ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/644/19 Справа № 200/288/17 Головуючий у першій інстанції: Литвиненко І.Ю. Суддя-доповідач: Красвітна Т. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 грудня 2019 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Красвітної Т.П.,

суддів: Свистунової О.В., Єлізаренко І.А.,

при секретарі Догоновій О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу по апеляційній скарзі ОСОБА_3 на рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 27 вересня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , третя особа - ОСОБА_5 , про поділ майна подружжя, -

ВСТАНОВИЛА:

У січні 2017 року ОСОБА_3 звернувся до суду з даним позовом, посилаючись на те, що з 02 вересня 2011 року між ним та ОСОБА_4 укладено шлюб. ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народилася донька ОСОБА_7 . На даний час шлюб між ними не розірвано, але фактично припинено шлюбні стосунки, так як з червня 2016 року він почав мешкати за іншою адресою. Погіршення стосунків сталося після того, як відповідачка тривалий час мешкала у м. Києві, де навчалася на патрульну поліції, після того, як вона почала його обвинувачувати у матеріальній неспроможності забезпечити сім`ю. Намагаючись відновити стосунки у сім`ї, 09 лютого 2016 року він придбав автомобіль марки Хюндай І20, право власності на який зареєстрував на ім`я дружини. Цей автомобіль він придбав за рахунок грошових коштів, що позичив у своєї матері у сумі 5000,00 доларів США та коштів у сумі 2500,00 доларів США, які виручив від продажу свого автомобіля марки ВАЗ, моделі «Нива». Його сподівання не виправдалися, і його особисте майно, яке залишилося у квартирі його дружини, а також речі, які належали його матері, були повернуті лише після звернення до поліції. Автомобіль марки Хюндай І20 знаходився у його користуванні до 16 листопада 2016 року, коли відповідачка таємно від нього забрала ключі від автомобіля і працюючи поліцейською, надавши недостовірні відомості до територіального сервісного центру про втрату свідоцтва про право власності на цей автомобіль, отримала нове свідоцтво. Маючи на руках нове свідоцтво про право власності на цей автомобіль, 17 листопада 2016 року вона машину продала іншій фізичній особі. Згідно з оцінкою вартості цього автомобіля, що зроблена фахівцем-суб`єктом оцінювання, його ціна становить 197158,0 грн. Під час шлюбу сторонами, крім вказаного автомобіля, набуто у спільну сумісну власність наступне майно: кондиціонер марки Веко, ціною 7000 гривень, який є дарунком його матері ОСОБА_5 ; холодильник марки Самсунг Ноу Фрост ціною 12000 гривень, варочна поверхня марки Бош ціною 8000 гривень, духова шафа марки Вайпул ціною 7000 гривень, витяжка марки Піраміда ціною 1500 гривень, та посудомийна машина марки Вайпул ціною 7000 гривень. До складу майна, що підлягає поділу, включається також і майно, що знаходиться у користуванні третіх осіб, а також при поділі враховуються і борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Через те, що грошові кошти у сумі 5000,00 доларів США, що позичені ним за договором позики від 05 лютого 2016 року у своєї матері ОСОБА_5 в інтересах сім`ї у вигляді придбання для сім`ї автомобіля, строк виплати яких минув 31 грудня 2016 року і які не повернуті ним позикодавиці, теж підлягають поділу. Тому позивач просив здійснити поділ майна спільної сумісної власності наступним чином: виділити ОСОБА_3 кондиціонер марки Веко - 7000,00 грн.; виділити ОСОБА_4 холодильник Самсунг No Frost - 12000,00 грн., варочну поверхність (плита електрична) Bosh - 8000,00 грн., духову шафу Whirlpool - 7000,00 грн., витяжку PIRAMIDA - 1500,00 грн., посудомийну машину Whirlpool - 7000,00 грн.; стягнути з відповідача 2500,00 доларів США в якості витрат, понесених за рахунок особистих коштів на придбання автомобіля марки Хюндай І20; виділити на користь ОСОБА_3 1/2 частину заборгованості перед кредитором ОСОБА_5 , визначивши обов`язок ОСОБА_3 сплатити на користь ОСОБА_5 заборгованість за договором позики від 05.02.2016 року у розмірі 2500,00 доларів США; виділити на користь ОСОБА_4 1/2 частину заборгованості перед кредитором ОСОБА_5 , визначивши обов`язок ОСОБА_4 сплатити на користь ОСОБА_5 заборгованість за договором позики від 05.02.2016 року в розмірі 2500,00 доларів США; стягнути з відповідача компенсацію за відчуження автомобіля в сумі 64979,00 грн. та судові витрати (а.с. 2-6 т.1).

Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 27 вересня 2017 року провадження в частині позовних вимог щодо виділення ОСОБА_3 кондиціонеру марки Веко, вартістю 7000,00 грн., закрито (а.с. 247-248 т.1).

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 27 вересня 2017 року позов задоволено частково, вирішено поділити спільне майно подружжя, яке є об`єктом спільної сумісної власності, визнавши за ОСОБА_4 право власності на холодильник марки Самсунг Ноу Фрост, ціною 12000,00 гривень, варочну поверхню марки Бош ціною 8000,0 гривень, духову шафу марки Вайпул ціною 7000,00 гривень, витяжку марки Піраміда ціною 1500,00 гривень, посудомийну машину марки Вайпул ціною 7000,00 гривень; в задоволенні позовних вимог у іншій частині позову відмовлено; стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судові витрати по справі у сумі 355,03 гривень.

В апеляційній скарзі ОСОБА_8 , посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування обставин справи, що мають значення для справи, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення в частині залишених без задоволення позовних вимог та ухвалення у цій частині нового судового рішення про задоволення позову в повному обсязі. Рішення місцевого суду в частині визнавши за ОСОБА_4 права власності на холодильник, варочну поверхню, духову шафу, витяжку, посудомийну машину - в апеляційному порядку не оскаржується.

Колегія суддів звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом сторони повідомлені у відповідності до вимог ст. 128-130 ЦПК України, що підтверджується, зокрема, рекомендованими повідомленнями про вручення судових повісток ОСОБА_3 та ОСОБА_10 , а також телефонограмою представнику ОСОБА_4 - ОСОБА_11 від 19.12.2019 року, які долучені до матеріалів справи.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України, та заявлених позовних вимог, колегія вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, оскаржуване рішення частково скасувати та у скасованій частині ухвалити нове судове рішення, виходячи з наступного.

Встановлено судом та стверджується зібраними у справі доказами, що з 02 вересня 2011 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 , виданого Красногвардійський відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції у Дніпропетровській області 02.09.2011 року, про що зроблено відповідний актовий запис №984 (а.с. 7 т.1).

Згідно копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , виданого Бабушкінським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції у Дніпропетровській області 24.05.2012 року, сторони від шлюбу мають малолітню дитину - ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 8 т.1).

Рішенням Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська від 30 травня 2017 року у цивільній справі №200/22381/16-ц позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу задоволено, розірвано шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , зареєстрований 02 вересня 2011 року в Красногвардійському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області; актовий запис №984; залишено за позивачем прізвище « ОСОБА_4 ». Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 сплачений судовий збір в розмірі 551,20 грн. Відповідно до мотивувальної частини вказаного рішення, яке набрало законної сили, місцевим судом встановлено, що шлюбні відносини сторони остаточно припинили з липня 2016 року.

Судом також встановлено, що в період шлюбу та під час проживання однією сім"єю - 09 лютого 2016 року - подружжям Борисових було придбано автомобіль марки Хюндай (Hyundai), І20, державний реєстраційний номер НОМЕР_3 , 2010 року випуску, ціна якого, згідно з договором купівлі-продажу, становила 120000,00 грн., що підтверджується копією листа Територіального сервісного центру №1241 Регіонального сервісного центру в Дніпропетровській області Міністерства внутрішніх справ №31/4-1241-51аз від 15.12.2016 року, а також копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_4 (а.с. 17, 32 т.1). Автомобіль зареєстровано за ОСОБА_4

17 листопада 2016 року автомобіль марки Хюндай (Hyundai), І20, державний реєстраційний номер НОМЕР_3 , 2010 року випуску, був перереєстрований на нового власника по договору купівлі-продажу, укладеному у ТСЦ №1242 (а.с. 17 т.1).

Згідно копії договору купівлі-продажу транспортного засобу від 17 листопада 2016 року, який укладено між ОСОБА_4 та ОСОБА_14 , відповідач продала ОСОБА_14 автомобіль марки Хюндай (Hyundai) І20, державний реєстраційний номер НОМЕР_3 , 2010 року випуску, за ціною 49900,0 грн. (а.с. 187-188 т.1).

Згідно висновку оцінки вартості автомобіля марки Хюндай (Hyundai) І20, державний реєстраційний номер НОМЕР_3 , 2010 року випуску, складеного ПП ОСОБА_15 , ринкова вартість автомобіля марки Хюндай (Hyundai), І20, державний реєстраційний номер НОМЕР_3 , 2010 року випуску, станом на 19 грудня 2016 року, складає 197158,0 грн. (а.с. 18-32 т.1).

Висновком експерта по результатам проведення судової автотоварознавчої експертизи №3387-19, складеного 23 жовтня 2019 року судовим експертом Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз, встановлено, що середня ринкова вартість автомобіля марки Хюндай (Hyundai), модель I20, тип - загальний легковий хетчбек-В, повна маса 1565 кг., маса без навантаження 1066 кг., категорія В, об`єм двигуна 1396 кб.см., тип пального В, колір червоний, 2010 року випуску (дата першої реєстрації 29.12.2010), станом на 17 листопада 2016 року складала 214652,00 грн. (а.с. 127-135 т.2).

Суду надано письмову розписку від 25 січня 2016 року, за змістом якої ОСОБА_4 отримала від ОСОБА_14 в борг готівкові грошові кошти у сумі 247900,00 гривень, що за курсом еквівалентно 10000,0 доларам США, на придбання автомобіля, які вона зобов`язалася повернути у строк до 25 вересня 2016 року (а.с. 69 т.1).

Також суду надано письмову розписку від 05 лютого 2016 року, відповідно до якої ОСОБА_3 позичив у ОСОБА_5 грошові кошти у сумі 5000,00 доларів США на купівлю автомобіля Хюндай І20, які зобов`язався повернути до 31 грудня 2016 року (а.с. 60 т.1).

Виписи ПАТ «Ощадбанк» від 18.11.2016 року, у період часу з 14 жовтня 2013 року по 19 жовтня 2014 року, ОСОБА_5 у цьому банку мала депозитний вклад на суму 5229,58 доларів США, який закрила за закінченням терміну дії депозитного договору (а.с. 43 т.1).

Згідно ст. ст. 57, 60 Сімейного кодексу України, які встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя з приводу належного їм майна, згідно з якими майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної власності; майно, набуте кожним із подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них.

Основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (ст. 60 СК України).

Частиною 3 статті 65 СК України встановлено, що для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Відповідно до ст. 70 Сімейного кодексу України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини і чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

За змістом ч. 1 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 СК України неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України ( ч. 4 ст. 71 СК України).

Згідно ч. 2 ст. 364 ЦК України якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.

За положеннями ч.ч. 1, 3 статті 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом (ч. 2 ст. 369 ЦК України).

Згідно ст. 370 ЦК України, у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.

Частиною 2 статті 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам, у їх сукупності; враховуючи презумпцію права спільної сумісної власності подружжя; встановивши, що автомобіль Хюндай (Hyundai) І20, державний реєстраційний номер НОМЕР_3 , 2010 року випуску, було придбано під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі та під час спільного проживання, що підтверджується письмовими матеріалами справи та визнається сторонами; враховуючи, що не спростовано презумпцію спільної сумісної власності подружжя на вказаний вище автомобіль, придбання його за спільні кошти сторін, які перебування у шлюбі та підтримували сімейні стосунки майже п"ять років (з 02 вересня 2011 року до липня 2016 року); встановивши, що відповідач продала 17 листопада 2016 року вказаний автомобіль, що є спільною власністю подружжя, без письмової згоди позивача, - колегія приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовної вимоги про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 частини вартості вказаного автомобіля у сумі 64979,00 грн.

Колегія наголошує, що, відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею позовних вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках.

Суд приймає до уваги висновок експерта по результатам проведення судової автотоварознавчої експертизи №3387-19, складений 23 жовтня 2019 року, відповідно до якого середня ринкова вартість автомобіля марки Хюндай (Hyundai), модель I20, тип - загальний легковий хетчбек-В, повна маса 1565 кг., маса без навантаження 1066 кг., категорія В, об`єм двигуна 1396 кб.см., тип пального В, колір червоний, 2010 року випуску (дата першої реєстрації 29.12.2010), станом на 17 листопада 2016 року складала 214652,00 грн. (а.с. 127-135 т.2).

Отже, 1/2 частина вартості вказаного автомобіля, на яку має право позивач (з урахуванням презумпції права спільної власності подружжя та рівності часток), на дату його відчуження дорівнює 107326,0 грн. (214652,00 грн. : 2). Однак, при вирішенні питання щодо задоволення позовної вимоги про "стягнення з відповідача компенсації за відчуження автомобіля в сумі 64979,00 грн.", колегія виходить зі змісту даної позовної вимоги, тому з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню частина вартості спірного автомобіля саме в розмірі 64979,00 грн.

Твердження відповідачки, що продаж спірного автомобіля своєму вітчиму ОСОБА_14 нею здійснено 17 листопада 2016 року за 49900,0 грн. (а.с. 187-188 т.1), - не спростовують наведеного вище висновку апеляційного суду, оскільки продаж автомобіля, який є цінним майном, за суттєво заниженою ціною була здійснена відповідачкою без письмової згоди позивача. Апеляційним судом встановлено, до договір купівлі-продажу спірного автомобіля від 17 листопада 2016 року вчинений відповідачкою не в інтересах сім"ї сторін, оскільки шлюбні відносини сторони остаточно припинили з липня 2016 року, відповідно до наведеного вище рішення Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська від 30 травня 2017 року у цивільній справі №200/22381/16-ц, яке набрало законної сили. Крім того, покупець ОСОБА_14 є вітчимом відповідачки, що підтверджується її особистими поясненнями у судовому засіданні суду апеляційної інстанції і визнано позивачем, та свідчить про заінтересованість ОСОБА_14 у результатах вирішення спору сторін про поділ майна подружжя на користь відповідачки.

Місцевий суд дійшов помилкового висновку про обрання позивачем неналежного способу захисту щодо заявлення вимоги про стягнення з відповідача компенсації частини вартості проданого нею автомобіля, що перебував у спільній сумісній власності подружжя. Крім наведеного вище, колегія звертає увагу, що автівка відчужена відповідачкою без погодження з позивачем, після припинення сімейних відносин; автомобіль, на час розгляду справи, перебуває у володінні нового власника; спірний автомобіль є неподільною річчю, - отже, заявлення позову про стягнення з відповідача частини вартості спірного автомобіля, у даному випадку, є належним способом захисту порушеного права позивача, який відповідає змісту ст. 16 ЦК України.

Крім того, апеляційний суд наголошує, що позивачем, згідно змісту позовної заяви, не заявлено вимогу про стягнення з відповідачки частини вартості виділеного у власність відповідачки наступного спільного рухомого майна подружжя: холодильника марки Самсунг Ноу Фрост, ціною 12000,00 гривень, варочної поверхні марки Бош ціною 8000,0 гривень, духової шафи марки Вайпул ціною 7000,00 гривень, витяжки марки Піраміда ціною 1500,00 гривень, посудомийної машини марки Вайпул ціною 7000,00 гривень.

Позовна вимога про стягнення з відповідачки на користь позивача 2500,00 доларів США є безпідставною та необґрунтованою, тому задоволенню не підлягає. Так, позивачем не доведено твердження, що 2500,00 доларів США, отримані ним від продажу належного йому на праві особистої приватної власності автомобіля "Нива" були витрачені саме на придбання спірного автомобіля Хюндай (Hyundai), модель I20. Докази, що відповідають положення ст.ст. 77 - 80 ЦПК України, на підтвердження такої позиції позивача суду не надані, клопотань про витребування відповідних належних та допустимих доказів судом - не заявлено; відповідачкою наведене твердження позивача не визнано; викладене підтверджується протоколом та звукозаписом судового засідання суду апеляційної інстанції. Суд не приймає до уваги у якості належних доказів пояснення допитаних, як свідки, позивача і його матері ОСОБА_5 , оскільки дані особи є заінтересованими у результатах розгляду справи по суті.

Необгрунтованими, безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню є наступні позовні вимоги: "Виділити на користь ОСОБА_3 1/2 частину заборгованості перед кредитором ОСОБА_5 , визначивши обов`язок ОСОБА_3 сплатити на користь ОСОБА_5 заборгованість за договором позики від 05.02.2016 року у розмірі 2500,00 доларів США; виділити на користь ОСОБА_4 1/2 частину заборгованості перед кредитором ОСОБА_5 , визначивши обов`язок ОСОБА_4 сплатити на користь ОСОБА_5 заборгованість за договором позики від 05.02.2016 року в розмірі 2500,00 доларів США".

Надана позивачем розписка від 05 лютого 2016 року, викладена у простій письмовій формі, відповідно до якої ОСОБА_3 взяв в борг у ОСОБА_5 грошові кошти у сумі 5000,00 доларів США на купівлю автомобіля Хюндай І20, які зобов`язався повернути до 31 грудня 2016 року (а.с. 60 т.1), - не спростовує наведених висновків апеляційного суду, оскільки позивачем не доведено, що вказані кошти у сумі 5000,0 дол. США, які є цінним майном, були витрачені в інтересах сім"ї сторін, зокрема, на придбання спірного автомобіля; більше того, позивачем не доведено факт надання відповідачкою згоди, в тому числі у письмовій формі, на укладення вищезазначеного договору позики.

Надана суду виписка ПАТ «Ощадбанк» від 18.11.2016 року, за період з 14 жовтня 2013 року по 19 жовтня 2014 року, згідно якої ОСОБА_5 мала депозитний вклад на суму 5229,58 доларів США, який закрила за закінченням терміну дії депозитного договору (а.с. 43 т.1), - не доводить факту наявності у ОСОБА_5 , яка є матір"ю позивача та залучена до участі у справі у якості третьої особи, станом на лютий 2016 року, заощаджень на суму 5000,0 дол. США, оскільки закриття депозитного вкладу відбулось у жовтні 2014 року, тобто більше ніж за рік до оформлення вказаної вище боргової розписки від 05 лютого 2016 року.

Пояснення допитаних у якості свідків позивача, його матері ОСОБА_5 , яка є третьою особою у даній справі, - оцінюються апеляційним судом критично та не беруться до уваги, оскільки позивач є безпосередньо зацікавленим у результатах розгляду даної справи, а його мати також має заінтересованість у результатах вирішення спору сторін на користь свого сина.

Місцевим судом обгрунтовано зауважено, що позовні вимоги про визнання за позивачем та відповідачкою обов"язку сплатити певну грошову суду на користь третьої особи не підлягають задоволенню, оскільки позивачем обрано неналежний спосіб захисту щодо встановлення певного обов"язку позивачу на користь третьої особи; крім того, позивачем не надано доказів наявності у нього повноважень на захист інтересів його матері ОСОБА_5 , враховуючи, що ОСОБА_5 позовні вимоги щодо боргових зобов"язань позивача чи відповідачки не заявлені.

Надана відповідачкою розписка від 25 січня 2016 року, викладена у простій письмовій формі, відповідно до якої ОСОБА_4 отримала від ОСОБА_14 (відчима) в борг готівкові кошти у сумі 247900,00 гривень, що за курсом еквівалентно 10000,0 доларам США, на придбання автомобіля, які відповідачка зобов`язалася повернути у строк до 25 вересня 2016 року (а.с. 69 т.1), - не спростовує наведених вище висновків апеляційного суду, оскільки відповідачкою не доведено, що вказані кошти, які є цінним майном, були витрачені в інтересах сім"ї сторін, зокрема, на придбання спірного автомобіля; більше того, відповідачкою не доведено факт надання позивачем згоди, в тому числі у письмовій формі, на укладення вищезазначеного договору позики.

Враховуючи наведене, колегія дійшла висновку про наявність підстав для скасування оскардуваного рішення в частині відмови у стягненні з відповідача на користь позивача частини вартості спірного автомобіля в сумі 64979,00 грн. з постановленням у вказаній частині нового судового рішення про задоволення даної позовної вимоги; в іншій оскаржуваній частині рішення підлягає залишенню без змін.

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія звертає увагу, що рішення місцевого суду оскаржене лише в частині залишених без задоволення позовних вимог, тому справа в іншій частині не переглядається, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України.

За положеннями ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи часткове задоволення судом апеляційної інстанції позовних вимог, з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 також підлягають стягненню судові витрати у вигляді сплаченого позивачем судового збору, пропорційно задоволеній частині позовних вимог, в загальному розмірі 1624,47 грн. (649,79 грн. + 974,68 грн.).

Суд звертає увагу, що, відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином, колегія приходить до висновку про необхідність часткового задоволення апеляційної скарги та часткового скасування рішення місцевого суду з ухваленням у скасованій частині нового судового рішення.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 376, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 27 вересня 2017 року в частині відмови у стягненні з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 вартості частини автомобіля у сумі 64979,00 грн. - скасувати та у скасованій частині ухвалити нове судове рішення.

Стягнути з ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_5 ) на користь ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_6 ) вартість частини автомобіля в розмірі 64979 (шістдесят чотири тисячі дев`ятсот сімдесят дев`ять) грн. 00 коп.

В іншій оскаржуваній частині рішення залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_5 ) на користь ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_6 ) судові витрати в розмірі 1624 (одна тисяча шістсот двадцять чотири) грн. 47 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду.

Головуючий

Судді