Головуючий у І інстанції Коренюк А.М.
Провадження №22-ц/824/1289/2019 Доповідач у ІІ інстанції Матвієнко Ю.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 січня 2019 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді: Матвієнко Ю.О.,

суддів: Іванової І.В., Мельника Я.С.,

при секретарі: Шуляку Д.О.,

розглянувшиу відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 10 жовтня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про спростування недостовірної інформації, захист честі, гідності та ділової репутації, відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про спростування недостовірної інформації, захист честі, гідності та ділової репутації, відшкодування моральної шкоди та просив про його задоволення, посилаючись на те, що 08 червня 2015 року під час слухання в Дарницькому районному суді м. Києва цивільної справи за його позовом до ОСОБА_3 про визначення місця проживання малолітньої дочки ОСОБА_5 відповідачка заявила суду, що він «є людиною, яка вживає наркотики», «він не людина», що він «не має права виховувати дитину», «вчиняв насильницькі дії», «має сім»ю в Броварах», «вигнав старшу дочку надвір», «душив відповідачку разом зі своїм товаришем ОСОБА_6.». Окрім того 01 липня 2015 року в Апеляційному суді м. Києва під час розгляду апеляційної скарги ОСОБА_3 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 05 березня 2015 року, ОСОБА_3 заявила, що він - батько дитини - «наркоман», «на очах у власної дитини душив її», «власний батько виганяє дітей з квартири, забираючи абсолютно все майно», «ОСОБА_2 живе в Броварах, у нього інша сім»я, на Ахматової він просто приходить, щоб побити мене, пограбувати, зробити там дебоші, які потрібно, всіх тримати в страху і уїхати назад», «він (позивач) вигнав старшу дочку», замість того, щоб помагати, він (позивач) судами гроші видирає», він (позивач) скрипку у дитини украв», «він (позивач) украв документи», «ОСОБА_2 приходив, він бив, він душив при дитині мене», «він (позивач) психічно хворий», «він (позивач) наркоман».

Вищевказана поширена у судових засіданнях інформація порочить честь, гідність та ділову репутацію ОСОБА_2, в зв'язку із чим він просив визнати її недостовірною та зобов»язати ОСОБА_3 у строк не більше трьох робочих днів, починаючи з дня набрання чинності рішенням суду у зазначеній справі, спростувати поширені нею недостовірні відомості шляхом особистого подання до Дарницького районного суду м. Києва судді Парамонову М.Л. та судді Апеляційного суду м. Києва Музичко С.Г. письмової заяви про те, що вона в судових засіданнях поширила про ОСОБА_2 недостовірну інформацію.

Також позивач, посилаючись на те, що вислови відповідача в судових засіданнях порочать його честь, гідність та репутацію, підривають його авторитет, завдають моральних страждань, просив стягнути з відповідача на свою користь 15 000 грн. завданої йому моральної шкоди.

Заочним рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 10 жовтня 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, позивач подав на нього апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення судом норм матеріального права, просив заочне рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити по справі нове рішення про задоволення його позову в частині визнання інформації недостовірною та відшкодування моральної шкоди.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_2 подану апеляційну скаргу підтримав та просив про її задоволення з викладених у ній підстав.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду - без змін, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно вимог ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_2 про визнання інформації недостовірною та її спростування, суд першої інстанції виходив з його необґрунтованості та недоведеності, і колегія суддів погоджується з такими висновками суду, виходячи з наступного.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України).

Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України).

Зміст цивільно-правового захисту честі, гідності та ділової репутації становлять правовідносини, за яких морально потерпіла сторона наділяється правом вимагати через суд спростування відомостей, які порочать її честь, гідність та ділову репутацію, а друга сторона, яка такі відомості поширила, зобов'язана дати спростування, якщо не доведе, що відомості відповідають дійсності.

Конституцією України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань (стаття 34). Разом з тим відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов'язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.

У зв'язку з цим статтею 32 Конституції України передбачено судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї. Ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією. Не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

З матеріалів справи вбачається і це встановлено судом, що інформація, спростування якої вимагає позивач, є результатом участі відповідачки в судовому засіданні по розгляду цивільної справи, в якому безпосередньо приймав участь позивач, й з точки зору сприймання ним цих подій і поширених відповідачкою в залі судового засідання із застосуванням таких мовних засобів відомостей, свідчить про те, що розповсюджена інформація є оціночними судженнями, не виходила за межі судового засідання, не була доступною для сторонніх. Так, ці судження не висвітлені на будь-яких інформаційних носіях, доступних для загального (необмеженого) кола людей. При цьому, доказів тому, що відповідачка розповсюджувала оспорювану інформацію поза межами судового засідання, матеріали справи не містять, в зв'язку із чим обґрунтованим є висновок суду про недоведеність позивачем факту розповсюдження відносно нього відповідачем недостовірної інформації поза межами судового засідання.

Не підлягають розгляду судами позови про захист гідності, честі чи ділової репутації, приниження яких відбулося внаслідок давання показань свідками, а так само іншими особами, які брали участь у справі, відносно осіб, які брали участь у тій справі, якщо наведена в них інформація була доказом у справі та оцінювалась судом при ухваленні судового рішення, оскільки нормами процесуальних кодексів встановлено спеціальний порядок дослідження та оцінки таких доказів. Вказана вимога по суті означала б вимогу повторної судової оцінки наданих суду доказів у раніше розглянутій справі.

Відповідно до частин 1 і 2 статті 47-1 Закону України «Про інформацію», оціночними судженнями, за винятком образи та наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема вживання гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості і ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлювання оціночних суджень.

Інформація, висвітлена стороною у справі під час її пояснень в судовому засіданні, є підставою для захисту гідності, честі чи ділової репутації у разі, коли є звинувачення у скоєнні злочину чи образи, за винятком випадку, коли ця інформація була підставою пред'явленого позову, мала відношення до предмету позову, була доказом у справі та їм судом дана оцінка у судовому рішенні, а так само була предметом апеляційного чи іншого перегляду в порядку, встановленому процесуальним законом, та їм дана оцінка в судовому рішенні.

Виклавши, на свій погляд, оціночні судження по доведенню своїх вимог по справі про визначення місця проживання дитини, відповідач ОСОБА_3 скористалась правом на судовий захист, передбаченим цивільним процесуальним законодавством. При цьому, зміст вищезазначених висловів не містить нецензурних висловлювань чи брутальних слів. Критична оцінка відповідачем певних фактів не може визнаватися відомостями, що порочать особу позивача.

Відповідно до п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Пунктом 19 вказаної Постанови визначено, що вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з»ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Пунктом 4 Постанови Пленуму Верховного суду України &qu ;Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи&q?ра; від 27 лютого 2009 року N 1 визначено, що чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об'єктів судового захисту. Під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов»язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло.

Таким чином, дослідивши поширену відповідачем інформацію в системному зв'язку з положеннями чинного законодавства про захист честі й гідності, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що інформація, спростування якої вимагає позивач, є результатом участі відповідачки в судовому засіданні по розгляду цивільної справи, в якому безпосередньо приймав участь позивач, і з точки зору сприймання ним цих подій і поширених відповідачкою в залі судового засідання відомостей із застосуванням таких мовних засобів, які свідчать про те, що поширена у засіданні інформація є оціночними судженнями, не носить негативний характер і не принижує честь та гідність позивача, не виходила за межі судового засідання, не була доступною для необмеженого кола осіб, які сприйняли цю інформацію для використання.

Оціночні судження не є предметом судового захисту, оскільки, будучи вираженням суб'єктивної думки й поглядів відповідача, не можуть бути перевіреними на предмет відповідності їх дійсності.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 08 липня 1986 року в справі «Лінгенс проти Австрії» вказано на те, що необхідно проводити різницю між фактами та оціночними судженнями. Існування фактів може бути доведено, в той час, як істинність оціночних суджень не завжди підлягає доказуванню.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод передбачає, що здійснення права на свободу вираження поглядів, оскільки воно пов'язане з обов'язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві для захисту репутації чи прав інших осіб (ст.10).

Таким чином, головною ознакою того, чи певне висловлювання є оціночним судженням чи фактом, є наявність фактичних даних, на які може таке поняття вказувати, а не тільки наявність визначення такого поняття в законодавстві.

Оскільки за висловлювання оціночних суджень відповідач не може бути притягнута до відповідальності, законним та обґрунтованим є висновок суду про відсутність підстав до задоволення вимог позивача.

Доводи апеляційної скарги позивача зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції та власного тлумачення характеру спірних правовідносин і встановлених судом обставин; ці доводи були предметом перевірки суду першої інстанції, який дав їм повну, всебічну та об'єктивну оцінку у своєму рішенні.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, і доводи апеляційної скарги позивача цього не спростовують, колегія суддів дійшла висновку про залишення рішення суду першої інстанції без змін, а скарги ОСОБА_2 - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382, 383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 10 жовтня 2018 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий:

Судді: