Справа № 457/18/14-ц Головуючий у 1 інстанції: Василюк Т.В.
Провадження № 22-ц/811/1875/18 Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 лютого 2019 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Крайник Н.П., Цяцяка Р.П.

секретаря: Куцика І.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2, представника ОСОБА_3, на заочне рішення Трускавецького міського суду Львівської області від 02 квітня 2014 року, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_4 звернулася з позовом до ОСОБА_3 про стягнення коштів на утримання неповнолітньої дитини у розмірі 2000.00 грн., щомісячно, до досягнення дитиною повноліття.

В обгрунтування позову покликалась на те, що перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який рішенням суду від 06.04.2012 року розірвано, від якого у них народилася донька, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка проживає з позивачкою, на утримання якої позивачка щомісячно витрачає приблизно 2000.00 грн. Стверджувала, що відповідач дитиною не цікавиться, матеріально їй не допомагає, хоча інших утриманців немає, тривалий час проживає та працює за кордоном, має нерегулярний та мінливий дохід.

Оскаржуваним заочним рішенням позов задоволено, вирішено стягувати з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_4 аліменти в твердій грошовій сумі в розмірі 2 000 грн. щомісячно на утримання неповнолітньої, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, стягнення аліментів розпочати з 02.01.2014 року і проводити до повноліття дитини. Рішення в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць допущено до негайного виконання. Вирішено питання судових витрат.

Ухвалою Трускавецького міського суду Львівської області від 03 липня 2018 року заяву ОСОБА_2, представника ОСОБА_3, про перегляд заочного рішення Трускавецького міського суду Львівської області від 02 квітня 2014 року залишено без задоволення.

Заочне рішення оскаржив ОСОБА_2, представник ОСОБА_3, просить оскаржуване рішення скасувати і ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги, покликаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, та на порушення норм матеріального і процесуального права. В апеляційній скарзі, зазначає, що відповідач до недавнього часу перебував за межами України, а відтак не отримував викликів до суду та копії заочного рішення. Вважає твердження позивачки про її щомісячні витрати на утримання дитини в сумі приблизно 2000 грн. нічим не підтвердженими. Також вказує, що відповідач допомагав позивачці в утриманні доньки, перебуваючи за межами України, надсилав грошові перекази на її ім'я та передавав кошти готівкою. Просить скасувати оскаржуване рішення суду.

Заслухавши суддю - доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення виходячи з наступного.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_4, суд першої інстанції, враховуючи потреби дитини, наявність у відповідача обов'язку по утриманню дитини, дійшов висновку про те, що з відповідача слід стягувати щомісячно на користь позивачки 2000.00 грн. на утримання дитини до досягнення нею повноліття, оскільки такий розмір аліментів, на думку суду, буде достатнім для забезпечення повноцінного розвитку та належних умов проживання дитини.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду з огляду на наступне.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України №789Х11 від 27.02.1991 р. та набула чинності для України 27.09.1991 р., держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до ст. 180 СК України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України "Про охорону дитинства" виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

За приписами зазначених правових норм на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини, отже, і витрати на утримання дитини (забезпечення умов життя) також мають бути однаковими.

Частинами 1-3 ст. 181 СК України, в редакції чинній на момент спірних правовідносин, передбачено, що способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

За правовою природою аліментні зобов'язання - це періодичні платежі, які платник аліментів зобов'язаний сплачувати щомісячно, з метою матеріального утримання дитини.

Відповідно до ст. 184 СК України передбачає, що якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону.

Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Частина 2 ст. 182 СК України, чинна на момент виникнення спірних правовідносин, передбачала, що мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

У подальшому, Законом України №2037-У111 від 17.05.2017 року внесено доповнення до статті 182 СК України, яку доповнено пунктом 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; та пунктом 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого та рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів.

Вищезгаданим законом внесено зміни до ч.2 ст. 182 СК України і встановлено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Тобто, законодавство, чинне на момент виникнення спірних правовідносин, передбачало, що мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитину відповідного віку.

Аналогічні роз'яснення містить п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів".

Матеріалами справи підтверджується, що 20 квітня 2001 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 було зареєстровано шлюб, який розірвано 06.04.2012 року, що підтверджується рішенням Трускавецького міського суду Львівської області від 06.04.2012 року.

З копії свідоцтва про народження вбачається, що ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, є донькою ОСОБА_4 та ОСОБА_3, які записані батьками у свідоцтві про народження, виданому 30.05. 2001 року (серія НОМЕР_1).

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач ОСОБА_3 кошти на утримання малолітньої доньки добровільно не надає, не виконує батьківського обов'язку по матеріальному утриманню доньки, яка таких коштів потребує.

Матеріалами справи безспірно встановлено і цього не заперечував відповідач, що він протягом тривалого часу проживає за межами України, в Ізраїлі, малолітня донька проживає разом з матір`ю.

Враховуючи потреби дитини, визначений законом мінімальний розмір аліментів, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції про стягнення аліментів в розмірі 2000.00 грн., оскільки батько дитини є особою молодого віку, працездатний, будь-яких протипоказань до роботи немає, крім того, ні судом першої інстанції, ні судом апеляційної інстанції не встановлено наявності об'єктивних обставин, які б перешкоджали отриманню відповідачем постійних доходів, щоб забезпечити належне виконання ним обов'язку з матеріального утримання своєї на той час малолітньої доньки.

А відтак, зважаючи на рівність обов`язків батьків щодо матеріального утримання дитини, а також встановлений Законом України «Про Державний бюджет України на 2014 рік» прожитковий мінімум для дітей відповідного віку, який батьки повинні забезпечити дитині, потреби дитини, матеріальне становище батька дитини, колегія суддів з врахуванням положень ч. 2 ст. 182 СК України приходить до висновку, що розмір аліментів, який підлягає стягненню з відповідача, відповідає встановленим обставинам справи.

Зважаючи на те, що аліменти - це платіж, спрямований саме на утримання дитини, який повинен бути достатнім для цього, разом з тим, він повинен бути співрозмірним з урахуванням мети аліментного зобов'язання, яке є в обох із батьків, і має бути рівним, та покликаний захистити інтереси дитини в коштах у розмірі, необхідному для її життєдіяльності, збереження достойного рівня життя, який мала дитина до виникнення спору про стягнення аліментів, і який необхідний для її фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку, її гармонійного розвитку, з врахуванням визначеного законом розміру прожиткового мінімуму на дитини, її потреб, зважаючи на обов»язок обох батьків брати участь в матеріальному утриманні дитини, враховуючи відсутність будь - яких протипоказань для працевлаштування відповідача, в тому числі і на високооплачувану роботу для поліпшення його матеріального стану, колегія суддів вважає, що визначений судом першої інстанції розмір аліментів забезпечить найбільш необхідні потреби дитини, належні умови проживання дитини, і при цьому дитина сторін буде захищеною та буде отримувати матеріальне утримання від батька, що гарантовано як нормами національного, так і нормами міжнародного законодавства, які наведено вище.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивачкою не надано доказів на підтвердження понесення нею щомісячно витрат на дитину приблизно 2000.00 грн. та не зазначено, на які потреби дитини витрачається саме така сума, не спростовують висновків суду першої інстанції про потребу дитини у цих коштах для її гармонійного, повноцінного розвитку та належних умов проживання дитини, для її фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку.

Заперечуючи щодо стягнення аліментів у розмірі 2000.00 грн., апелянт в апеляційній скарзі покликається на те, що він добровільно сплачує аліменти на доньку, що підтверджується, зокрема, банківськими чеками та квитанціями, грошовими переказами на ім'я колишньої дружини.

Матеріали цивільної справи дійсно містять інформацію про те, що ОСОБА_3 тривалий час проживає в Ізраїлі, ним неодноразово перераховувались кошти на ім'я ОСОБА_4, однак такі не є щомісячними, постійними платежами, такі перераховувались, в основному, після ухвалення судом оскаржуваного рішення, під час переказу таких коштів не зазначено їхнє цільове призначення, чи такі пересилались саме на утримання доньки чи за іншим цільовим призначенням.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, які є достатньо мотивовані.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки оскаржуване рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_2, представника ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Заочне рішення Трускавецького міського суду Львівської області від 02 квітня 2014 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 14.02.2019 року.

Головуючий: Шеремета Н.О.

Судді: Крайник Н.П.

Цяцяк Р.П.