевнюється колегія суддів, не можуть бути достатніми в даному випадку заява ОСОБА_2 від 13.06.2016р. № 52 до ЖКП «Жилищник» з приводу неналежного тиску води в будинку (а.с. 53) і пояснення свідків ОСОБА_8, який після початку течії усував заявлений відповідачем дефект монтування муфти, що з'єднує фільтр із лічильником, вже після залиття 20.08.2016р., свідчення сусідки ОСОБА_9, що усувала наслідки залиття в квартирі відповідача. Так, стверджувань відповідачем учинення робіт з заміни муфти і поторного монтування лічильника не підтверджені письмовими документами: здобутими у встановленому законом порядку акту виконаних робіт із вказівкою реквізитів водоміру (демонтованого, встановленого) тощо. Крім того, будь-якими локальними документами підприємства Маріупольського міськводоканалу або «Донецького науково-виробничого центру стандартизації та сертифікації» не підтверджено вини працівників у неправильному монтуванні приладу обліку холодної води, що знімався. Будь-яких рішень щодо встановлення вини цих працівників у технічно невірному встановленні приладу обліку холодного постачання в квартирі відповідача не надано суду, а також і не представлено апеляційному суду.

Отже, судовим розглядом встановлена причина залиття: витік води з квартири АДРЕСА_2, що відображено в акті житлової організації від 29.08.2016р., без можливості деталізувати локацію витоку через відсутність мешканців квартири АДРЕСА_2, з урахуванням відмови відповідача в порядку ч. 2 ст. 185 ЦПК України від представленого свідоцтва № 1084 про повірку робочого засобу вимірювальної техніки, як доказу (т. 1 а.с. 52, 70). Зібраними доказами спростовуються доводи відповідача про недоведення причини залиття квартири позивача.

Оскільки відповідачем не надано жодного документального доказу у спростування її вини у залитті квартири позивача, що розташована поверхом нижче, не доведене належне утримання відповідачем водоводних комунікацій в квартирі, а пояснення допитаних свідків самі по собі не доводять винних дій Маріупольського водоканалу щодо неправильного монтування лічильника в квартирі відповідача, то доводи апеляційної скарги щодо покладення відповідальності за залиття на Маріупольський водоканал, який, на погляд відповідача, мав бути залучений у якості належного відповідача, є не доведеними і безпідставними.

Як встановлено, залиття трапилося з квартири АДРЕСА_2, вказане відповідачем місце витікання - ділянка труби з муфтою, що з'єднує фільтр з лічильником і розташована на кухні, тобто місце витікання води знаходиться в межах квартири поза запорною арматурою внутрішньобудинкової водопроводної розводки - в межах відповідальності власника квартири АДРЕСА_2 - ОСОБА_2

Відтак, доводи апеляційної скарги про відсутність вини власника квартири АДРЕСА_2, яка мала в належному стані утримувати інженерні комунікації в квартирі, але з вини якої фактично трапилося залиття, відсутності достатніх і безумовних доказів щодо причетності до причини залиття дій інших конкретних осіб, не є обгрунтованими.

У зв"язку з вищенаведеним відсутні підстави згідно із ч. 2 ст. 1166 ЦК України для звільнення ОСОБА_2 від відповідальності з відшкодування заподіяної позивачеві шкоди.

Доводи щодо незастосування судом положень ст. 1209, ч. 2 ст. 1210 ЦК України, що регулюють відшкодування шкоди, завданої внаслідок технологічних недоліків робіт, їх виконавцем (в контексті заперечень відповідача - Маріупольським міськводоканалом), беручи до уваги незаявлення відповідачем до третіх осіб самостійного позову, не є обгрунтованими з правової точки зору, оскільки не регулюють виниклі відносини між учасниками справи - позивачем і відповідачем.

Як вбачається з матеріалів справи, в ході розгляду справи судом першої інстанції була проведена Донецьким ДНІСЕ судова будівельно-технічна і товарознавча експертиза і зведено висновок № 1653/1654, 1655 від 14.06.2018р., яким встановлено розмір матеріальної шкоди, спричиненої власникові квартири АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 135-154).

В апеляційній скарзі наведені доводи, що стосуються сумніву в правильності експертного висновку. Зокрема, щодо взяття експертом за основу суто пояснень позивача про наявність покраски підлоги під ковроліном, що об'єктивно нічим не підтверджено; відсутність даних про деформацію лінолеуму; не вказання у експертному висновку модифікації (маркування, ідентифікації) виду штукатурки, яка була в квартирі, що призвело до розрахунку штукатурки вартістю 500грн., що перевищує вартість найдорожчого виду штукатурки венеціанської художньої вартістю 350грн.; невказання експертом кількості кахельних плиток, нещільно закріплених на стіні, чи є це наслідком залиття, не доведено необхідності розрахунку плитки на всі поверхні стін ванної і кухні.

З'ясовано, що на розв'язання експертизи ставилися запитання, сформульовані як стороною позивача, так і стороною відповідача (т. 1 а.с. 92, 113, 114, 121, 122-123, 129). Кожна сторона на свій розсуд вирішувала питання про достатність і зміст постановлених на розв'язання експерта питань.

До того ж, в ході розгляду справи судом першої інстанції була допитана експерт ДНДІСЕ Мазурова В.В., яка підтвердила висновки призведеної нею будівельно-технічної експертизи за пошкодженнями в квартирі позивача, які грунтуються на викладеній нормативній базі, на результатх безпосереднього обстеження пошкоджених залиттям приміщень квартири, на інформації з електронних ресурсів та розрахунках сертифікованої електронної програми. Під час допиту експерта була використана сторонами процесуальна можливість задавати питання.

Своєчасно під час розгляду справи в суді першої інстанції стороною відповідача не заявлялись клопотання ані про призначення додаткової, ані повторної будівельно-технічної експертизи. Такого клопотання не заявлено і у змісті апеляційної скарги.

В судовому засіданні представник позивача зазначила, що в квартирі ОСОБА_3 вже зроблений ремонт і усунуті наслідки залиття.

Із урахуванням наведеного, колегія суддів, не встановивши суперечливість зведеного експертного висновку будь-яким документам, не маючи сумнівів в його правильності, не вбачає поважних причин пропуску відповідачем строку на подання доказів, регламентованих ст. 83 ЦПК України, зокрема, заявлення клопотання про призначення повторної та додаткової будівельно-технічної експертиз.

Тож, в передбачений законом спосіб в суді першої інстанції відповідачем не доведено необгрунтованості висновку будівельно-технічної експертизи № 1653/1654, 1655 від 14.06.2018р. і такий висновок вірно взято судом першої інстанції за основу.

Суд у змісті рішення обговорив доводи незгоди відповідача і її представника з висновком експертизи, в тому числі які продубльовані у змісті апеляційної скарги, і вважав ці доводи такими, що не спростовують правильності висновків суду, що не викликає сумнівів щодо об'єктивності викладених в ньому відомостей.

З огляду на наведене вище, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що завдана позивачу шкода підлягає відшкодуванню відповідачем, як власником квартири, з якої сталося залиття, і на якого покладається обов'язок з відшкодування заподіяної шкоди у зв'язку із використанням належного йому майна, за доведенням протиправності дій відповідача, доведеним наслідком у вигляді спричиненої матеріальної шкоди, обсяг якої встановлено судовою будівельно-технічною та товарознавчою експертизою загалом в розмірі 87440,91грн., і наявністю причинного зв'язку між діями і негативними наслідками.

В апеляційній скарзі відповідач посилається на неврахування судом положень ст. 1193 ЦК України і наявність підстав для застосування цієї норми.

Відповідно до ч. 4 ст. 1193 ЦК України суд може зменшити розмір відшкодування шкоди, завданої фізичною особою, залежно від її матеріального становища, крім випадків, коли шкоди завдано вчиненням злочину.

В апеляційній скарзі відповідач наголошує на незадовільному стані її здоров'я і майновій неспроможності погасити виставлений їй в обов'язок обсяг матеріальної шкоди, визначений експертизою і присуджений судом першої інстанції, що в 20 раз розмір сукупного щомісячного доходу. Зокрема зазначає, що вона є інвалідом 3 групи, розмір пенсії складає 1457грн., заробітної плати - 4300грн., гроші здебільшого йшли на лікування тяжко хворого чоловіка, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1

За розясненнями, які містяться в п. 2 постаанови Пленуму Верховного Суду України № від 27.03.1992р. "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди", шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи... Правила цієї норми закону про можливість зменшення розміру відшкодування шкоди, заподіяної громадянином, залежно від його майнового стану застосовуються у виняткових випадках, коли стягнення шкоди у повному розмірі неможливе або поставить відповідача в дуже тяжке становище.

Враховуючи, що і позивач і відповідач, є особами літнього віку, пенсіонерками, то з дотриманням балансу майнових прав сторін, з урахуванням доведеного у встановленому законом порядку розміру майнової шкоди, стягнення якої не поставить відповідача в дуже тяжке становище, колегія суддів не вбачає підстав для зменшення розміру майнової шкоди в порядку ст. 1193 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до ст. 23 ЦПК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів (п. 2), у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна (п. 3).

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Суд, взявши до уваги роз'яснення у п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року, врахував спричинені позивачеві душевні страждання, пов'язані з пошкодженням її майна при залитті квартири з вини відповідача, і колегія суддів погоджується, що безумовно, спричинена шкода потягла зміну звичного укладу життя ОСОБА_3, яка за соціальним статусом є пенсіонеркою, що супроводжувалася необхідністю усунення наслідків залиття і подальшого ремонту та змусило її застосовувати додаткові зусилля для організації належних умов побуту. Колегія суддів погоджується із адекватністю і співмірністю визначеного судом до стягнення грошового розміру спричиненої немайнової шкоди в сумі 3000грн.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції в достатньому обсязі встановив обставини справи за позовними вимогами ОСОБА_3, відповідні їм правовідносини, наданим доказам дав належну оцінку. Суд правильно застосував матеріальний закон, вимоги ст.ст. ст.ст. 89, 263-264 ЦПК України, взяв до уваги доведену частину спричиненої шкоди залиттям квартири позивача - вартість матеріалів та відновлювальних робіт по квартирі і пошкодженим меблям в розмірі 87440,91грн., що підлягає стягненню з відповідача поряд із компенсацією витрат на проведення експертизи, а також вірно вважав доведенм факт заподіяння позивачеві внаслідок дій відповідача немайнової (моральної шкоди), справделиво і пропорційно до характеру порушення і негативних наслідків для позивача оціненої судом в розмірі 3000грн.

В цій частині рішення підлягає залишенню без змін, оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції в зазначеній частині. Ніяких нових обставин, які не були предметом розгляду судом першої інстанції та могли вплинути на правильність висновків суду не виявлено і стороною позивача не надано таких нових доказів до суду апеляційної інстанції.

Разом з тим, колегія суддів не погоджується із рішенням суду в частині стягнення збитків, пов'язаних з розірванням договору оренди від 02.08.2016 року у сумі 12000грн. і вважає, що в цій частині рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні цих вимог, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними в розумінні ст. 77 ЦПК України є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Такими доказами згідно із ч. 2 ст. 76 ЦПК України можуть бути: письмові, речові, електронні докази; висновки експертів; показаннями свідків.

За змістом ч.ч. 1, 2, 4, 6 ст. 95 ЦПК України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Наявні в матеріалах справи копії договору оренди від 02.08.2016р., укладеного між орендодавцем - ОСОБА_3 і орендарем - ОСОБА_7 і копія розписки ОСОБА_7 долучені до справи без засвідчення підпису судді про відповідність (автентичність) їх оригіналові (т. 1 а.с. 20-24). Отже, суд не впевнився в існуванні оригіналу довіреності всупереч ст. 95 ЦПК.

Крім того, поза увагою суду залишась та обставина, що договір оренди не був підданий реєстрації в будь-якому органі.

Задоволене судом клопотання про виклик ОСОБА_7 і допит його у якості свідка не було реалізовано в ході розгляду справи, в тому числі і на стадії вирішення питання про закінчення з'ясування обставин по справі позивач на повторному виклику цієї особи не наполягала та не вжила заходів до сприяння у явці цього свідка до суду для підтвердження факту сплати йому ОСОБА_3 авансу по орендній платі в розмірі 6тис.грн. і компенсації у зв'язку із розірванням договору оренди з ініціативи орендодавця 6тис.грн., що втілено в змісті розписки (а.с. 24), оригінал якої був представлений лише суду апеляційної інстанції для огляду.

Натомість суд, ухваливши позитивне рішення в даній частині на користь позивача, не відповів на головні питання згідно із ст.ст. 264, 265 ЦПК України: чи мав місце факт сплати авансу в подвійному розмірі громадянину ОСОБА_7, яким обґрунтовувалися вимоги, чи порушене право ОСОБА_3, чи порушене її право безпосередньо відповідачем - ОСОБА_2, чи підлягає порушене право позивача у спосіб, обраний нею, а саме шляхом стягнення сплачених сум з відповідача.

Зважаючи на наведене, колегія суддів погоджується із доводами апеляційної скарги про недоведеність обставин, які суд вважав встановленими.

Враховуючи ухвалення оскаржуваного рішення (в частині відшкодування збитків, пов'язаних із змушеним, через залиття квартири, розірванням договору оренди) внаслідок недоведення обставин, що мають значення, які суд вважав встановленими, порушення норм матеріального і процесуального права, таке рішення, з огляду на часткову обґрунтованість апеляційної скарги, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374, ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню у відповідній частині з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні цих позовних вимог щодо збитків по договору оренди згідно вищенаведеного мотивування з виключенням вказівки на узагальнену суму присудженого 107893,51грн.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат згідно із ст. 141 ЦПК України, апеляційний суд враховує сплату позивачем при зверненні до суду 258грн., недоплата становить 1321,21грн. (874,41грн. судовий збір за вимогами майнового характеру + 704,80грн. судовий збір за вимогами немайнового характеру - 258грн. фактично сплаченого судового збору), яка підлягає стягненню за результатами апеляційного перегляду справи з відповідача в дохід держави.

Враховуючи задоволення позову ОСОБА_3 в частині майнових вимог за наслідками апеляційного розгляду на 87440,91грн. (87,9% від заявленої загальної суми майнової шкоди 99440,91грн.), то в пропорційній частині, в якій позивачеві відмовлено (12,1%), що в грошовому виразі становить 180,49грн. (994,41х150%=1491,62грн.х12,1%), слід компенсувати відповідачеві, який апелював на судове рішення.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 06 листопада 2018 року в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 збитків, пов'язаних з розірванням договору оренди від 02.08.2016 року, у сумі 12000грн. - скасувати і у задоволенні цієї частини вимог відмовити.

Виключити з абзацу 2 резолютивної частини рішення посилання на узагальнену суму до стягнення в словах «а всього 107893 (сто сім тисяч вісімсот дев'яносто три) гривні 51 копійки».

В решті рішення залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 в дохід держави недоплачений судовий збір за подачу позовної заяви 1321 (одна тисяча триста двадцять одна) гривні 21 копійки.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 частково судовий збір по апеляційній скарзі в розмірі 180 (сто вісімдесят гривень) 49 копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, визначених п. 2 ч. 3 ст. 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 10 квітня 2019 року.

Головуючий С.А.Попова

Судді Л.М.Кочегарова

Т.Б.Ткаченко