КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
_________________________
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

справа № 357/8829/16-ц Головуючий у 1-й інстанції суддя: Подрєзова Г.О.

12 лютого 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Саліхова В.В.

суддів: Вербової І.М., Шахової О.В.

секретаря судового засідання: Дячук І.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 28 листопада 2016 року в справі за позовом Національного медичного університету ім. О.О. Богомольця до ОСОБА_1, третя особа Міністерство охорони здоров'я України про відшкодування витрат на підготовку фахівця у вищому навчальному закладі,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2016 року Національний медичний університет ім. О.О. Богомольця звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 та просив стягнути з відповідача відшкодування витрат на підготовку фахівця у вищому навчальному закладі у сумі 148 151,13 грн. та судовий збір за подання позову у розмірі 2 222,27 грн.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 28 листопада 2016 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Національного медичного університету ім. О.О. Богомольця вартість витрат на підготовку фахівця у вищому навчальному закладі в сумі 148 151,13 грн. та судові витрати 2 222,27 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права. В обґрунтування своїх доводів вказує, що відповідач не умисно не прибула працювати за призначенням, а мала поважні причини - вагітність, про що неодноразово повідомлявся позивач. Зазначає на відсутність доказів щодо оформлення картки працевлаштування відповідача, факту видачі направлення на роботу та вказане місце призначення.

Звертає увагу на те, що трирічний строк, протягом якого може бути повернута вартість навчання не сплив, тому позовні вимоги є передчасними та законодавством не передбачений порядок щодо здійснення даних дій. Вказує на відсутність у позивача права вимоги щодо відшкодування витрат на навчання, які згідно укладеної угоди підлягають відшкодуванню на користь держави.

У судовому засіданні представник ОСОБА_1 підтримав апеляційну скаргу в повному обсязі з підстав наведених в ній та просив останню задовольнити.

№ апеляційного провадження: 22-ц/824/2016/2019
Національний медичний університет ім. О.О. Богомольця та Міністерство охорони здоров'я України своїх представників в судове засідання не направили, будучи належним чином повідомленими про час та місце слухання справи, про причини неявки суд не повідомили.

На підставі викладеного, та враховуючи вимоги ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів ухвалила розглянути справу за відсутності позивача та третьої особи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до висновку, що остання підлягає задоволенню.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що угода про підготовку фахівця у Національному медичному університеті ім. О.О. Богомольця на цей час не розірвана і вагітність є підставою для розірвання угоди, а не для звільнення від сплати коштів за навчання.

З таким висновком суду не погоджується колегія суддів.

Судом першої інстанції та апеляційної інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що згідно із наказом від 10.08.2009 Національного медичного університету ім. О.О. Богомольця в особі ректора ОСОБА_1 було зараховано з 01.09.2009 студентом першого курсу медичного факультету за спеціальністю «лікувальна справа» на місця державного замовлення (а. с. 11).

Відповідно до угоди № 090300 від 27.08.2009 про підготовку та працевлаштування фахівця з вищою медичною освітою ОСОБА_1 проходила навчання в університеті з 2009 року по 2015 рік (а. с. 17).

Відповідно до наказу від 22.06.2015 № 1839/л-1 «Про випуск лікарів, які навчаються за рахунок коштів державного бюджету медичного факультету №2» ОСОБА_1 відрахована з університету у зв'язку із закінченням навчання з 25.06.2015 та направлена для проходження інтернатури згідно розподілу до Департаменту охорони здоров'я Київської ОДА для подальшого працевлаштування (а. с. 13-15).

Згідно з наказом від 06.05.2015 № 1446/п-1 ОСОБА_1 змінила прізвище на ОСОБА_1.

У журналі обліку направлень на роботу випускників міститься запис №138 про отримання ОСОБА_1 направлення за № 330 від 25.06.2015 до Київської ОДА, Білоцерківської міської лікарні №2 (а. с. 16).

Дана обставина не заперечувалась стороною відповідача.

Відповідно до листа Київської ОДА, Департаменту охорони здоров'я від 20.04.2016 № 1-36-1343 у Департаменті охорони здоров'я немає інформації про місце перебування випускників НМУ ім. О.О. Богомольця, в тому числі: ОСОБА_1

У термін навчання з 01.09.2009 по 30.06.2015 ОСОБА_1 за рахунок коштів державного бюджету, видатки на навчання складаються з суми 148151,13 грн. відповідно до розрахунку вартості навчання студента(а. с. 8).

Національний медичний університет ім. О.О. Богомольця зазначив, що відповідач після закінчення навчання була направлена для проходження інтернатури згідно розподілу до Департаменту охорони здоров'я Київської ОДА для подальшого працевлаштування.

Відповідач після закінчення навчання на бюджетній формі навчання в університеті до місця направлення на роботу не прибула, що підтверджує і лист від 20.04.2016 № 1-36-1343, також відповідачем не надані поважні причини не прибуття на роботу.

Враховуючи наведене, позивач звернувся із відповідним позовом до суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статею 509 ЦК України передбачено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання має грунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

За змістом статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Аналіз зазначених норм права дає можливість зробити висновок про те, що сторони, які уклали договір з погодженням усіх істотних умов, повинні належним чином його виконувати.

Матеріали справи свідчать про те, що 27.08.2009 між Національним медичним університетом ім. О.О. Богомольця та ОСОБА_1 укладено угоду про підготовку фахівців з вищою освітою № 090300 (а. с. 17).

Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або неналежне виконання.

Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно із ст. 623 ЦК України, боржник, який порушив зобов'язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки.

Відповідно до Угоди від 27.08.2009 Національний медичний університет ім. О.О. Богомольця зобов'язується забезпечити студентові місце працевлаштування в державному секторі народного господарства після закінчення навчання та одержання відповідної кваліфікації, а студент зобов'язується прибути після закінчення вищого закладу освіти на місце направлення і відпрацювати не менше трьох років. У разі відмови їхати за призначенням - відшкодувати відповідно до державного або місцевого бюджетів, республіки вартість навчання в установленому порядку.

Відповідно до п. 5 Порядку працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням затвердженого Наказом Міністерства охорони здоров'я України від 25.12.1997 № 367 керівники вищих закладів освіти після зарахування осіб на навчання за державним замовленням укладають з ними угоду за формою, уміщеною в додатку 1.

Випускники, які уклали угоду з вищим закладом освіти після зарахування на навчання, а також ті, що почали навчання до 1996 року за державним замовленням без укладення угоди, зобов'язані відпрацювати за місцем призначення не менше ніж три роки (п. 6). Розірвати угоду, передбачену пунктом 5 цього Положення, випускник має право з таких причин: - якщо випускник - вагітна жінка, мати або батько, які мають дитину у віці до трьох років або дитину, яка згідно з медичним висновком потребує догляду (до досягнення нею шестирічного віку); одинока мати або батько, які мають дитину до чотирнадцяти років або дитину-інваліда (п. 9). Згідно з п. 21 випускник повинен прибути до місця призначення у термін, визначений у направленні на роботу. Незгода випускника з рішенням комісії з працевлаштування випускників не звільняє його від обов'язку прибути на роботу за призначенням. У разі, якщо він не прибув за направленням або відмовився приступити до роботи за призначенням з причин, не зазначених у п. 9 та 18 цього Порядку, чи його звільнено з ініціативи власника або уповноваженого ним органу за порушення трудової дисципліни або звільнено за власним бажанням протягом навчання в інтернатурі та трьох років після закінчення останньої, він зобов'язаний відшкодувати у встановленому порядку відповідно до державного або місцевого бюджетів вартість навчання та компенсувати замовникові всі витрати.

Таким чином, випускники, які уклали угоду з вищим закладом освіти після зарахування на навчання за державним замовленням, зобов'язані відпрацювати за місцем призначення не менше ніж три роки чи не прибути за призначенням з поважних причин встановлених законодавством та розірвати угоду.

Встановлено, що ОСОБА_1 після закінчення навчання на бюджетній формі навчання в університеті до місця направлення на роботу не прибула, оскільки мала поважну причину - вагітність.

ОСОБА_1 надсилались листи на адресу Національного медичного університету ім. О.О. Богомольця, якими повідомлялось про поважність причин неприбуття за направленням на роботу, у зв'язку з наявністю прогресуючої вагітності з діагностованим центральним передлежанням хоріона не дозволяла будь-якої рухової активності (а. с. 42-46).

Крім того, при розгляді справи в суді апеляційної інстанції представник відповідача надав суду копію рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 16 березня 2017 року, яким позов ОСОБА_1 до Національного медичного університету ім. О.О. Богомольця задоволено. Розірвано Угоду про підготовку фахівців з вищою освітою №090300 від 28 серпня 2009 року.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Враховуючи вищевикладене колегія суддів вважає, що неприбуття ОСОБА_1 за направленням на роботу після отримання вищої освіти сталося із поважних причин (вагітність), внаслідок чого у позивача відсутні правові підстави для стягнення вищезгаданої суми.

Крім того, приймаючи таке рішення, колегія суддів враховує і те, що на час розгляду справи в суді апеляційної інстанції вищезгадана Угода про підготовку фахівців з вищою освітою №090300 від 28 серпня 2009 року розірвана на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Разом з тим, при розгляді справи в суді апеляційної інстанції не встановлено порушення прав позивача.

Таким чином, доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження.

Враховуючи вищевикладене та вимоги ч. 2 ст. 376 ЦПК України рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову в задоволенні позовних вимог.

Обґрунтовуючи своє рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

За наведеного та враховуючи вимоги ст. 141 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір» з Національного медичного університету ім. О.О. Богомольця на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір за подачу апеляційної скарги в розмірі 5 112,00 грн.

Керуючись ст.ст. 367-368, 371, 374, 376, 381-384, 389-390 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 28 листопада 2016 року скасувати.

Ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову Національного медичного університету ім. О.О. Богомольця до ОСОБА_1, третя особа Міністерство охорони здоров'я України про відшкодування витрат на підготовку фахівця у вищому навчальному закладі відмовити.

Стягнути з Національного медичного університету ім. О.О. Богомольця на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 5 112,00 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 14.02.2019.

Головуючий: В.В. Саліхов

Судді: І.М. Вербова

О.В.Шахова