ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 червня 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Макарова М.О.

суддів - Демченко Е.Л., Куценко Т.Р.

розглянувши в порядку спрощеного письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 29 березня 2019 року про забезпечення позову по справі за позовом ОСОБА_2 до акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль», ОСОБА_1 , треті особи - товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Укрфінанс груп», публічне акціонерне товариство «ОКСІ Банк», Управління - служба у справах дітей Соборної районної у м. Дніпрі ради про визнання недійсним пункту кредитного договору та визнання припиненими належним виконанням правовідносин за кредитним договором,-

В С Т А Н О В И Л А :

У травні 2017 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зустрічним позовом до акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль», ОСОБА_1 .

З метою забезпечення вказаного позову, позивачка подала до суду заяву про забезпечення позову, в якій просила накласти арешт та встановити заборону на відчуження квартири АДРЕСА_3 , встановити заборону на виселення ОСОБА_2 та її неповнолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з вказаної квартири та встановити заборону на доступ та вселення до вищевказаної квартири будь-яких осіб, у тому числі, і ОСОБА_1 чи уповноважених нею осіб та передати незаінтересованій особі ОСББ «Дніпровські Вежі» на відповідальне зберігання квартиру АДРЕСА_3 .

Вказана заява обґрунтована тим, що АТ «Райффайзен Банк Аваль», зловживаючи своїми правами за кредитним договором вчинив через приватного нотаріуса КМНО Немм О.В. виконавчий напис щодо стягнення заборгованості за кредитним договором. В подальшому банк здійснив переуступку прав вимоги, у зв`язку з чим ОСОБА_1 стала новим кредитором. 14.03.2019р. позивачка дізналася про те, що ОСОБА_1 зареєструвала за собою право власності на квартиру позивачки на підставі договору іпотеки. Також 14.03.2019р. позивачці було запропоновано добровільно звільнити квартиру, де вона мешкає зі своєю донькою. Враховуючи наявність спору між сторонами та вчинення відповідачкою ОСОБА_1 незаконних дій спрямованих на переоформлення права власності на квартиру АДРЕСА_3 , позивачка просила вжити вказані заходи забезпечення позову.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 29 березня 2019 року вказану заяву ОСОБА_2 задоволено частково, а саме, накладено арешт та заборону відчуження квартири АДРЕСА_3 ; накладено заборону на виселення ОСОБА_2 та її неповнолітньої доньки із спірної квартири. В задоволенні іншої частини вимог заяви про вжиття заходів забезпечення позову - відмовлено.

Задовольняючи частково заяву про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами дійсно виник спір, який на сьогоднішній день в судовому порядку не вирішений, враховуючи предмет спору (визнання припиненим належним виконанням правовідносин за кредитним договором, в забезпечення виконання умов якого був укладений договір іпотеки, на підставі якого відповідачка ОСОБА_1 перереєструвала за собою право власності на квартиру АДРЕСА_3 ), а також надані позивачкою в обґрунтування заяви про вжиття заходів забезпечення позову докази, суд вважав за можливе накладення арешту та встановлення заборони на відчуження квартири АДРЕСА_3 . Крім того, суд вважав за можливе накласти заборону на виселення ОСОБА_2 та її неповнолітньої доньки ОСОБА_3 , із спірної квартири, оскільки невжиття цих заходів може істотно ускладнити ефективний захист прав та інтересів позивачки, за захистом яких вона звернулася до суду. Між тим, що стосується заборони на доступ та вселення до вказаної квартири будь-яких осіб, у тому числі, і ОСОБА_1 , чи уповноважених нею осіб та передачі на відповідальне зберігання квартири, то в цій частині вимог суд першої інстанції відмовив, оскільки заява не містить обґрунтування необхідності обрання саме таких видів забезпечення позову, а вжиття додаткових заходів забезпечення позову (без належного обґрунтування їх застосування) не є доцільним.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просила вказану ухвалу скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні заяви ОСОБА_2 про забезпечення позову відмовити в повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що накладення арешту, заборони відчуження квартири та заборони виселення порушує її майнові права.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями встановленими цією главою.

Для цілей цього кодексу малозначними справами є: справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України).

Згідно з ч. 13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Отже, враховуючи викладене апеляційна скарга ОСОБА_1 на ухвалу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 29 березня 2019 року про забезпечення позову підлягає розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи та без їх виклику як малозначна.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, з наступних підстав.

Задовольняючи частково заяву позивачки про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду. Крім того, забезпечення позову у вигляді накладення арешту та встановлення заборони на відчуження квартири АДРЕСА_3 , а також заборона на виселення ОСОБА_2 та її неповнолітньої доньки із спірної квартири, є відповідними предмету позову та їх невжиття може істотно ускладнити ефективний захист прав та інтересів позивачки, за захистом яких вона звернулася до суду.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що між сторонами виник спір та існує загроза утруднення виконання можливого рішення суду, а тому є підстави для частково забезпечення позову.

Однак, колегія судді не може погодитись з висновком суду першої інстанції в частині накладення арешту на спірну квартиру, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

У п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» роз`яснено, що суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Отже, забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. При вирішенні питання щодо наявності або відсутності підстав для застосування заходів забезпечення позову судом, між іншим, підлягають встановленню: наявність або відсутність спору, наявність або відсутність реальної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовними вимогам, співмірність заявлених позовних вимог до майна, яким заявник просив забезпечити позов.

Крім того, відповідно до ч.1 та 2 ст. 152 ЦПК України позов забезпечується: 1) накладенням арешту на майно або грошові кошти, що належать відповідачеві і знаходяться у нього або в інших осіб; 2) забороною вчиняти певні дії; 3) встановленням обов`язку вчинити певні дії; 4) забороною іншим особам здійснювати платежі або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; 5) зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; 6) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; 7) передачею речі, яка є предметом спору, на зберігання іншим особам.

У разі необхідності судом можуть бути застосовані інші види забезпечення позову. Суд може застосувати кілька видів забезпечення позову.

Згідно ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна полягає у проведенні його опису, оголошенні заборони розпоряджатися ним, а у разі потреби - в обмеженні права користування майном, здійсненні опечатування або вилученні його у боржника та переданні на зберігання іншим особам, про що зазначається в акті опису. Види, обсяги і строк обмеження встановлюються державним виконавцем у кожному конкретному випадку з урахуванням властивостей майна, його значення для власника чи володільця, необхідності використання та інших обставин.

Тобто, арешт є найбільш обтяжливим заходом, який підлягає примусовому виконанню органами державної виконавчої служби, відповідно до Інструкції з організації примусового виконання рішень, та полягає у проведенні опису, оголошенні заборони розпоряджатися, а в разі потреби обмеженні права користування майном.

З копії позовної заяви вбачається, що ОСОБА_2 заявила вимоги про визнання недійсним п. 3.2 Кредитного договору від 10 грудня 2014 року внаслідок арифметичної помилки при визначені розміру заборгованості станом на 10 грудня 2014 року за попереднім кредитним договором від 15 серпня 2006 року та визнати припиненим належним виконанням правовідношення за вказаним кредитним договором.

Однак, у своїй заяві про забезпечення позову позивачка не обґрунтувала та не навела правових підстав для вжиття заходів забезпечення позову, саме шляхом накладення арешту. А тому, колегія суддів вважає, що обраний вид забезпечення позову у вигляді накладення арешту на квартиру є неспівмірним із заявленими позивачкою вимогами, оскільки накладення арешту на спірне майно призведе до неможливості його використання за цільовим призначенням.

З огляду на зазначене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, а ухвалу суду скасувати в частині накладення арешту на квартиру та в задоволенні заяви про забезпечення позову в цій частині відмовити.

Доводи апелянта в скарзі не спростовують обґрунтованих висновків суду про наявність підстав для забезпечення позову в частині встановлення заборони на відчуження квартири АДРЕСА_3 , а також заборона на виселення ОСОБА_2 та її неповнолітньої доньки із спірної квартири, оскільки між сторонами виник спір та існує загроза утруднення виконання можливого рішення суду. Крім того, колегія суддів вважає, що обрані заходи є цілком співмірними із заявленими позовними вимогами, оскільки між сторонами дійсно існує спір про визнання недійсним кредитного договору, визнання припиненим належним виконанням правовідносин за вказаним договором та в зв`язку із цим встановлення відсутності у ОСОБА_1 прав за зобов`язанням по кредитному договору.

А тому, враховуючи наявність спору та обставин, які можуть утруднити або зробити неможливим виконання судового рішення в разі задоволення позовних вимог, суд першої інстанції вірно вирішив питання забезпечення позову шляхом заборони на відчуження квартири АДРЕСА_3 , а також заборони на виселення ОСОБА_2 та її неповнолітньої доньки із спірної квартири.

Колегією суддів не встановлено будь-яких обставин, які б свідчили про невідповідність вжитих заходів дійсним обставинам справи, а тому суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку саме про необхідність часткового вжиття заходів забезпечення позову.

При цьому, колегія суддів зауважує, що у разі, якщо потреба в забезпеченні позову з тих чи інших причин відпаде або зміняться обставини, що зумовили його застосування, сторони у справі не позбавлені права звернутись до суду першої інстанції з питання скасування заходів забезпечення позову.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржувана ухвала в частині накладення арешту на нерухомість підлягає скасуванню, а в іншій частині залишенню без змін, як така, що відповідає вимогам процесуального закону.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 376 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Ухвалу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 29 березня 2019 року - скасувати в частині накладення арешту на квартиру АДРЕСА_3 .

В задоволенні заяви ОСОБА_2 про забезпечення позову, шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_3 - відмовити.

В іншій частині ухвалу суду залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови виготовлений 14 червня 2019 року.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді Е.Л. Демченко

Т.Р. Куценко