АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/585/19Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 308030000 Позарецька С. М.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 квітня 2019 року м.Черкаси

Апеляційний суд Черкаської області в складі колегії суддів :

Храпка В.Д.,

Бондаренка С.І., Новікова О.М.

за участю секретаря Чуйко А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_5 на заочне рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 14 лютого 2019 року, ухваленого під головуванням Позарецької С.М., у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, треті особи: ОСОБА_10, Служба у справах дітей Черкаської міської ради про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, -

в с т а н о в и в :

В червні 2018 року ОСОБА_5 звернулася до суду із позов до ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_8 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

В обгрунтування своїх вимог вказувала на те, що вона та її син ОСОБА_10 на підставі свідоцтва про право власності від 01 серпня 2007 року являються власниками квартири АДРЕСА_1.

У зазначеній квартирі крім позивачки та її сина зареєстровані відповідачі: ОСОБА_6 колишня дружина сина та онуки: ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_3. ОСОБА_6 є колишньою дружиною ОСОБА_10, шлюб між ними розірваний на підставі рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 30 листопада 2015 року.

ОСОБА_6 являється громадянкою Російської Федерації та отримавши в січні 2016 року згоду ОСОБА_10 на виїзд дітей на постійне місце проживання за кордон, у квітні 2016 року добровільно залишила квартиру та виїхала разом з дітьми на місце постійного проживання до Російської Федерації. На даний час позивачці не відоме місце проживання відповідачів.

Тому просила визнати ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_8 такими, що втратили право користування квартирою № АДРЕСА_2

Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 18 жовтня 2018 року залучено в якості третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору - Службу у справах дітей Черкаської міської ради.

Заочним рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 14 лютого 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_8 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням - відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5 просить рішення суду скасувати, як незаконне, ухвалене при неповному з'ясування судом фактичних обставин справи та з неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, а по справі постановити нове рішення, яким позовні вимоги задоволити.

В обгрунтування апеляційної скарги вказує на те, що відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із помилкового висновку про те, що позивачем не було доведено існування у неї родинних відносин, як власника майна та відповідачів по справі, як членами сім'ї власника житла.

Також судом було враховано висновок органу опіки та піклування від 12 грудня 2018 року № 825 відповідно якого , визнання ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_8 втратившими право користування житловим приміщенням призведе до порушення їхніх прав. Проте не взято до уваги, що відповідачі більше року не проживають у вказаній квартирі.

Відзив на апеляційну скаргу не подавався.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги, судова колегія проходить до висновку про залишення без задоволення апеляційної скарги по наступних підставах.

Відповідно до 375 ЦПК України апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що власниками квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_5 та ОСОБА_10 по 1/2 частці відповідно до свідоцтва про право власності від 01 серпня 2007 року.

В квартирі зареєстровані позивачка ОСОБА_5, син ОСОБА_5.(співвласник квартири), ОСОБА_6 (колишня невістка), ОСОБА_8 (онука), ОСОБА_8 (онука), ОСОБА_7 (онука).

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 30 листопада 2015 року шлюб між ОСОБА_10 і ОСОБА_12 розірвано.

27 січня 2016 року співвласник квартири ОСОБА_10 надав дозвіл на виїзд з України на постійне місце проживання за кордон до Російської Федерації малолітніх дочок ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_3.

Відповідно до довідки муніципального унітарного підприємства м. Хабаровська Російської Федерації від 11 травня 2018 року ОСОБА_6, ОСОБА_8, ОСОБА_8, ОСОБА_7 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_2

14 травня 2018 року ОСОБА_6 надала згоду на зняття її і неповнолітніх дітей ОСОБА_8, ОСОБА_8, ОСОБА_7 з реєстраційного обліку за адресою: АДРЕСА_3 в зв'язку із зміною місця проживання.

Відповідно до висновку органу опіки і піклування від 12 грудня 2018 року вказаний орган заперечує проти задоволення позову.

Відповідно до довідки департаменту освіти та гуманітарної політики Черкаської міської ради від 08 лютого 2019 року неповнолітні ОСОБА_13, ОСОБА_8, ОСОБА_7 в жодному закладі освіти м. Черкаси не навчаються.

Таким чином, судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1 знаходиться у спільній частковій власності ОСОБА_5 і ОСОБА_10 Відповідачі по справі були членами сім'ї співвласника квартири ОСОБА_10, який з будь-яким позовом до суду не звертався. Докази про те, що відповідачі були членами сім'ї позивачки ОСОБА_5 в матеріалах справи відсутні.

Відповідно до статті 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення, будинку або квартири, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Проте зазначена норма не передбачає можливості визнавати особу такою, що втратила право на житлову площу.

Вимоги про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном ОСОБА_5 не заявляла.

Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України слід дійти до висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім'ї, а положення статті 405 ЦК України регулює взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім'ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім'ї власника без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

До такого висновку прийшов Верховний Суд в постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 521/17805/16-ц.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що відповідачі були членами сім'ї позивачки протирічить нормам матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч. 2 ст. 64 ЖК УРСР до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Відповідно до частин другої та четвертої статті 3 Сімейного кодексу України сім'ю складають особи, які спільно проживають , пов'язані спільним побутом, мають взаємні права й обов'язки. Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Згідно з абзацом п'ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 у справі про офіційне тлумачення терміна «член сім'ї» членами сім'ї є, зокрема, особи, які постійно з ним мешкають і ведуть спільне господарство. До таких осіб належать не тільки близькі родичі (рідні брати, сестри, онуки , дід і баба), але й інші родичі чи особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв'язках (брати, сестри дружини (чоловіка); неповно рідні брати і сестри; вітчим, мачуха; опікуни, піклувальники, пасинки, падчерки й інші). Обов'язковими умовами для визнання їх членами сім'ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.

Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім'ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім'ю. Такими критеріями є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов'язки.

До такого висновку прийшов Верховний Суд України у справі № 355/689/16-ц/6/-21310св18 від 18 грудня 2018 року.

Існування родинних відносин між сторонами не є підставою для задоволення позову. Закон передбачає існування сімейних відносин, а не родинних при застосуванні ст. 405 ЦК України.

Позивачка не позбавлена права на пред'явлення позову про усунення перешкод в користуванні своєю власністю.

Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обгрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обгрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381 -384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 на заочне рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 14 лютого 2019 року залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складений 12 квітня 2019 року.

Судді: