Номер провадження: 22-ц/813/1604/19
Номер справи місцевого суду: 503/1531/17
Головуючий у першій інстанції Сопільняк О. М.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.03.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Таварткіладзе О.М.,

суддів: Заїкіна А.П., Погорєлової С.О.

за участю секретаря судового засідання: Томашевської К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційні скарги Головного управління Держгеокадастру в Одеській області та Слобідської селищної ради Кодимського району Одеської області на рішення Кодимського районного суду Одеської області від 27 серпня 2018 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Слобідської селищної ради Кодимського району Одеської області, Кодимської районної державної адміністрації Одеської області, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання права власності на спадкове майно, визнання права постійного користування земельними ділянками,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до Кодимського районного суду Одеської області з позовом до Слобідської селищної ради Кодимського району Одеської області, Кодимської районної державної адміністрації Одеської області, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання права власності на спадкове майно, визнання права постійного користування земельною ділянкою після смерті батька - ОСОБА_7, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

Рішенням Кодимського районного суду Одеської області від 27 серпня 2018 року позов ОСОБА_2 задоволено у повному обсязі. Визнано за ОСОБА_2 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_7 право власності на: селянське фермерське господарство „Нива", розташоване в смт Слобідка Кодимського району Одеської області; в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_7 на плодові дерева в кількості 134, а саме: горіхи - 111 дерев віком 17 років, яблуня - 20 дерев віком 18 років, груші - 3 дерева віком 12 років, що знаходяться на земельній ділянці площею 44 га. Визнано за ОСОБА_2 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_7 право постійного користування земельною ділянкою площею 44 га, на підставі державного акту на право постійного користування землею серії НОМЕР_1, яка розташована на території Слобідської селищної ради Кодимського району Одеської області за межами селища.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, Головне управління Держгеокадастру в Одеській області та Слобідська селищна рада Кодимського району Одеської області звернулися до суду апеляційної інстанції з апеляційними скаргами, в яких просять рішення Кодимського районного суду Одеської області від 27 серпня 2018 року скасувати та ухвалити нове, яким відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню на таких підставах.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є:

1)неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2)недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими;

3)невідповідність висновків, викладених у рішенні суду обставинам справи;

4)порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи та у випадках встановлених ч. 3 цієї статті.

Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права, з дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Задовольняючи позов, визнаючи за ОСОБА_2 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_7 право власності на: селянське фермерське господарство „Нива", розташоване в смт Слобідка Кодимського району Одеської області; в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_7 на плодові дерева в кількості 134, а саме: горіхи - 111 дерев віком 17 років, яблуня - 20 дерев віком 18 років, груші - 3 дерева віком 12 років, що знаходяться на земельній ділянці площею 44 га., визнаючи за ОСОБА_2 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_7 право постійного користування земельною ділянкою площею 44 га, на підставі державного акту на право постійного користування землею серії НОМЕР_1, яка розташована на території Слобідської селищної ради Кодимського району Одеської області за межами селища, суд першої інстанції виходив з того, що:

-при зверненні до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті спадкодавця, він отримав відмову у цьому, оскільки право користування земельною ділянкою, що виникло на підставі державного акту на право користування земельною ділянкою, не входить до складу спадщини що надає позивачу, як спадкоємцю право на судовий захист;

- серед підстав припинення права користування земельною ділянкою (стаття 141 ЗК України), смерть особи-користувача земельної ділянки не передбачена;

-підприємство є єдиним майновим комплексом, що використовується для здійснення підприємницької діяльності. До складу підприємства як єдиного майнового комплексу входять усі види майна, призначені для його діяльності, включаючи земельні ділянки, будівлі, споруди, устаткування, інвентар, сировину, продукцію, права вимоги, борги, а також право на торговельну марку або інше позначення та інші права, якщо інше не встановлено договором або законом;

-позивач прийняв спадщину після смерті ОСОБА_7 і тим самим набув право власності (користування) на спадкове майно: селянське фермерське господарство „Нива" в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_7; право постійного користування земельною ділянкою площею 44 га, на підставі державного акту на право постійного користування землею серії НОМЕР_1, яка розташована на території Слобідської селищної ради Кодимського району Одеської області за межами селища; на плодові дерева в кількості 134, а саме: горіхи - 111 дерев віком 17 років, яблуня -20 дерев віком 18 років, груші -3 дерева віком 12 років, що знаходяться на земельній ділянці площею 44 га.

Проте погодитися з такими висновками суду першої інстанції не можна.

Судом встановлено, що:

- на підставі державного акту на право користування землею серії НОМЕР_1, на території Слобідської селищної ради Кодимського району Одеської області на підставі рішення Слобідської селищної ради Кодимського району Одеської області від 16 вересня 1992 року ОСОБА_7 виділено у постійне користування земельну ділянку площею 44 га. для організації селянського (фермерського) господарства;

- 18.11.1992 року Кодимською районною адміністрацією зареєстровано Статут СФГ «Нива», створненого ОСОБА_7. В подальшому статут СФГ «Нива» перереєстрований 18.02.2002 року (а. с. 14);

- ОСОБА_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року, що пітверджується свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2, виданого 14 квітня 2003 року Слобідською селищною радою Кодимського району Одеської області, актовий запис №24 (а.с.10);

- позивач є спадкоємцем за законом як син спадкодавця (свідоцтво про народження серії НОМЕР_3, виданого 16 листопада 1982 року Слобідською селищною радою, згідно якого, батьком народженого ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_2 є ОСОБА_7, актовий запис №44, (а.с.9);

- інші спадкоємці, які мали право на спадкування за законом - відповідачі по справі ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 - від спадщини відмовилися, надавши відповідні заяви за межами строку, визначеного законом.

Проте факт прийняття спадщини позивачем після смерті батька ОСОБА_7 учасниками справи та іншими особами не оспорювався.

В загальному розумінні спадкуванням є перехід до спадкоємців прав та обов'язків, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до п. п. 4, 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України 2003 року, даний Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Правила книги шостої Цивільного кодексу України застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом.

Враховуючи обставини справи та прийняття позивачем спадщини у встановлений законом строк після смерті батька, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року, а також приймаючи до уваги, що діючий ЦК України набрав чинності з 01.01.2004 року, колегія суддів вважає, що правовідносини, які склалися між сторонами щодо спадщини, врегульовані ЦК УРСР 1963 року.

Можливість одержання громадянами України у власність земельних ділянок для ведення селянського (фермерського) господарства передбачена ст. 14 Закону України «Про власність» в редакції, що діяла на час відкриття спадщини.

Відповідно до статті 116 ЗК України, громадяни та юридичні особи набувають право власності та право користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Правовою підставою набуття права власності та права користування на землю згідно зі статтями 116, 118 ЗК України є рішення органу виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Відповідно до частини першої статті 125 ЗК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації.

Згідно із частиною першою статті 126 ЗК України право власності на земельну ділянку посвідчується державними актами, форми яких затверджуються Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до статті 131 ЗК України громадяни та юридичні особи України, а також територіальні громади та держава мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі міни, ренти, дарування, успадкування та інших цивільно-правових угод. Укладення таких угод здійснюється відповідно до ЦК України з урахуванням вимог цього Кодексу.

Закон України «Про фермерське господарство» 1991 року, який діяв на час відкриття спадщини ІНФОРМАЦІЯ_1 року, у ч. ч. 1, 2 ст. 16 передбачав, що у власності осіб, які ведуть селянське (фермерське) господарство, можуть бути земля, жилі будинки, квартири, предмети особистого користування, предмети домашнього господарства, продуктивна і робоча худоба, птиця, бджолосім'ї, посіви та посадки сільськогосподарських культур і насадження на земельній ділянці, засоби виробництва, вироблена продукція і доходи від її реалізації, транспортні засоби, кошти, акції, інші цінні папери, а також інше майно споживчого і виробничого призначення для ведення селянського (фермерського) господарства і заняття підсобними промислами. Майно цих осіб належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не передбачено угодою між ними.

Згідно зет. 19 Закону України «Про фермерське господарство» 1991 року успадкування землі і майна селянського (фермерського) господарства здійснюється відповідно до земельного та цивільного законодавства України.

ЦК УРСР 1963 року в редакції, яка діяла на час відкриття спадщини не передбачав можливості успадкування майна належного юридичній особі і набуття останньою статусу спадкодавця в розумінні розділу VII ЦКУРСР 1963 року.

Згідно з частиною 1 статті 92 ЗК України (у редакції чинній на час виникнення спірних відносин) право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановленого строку. Зі змісту частини другої статті 92 ЗК України вбачається, що передача земельної ділянки у постійне користування громадянам не передбачена. Пунктом 6 Перехідних положень ЗК України визначалось, що громадяни та юридичні особи, які мають у постійному користуванні земельні ділянки, але за цим Кодексом не можуть мати їх на такому праві, повинні до 1 січня 2005 року переоформити у встановленому порядку право власності або право оренди на них.

Отже, земельні ділянки, надані громадянам або юридичним особам у постійне користування, перебувають у власності держави або у власності територіальної громади до переоформлення у встановленому порядку та отримання у власність чи користування.

Аналіз зазначених норм законодавства та обставин встановлених у справі, свідчить про те, що право користування земельною ділянкою, що виникло в особи на підставі державного акта на право користування земельною ділянкою, не входить до складу спадщини і припиняється зі смертю особи, якій належало таке право.

В матеріалах справи взагалі відсутні докази або обгрунтовані посилання про набуття ОСОБА_7 у власність спірної земельної ділянки площею 44 га.

При таких обставинах у суду першої інстанції не було підстав для набуття висновку, що:

-до складу спадщини, яка відкрилась після смерті ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_1 року увійшла земельна ділянка площею 44 га;

-ОСОБА_2 набув в порядку спадщини право власності на земельну ділянку площею 44 га. після смерті батька ОСОБА_7

Крім того, відповідно до Статуту СФГ «Нива», перереєстрованого 18.11.2002 року статутний фонд СФГ «Нива» становить 600 грн. (п. 4.7).

Відомості про пердачу у статутний фонд підприємства іншого майна в матеріалах справи відсутні.

Зі змісту позовних вимог вбачається, що позивач заявив вимоги про визнання права власності на фермерське господарство, як юридичну особу в порядку спадкування.

Однак в матеріалах справи відсутні будь-які належні і достатні докази про отримання правовстановлюючих документів на СФГ «Нива», як на цілісний майновий комплекс, що перешкоджає успадкуванню даної юридичної особи, як на об'єкт спадщини.

При таких обставинах, висновок суду першої інстанції про визнання за позивачем в порядку спадкування після смерті ОСОБА_7 права власності на СФГ «Нива», як на самостійний об'єкт спадщини є помилковим.

Також суд першої інстанції визнав право власності за ОСОБА_2 на плодові дерева в кількості 134 одиниць віком від 17 до 18 років станом на час ухвалення рішення, які розташовані на земельній ділянці ФГ «Нива».

Пред'являючи уточнений позов ОСОБА_2 посилався на те, що відповідно до акту обстеження земельної ділянки, яка перебуває у постійному користуванні ФГ «Нива» від 16.03.2018 року встановлено, що на даній земельній ділянці знаходяться висаджені членами фермерського господарства плодові дерева у кількості 134 одиниць, в тому числі горіхи - 111 дерев віком 17 років, яблуні - 20 дерев віком 18 років; груші - 3 дерева віком 17 років.

Згідно з частиною першою статті 78 ЗК України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками.

Відповідно до статті 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки, виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Згідно з положеннями частини другої статті 22 та статті 19 ЗК України, багаторічні насадження це різновид сільськогосподарських угідь, що відносяться до земель сільськогосподарського призначення.

Відповідно до частини другої статті 79 ЗК України, право власності на земельну ділянку поширюється в її межах на поверхневий (ґрунтовий) шар, а також на водні об'єкти, ліси і багаторічні насадження, які на ній знаходяться.

Згідно з частиною третьою статті 373 ЦК України право власності на земельну ділянку поширюється на поверхневий (ґрунтовий) шар у межах ділянки, на водні об'єкти, ліси, багаторічні насадження, які на ній знаходяться, також на простір, що є над і під поверхнею ділянки, висотою та глибиною, які необхідні для зведення житлових, виробничих та інших будівель і споруд.

Враховуючи викладене, багаторічні насадження не можуть розглядатися, як окремий об'єкт права власності без земельної ділянки, на якій вони знаходяться, оскільки є складовою частиною земельної ділянки.

Сам по собі факт перебування багаторічних насаджень на балансі підприємства не може вважатись підтвердженням права власності на ці насадження, оскільки баланс підприємства (організації) є формою бухгалтерського обліку, визначення складу і вартості і за відсутності правовстановлюючих документів не свідчить про знаходження майна у власності (володінні) підприємства (організації).

На це вказує і правова позиція, викладена у постанові Верховного Суду України 25 лютого 2015 року у справі № 6-14цс14.

Обгрунтовуючи заявлені вимоги про визнання права власності на багаторічні насадження в порядку спадкування після смерті ОСОБА_7 позивач зазначив у позові про те, що вказані дерева були висаджені учасниками СФГ «Нива», не надавши при цьому правовстановлюючих документів на СФГ «Нива», як на цілісний майновий комплекс та не довівши документальними доказами про належність права власності на вказані дерева спадкодавця ОСОБА_7

При таких обставинах у суду першої інстанції не було підстав для задовлення завлених вимог в частині визнання за позивачем права власності на багаторічні насадження в порядку спадкування після смерті ОСОБА_7

Враховуючи наведене, апеляційні скарги Головного управління Держгеокадастру в Одеській області та Слобідської селищної ради Кодимського району Одеської області підялгають частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції - скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2 про визнання права власності в порядку спадкування на селянське фермерське господарство „Нива", на багаторічні насадження, про право постійного користування земельною ділянкою площею 44 га.

У відповідності до ст. 141 ч. 13 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З урахуванням ухвалення апеляційним судом нового судового рішення про відмову у задоволенні позову, з позивача на користь Головного управління Держгеокадастру в Одеській області та Слобідської селищної ради Кодимського району Одеської області підлягає відшкодуванню судовий збір сплачений апелянтами за подання ними апеляційних скарг в сумі по 1920 грн. на користь кожного.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 383 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги Головного управління Держгеокадастру в Одеській області та Слобідської селищної ради Кодимського району Одеської області - задовольнити частково.

Рішення Кодимського районного суду Одеської області від 27 серпня 2018 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2 до Слобідської селищної ради Кодимського району Одеської області, Кодимської районної державної адміністрації Одеської області, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання права власності на спадкове майно, визнання права постійного користування земельними ділянками.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Слобідської селищної ради Кодимського району Одеської області судовий збір за подання апеляційної скарги в сумі 1920 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Головного управління Держгеокадастру в Одеській області судовий збір за подання апеляційної скарги в сумі 1920 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 09.04.2019 року.

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді: А.П. Заїкін

С.О. Погорєлова