ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2477/19 Справа № 214/6838/17 Суддя у 1-й інстанції - Чернова Н. В. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2019 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді: Бондар Я.М.,

суддів: Барильської А.П.,Зубакової В.П.,

секретар судового засідання: Чубіна А.В.

сторони справи:

позивач: ОСОБА_1,

відповідач:Публічне акціонерне товариство «АрселорМіттал Кривий Ріг»,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 24 жовтня 2018 року, ухваленого суддею Черновою Н.В. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області, повний текст судового рішення складено 26 жовтня 2018 року,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «АрселорМіттал Кривий Ріг» ( надалі - ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» ) про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати і середнього заробітку за час затримки розрахунку.

В мотивування заявлених вимог зазначив, що з 1996 року працював на підприємстві ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг». За пропозицію адміністрації підприємства 12 вересня 2012 року звільнений за власним бажанням з виплатою вихідної допомоги, яку ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» нарахував в розмірі 89636,44 грн.

Відповідно табуляграми №23 йому нараховано 89636,44 гривень та утримано аліменти в розмірі 29965, 54 грн., що складає 40,46 % від заробітку, проте за рішенням суду з нього стягнуто аліменти в розмірі ?, тобто 25%. Крім того, вважає що з вихідної допомоги при звільненні підприємство в порушення вимог законодавство провело утримання аліментних платежів. Вважає, що розмір невиплаченої відповідачем суми при звільненні становить 28347,81 гривень. Через несвоєчасно та не в повному обсязі виплачену суму при звільненні, позивач просить суд: стягнути з ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» на його користь не виплачену нараховану йому суму при звільненні в розмірі 28347,81 грн., середній заробіток за період затримки розрахунку за період з 12 вересня 2012 року по 12 листопада 2017 року в сумі 401076,76 грн., середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, судові витрати.

Рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 24 жовтня 2018 року ОСОБА_1 відмовлено в задоволенні позовних вимог.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального законодавства, невідповідність висновків суду обставинам справи, ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог.

В мотивування доводів апеляційної скарги зазначає, що суд помилково застосовує положення ст.233 КЗпП, із зазначенням пропуску строку звернення до суду за захистом порушених прав. Вважає хибним висновок суду про правомірність утримання відповідачем аліментних платежів з коштів отриманих ним при звільненні вважаючи це вихідною допомогою. Також, вважає, що має право на отримання середнього заробітку з урахуванням ст.117 КЗпП за несвоєчасно та не в повному обсязі виплачені при звільненні кошти.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідачПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, як законне та обґрунтоване, на його думку, апеляційну скаргу залишити без задоволення. В мотивування відзиву зазначає, що кошти отримані позивачем при звільненні є компенсаційними виплатами, як заходи соціального захисту, а не вихідною допомогою, тому утримання аліментних платежів та 20% заборгованості по аліментами проведено із дотриманням вимог законодавства.

Заслухавши суддю-доповідача, сторони та їх представників, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Судом встановлено та з матеріалів справи видно, що позивач ОСОБА_1 згідно наказу Публічного акціонерного товариства «АрселорМіттал Крвиий Ріг» №572 від 18.04.2012 року звільнений за власним бажанням на підставі ст.38 КЗпП України (а.с. 55).

Згідно виконавчого листа, виданого Саксганським районним судом м. Кривого Рогу у справі №2-668/11, рішенням суду від 24 травня 2012 року з позивача ОСОБА_1 стягнуто на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання дитини ОСОБА_3 ,ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі ? частку від доходу ( заробітку) починаючи з 16 лютого 2009 року до повноліття дитини (а.с. 4-5).

Сторонам не заперечується та доведено журналом реєстрації заяв працівників, що ОСОБА_1 прийняв рішення про добровільне звільнення з підприємства подавши заяву про звільнення від 29.08.2012 року, в межах програми добровільного звільнення з підприємства в межах положення №572, яким передбачена виплата компенсації, як додаткових заходів соціального захисту працівника при добровільному звільнені. (а.с. 88-89,90-91).

Як видно з табуляграми, виданої на ім'я ОСОБА_1 йому нараховано при звільненні п.119 суму 65000,00 гривень, із зазначенням компенсація при добровільному звільненні з підприємства. За номером 631 містяться відомості утримання в сумі 29965,54 грн.,як аліменти на утримання дітей (а.с.8).

Ухвалюючи рішення про відмову ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» у відповідність із вимогами закону провів утримання із доходу позивача аліментних платежів за місяць у розмірі 25 % та 20% заборгованості за аліментами по виконавчому листу. Оскільки отримані позивачем компенсаційні кошти не відносяться до виплат вихідної допомоги. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд першої інстанції, дійшов висновку про пропуск позивачем строку звернення до суду за захистом порушених прав.

Однак, колегія суддів не може у повному обсязі погодитися із висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

За вимогами ст.ст. 263,264 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності на підставі закону, ;що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для цієї справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний з'ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Проте суд першої інстанції не з'ясував у повній мірі всі обставини, які мають значення для справи, та не виконав усі вимоги цивільного судочинства, у зв'язку із чим рішення в даній справі неможна визнати законним і обґрунтованим.

Спір між сторонами виник з приводу правомірності утримання відповідачем аліментних платежів та заборгованості зі сплати аліментів з компенсаційної виплати проведеної ОСОБА_1 при добровільному звільненні.

У п. 12 Переліку видів доходів, які враховуються при визначенні розміру аліментів на одного з подружжя, дітей, батьків, інших осіб, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №146 від 26.02.1993 року, з наступними змінами та доповненнями визначений перелік виплат, з яких не проводяться утримання, зокрема - вихідна допомога.

Як видно з матеріалів справи, при звільненні ОСОБА_1 на підставі ст. 38 КЗпП України за ініціативою працівника, йому нараховано грошові кошти в розмірі 65 000,00 грн. Дані кошти нараховані у зв'язку з його звільненням в рамках програми добровільного звільнення з підприємства, порядок та умови проведення якої визначені Положенням про додаткові заходи по соціальному захисту працівників при добровільному звільненні з підприємства, що затверджене Наказом «Про додаткові заходи по соціальному захисту працівників при добровільному звільненні з підприємства» №572 від 18.04.2012 року.

Посилання позивача, що нараховані йому при звільненні кошти є вихідною допомогою не узгоджуються із діючим законодавством.

Перелік випадків, в яких виплачується вихідна допомога є виключним та чітко визначений ст. 44 КЗпП України. Як слідує зі змісту вказаної статті КЗпП України, право на отримання працівником вихідної допомоги при звільненні залежить від підстави припинення трудового договору.

Випадки та підстави для виплати вихідної допомоги при звільненні визначені статтею 44 КЗпП України, що при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку.

Оскільки позивач звільнений не з підстав, визначених положеннями ст.44 КЗпП України, тому виплачені йому кошти на виконання Наказу №572 від 18.04.2012 року, яким визначено, що адміністрацією підприємства прийнято рішення про проведення програми добровільного звільнення з підприємства з отриманням грошової компенсації та інших соціальних гарантій для надання матеріальної підтримки працівникам, що висловили бажання приймати участь в даній програмі, не розповсюджуються обмеження на утримання аліментів відповідно до п. 12 Переліку видів доходів №146.

Згідно до п.13 Переліку видів доходів №146 утримання аліментів проводиться з суми заробітку (доходу), що належить особі, яка сплачує аліменти, після утримання з цього заробітку (доходу) податків. Аналогічно ч.1 ст.70 Закону України №606 -XIV- визначено, що розмір відрахувань із заробітної плати та інших доходів боржника враховується із суми, що залишається після утримання податків.

Колегія суддів погоджується із визначеним розміром утримання щомісячних аліментних платежів та суми на погашення заборгованості зі сплати аліментів, утриманих відповідачем на примусове виконання рішення суду.

Статтею 26 Закону України «Про оплату праці» від 24.03.1995 року, з наступними змінами та доповненнями, встановлено, що відрахування із заробітної плати можуть провадитися тільки у випадках, передбачених законодавством.

При кожній виплаті заробітної плати загальний розмір усіх відрахувань не може перевищувати двадцяти відсотків, а у випадках, передбачених законодавством, - п'ятдесяти відсотків заробітної плати, що належить до виплати працівникам.

Обмеження, встановлені частиною другою цієї статті, не поширюються на відрахування із заробітної плати при відбуванні покарання у вигляді виправних робіт і при стягненні аліментів на неповнолітніх дітей. У цих випадках розмір відрахувань із заробітної плати не може перевищувати 70 відсотків».

Аналогічні положення містить ст. 128 КЗпП України.

Частиною 3,4 ст.70 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції, чинний на момент звільнення позивача та виникнення спірних правовідносин зазначено, що із заробітної плати боржника може бути утримано за виконавчими документами до погашення у повному обсязі заборгованості: у разі стягнення аліментів, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю, відшкодування шкоди у зв'язку із втратою годувальника та збитків чи шкоди, заподіяних злочином, - п'ятдесят відсотків.

Розрахунок утримань із заробітної плати Позивача в загальному розмірі 29 965,54 грн був проведений з урахуванням всіх видів заробітної плати, що була нарахована ОСОБА_1 при звільненні 89636,44грн. За відрахуванням компенсації за невикористану відпустку при звільненні в сумі 8951,94грн., з якої утримання аліментів не провадиться.

Розмір податків та зборів, нарахованих та утриманих при звільненні ОСОБА_1 становить всього 14 094,48 грн. ( 13420,06 грн.+674,42 грн.).

Розрахунок сум утриманих аліментів в сумі 29 965,54 грн. не перевищує 50% доходу позивача, згідно розрахунку (89 636,44 грн. - 8 951,94 грн. - 14 094,48 грн.) х 45%.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для проведення утримання обов'язкових щомісячних аліментних платежів та утримання 20% заборгованості по аліментам в рамках виконавчого провадження, оскількипроведені ОСОБА_1 компенсаційні виплати при звільнені не відносяться до виплат, утримання з яких заборонено Постановою КМУ №146 від 26 лютого 1993 року.

Проте, колегія суддів не може погодитися із висновком суду першої інстанціїв частині мотивів відмови ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з підстав пропуску позивачем тримісячного строку, передбаченого ст.233 КЗпП України для захисту порушеного права.

В цій частині вважає доводи апеляційної скарги позивача є такими, що заслуговують на увагу.

Відповідно до частини першої статті 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звернення або з дня видачі трудової книжки.

Згідно з поясненнями, викладеними у пункті 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», встановлені статтями 228, 223 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов'язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Передбачений статтею 233 КЗпП України місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору. Якщо місячний чи тримісячний строк пропущений без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав.

Судом першої інстанції в порушення роз'яснення, викладеного у п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення» №14 від 18 грудня 209 року, в якому визначено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущений без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Права позивача на отримання середнього заробітку у зв'язку із порушенням строку виплати належних працівникові сум при звільненні є похідним правом та виникає лише при доведеності факту неповного остаточного розрахунку. Оскільки судом визнано позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення невиплаченої нарахованої суми 28347,81 грн. при звільненні не доведеними, такими, що не підлягають задоволенню, тому право на отримання середнього заробітку в порядку ст.117 КЗпП України у позивача ОСОБА_1 не виникло, оскільки остаточний розрахунок із позивачем проведений відповідачем у повному обсязі.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду в частині мотивів відмови ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні через пропуск строку звернення до суду з позовом передбаченого ст.233 КЗпП України підлягає зміні на відмову ОСОБА_1 в цій частині позову з підстав не доведення заявлених позовних вимог.

В іншій частині рішення суду, як законне та обґрунтоване, постановлене із дотриманням норм матеріального та процесуального законодавства на підставі достатньо повно встановлених обставин справи підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 24 жовтня 2018 року змінити в частині мотивів відмови ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст судового рішення складений 22 січня 2019 року.

Головуючий:

Судді: