Головуючий у 1-й інстанції Дочинець С.І.
Суддя-доповідач: Попова С.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 травня 2019 року Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Попової С.А.,

суддів: Мироненко І.П., Принцевської В.П.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Вугледарського міського суду Донецької області від 04 березня 2019 року, ухваленого в складі судді Дочинець С.І., повний текст рішення складено 04 березня 2019 року, по цивільній справі

за позовом ОСОБА_1

до Державного підприємства «Шахта ім.. М.С. Сургая»

про стягнення моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

В січні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ДП «Шахта ім. М.С. Сургая», посилаючись на наступні обставини. Позивач з 09.03.2005 року працював на ДП «Шахта ім. М.С. Сургая» на посадіх гірничого майстра підземного та механіка дільниці підземного. Наказом від 10.04.2018 року № 267-к його було звільнено через невідповідність стану здоров`я. За час тривалої фізичної праці у підземних умовах на виробництві в нього розвинулося захворювання - пневмоконіоз. Висновком МСЕК від 27.11.2018 року позивачу вперше встановлена стійка втрата професійної працездатності внаслідок професійного захворювання у розмірі 40% довічно та його визнано інвалідом ІІІ групи довічно. У зв`язку з отриманням професійного захворювання йому завдано моральну шкоду, яка виразилася в душевних і фізичних стражданнях через пошкоджене умовами виробництва здоров`я, погіршення життєвих умов, що потребує додаткових зусиль для організації свого життя. Хвороба спричиняє позивачеві тяжкі фізичні і моральні страждання, порушує нормальні життєві зв`язки, оскільки життєдіяльність обмежена. Внаслідок постійного фізичного болю змінився звичний спосіб життя і він вимушений витрачати час на лікування в різних медичних установах, намагаючись відновити здоров`я. Просив стягнути з відповідача на його користь у відшкодування моральної шкоди 40000грн.

Рішенням Вугледарського міського суду Донецької області від 04 березня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ДП «Шахта ім. М.С. Сургая» на користь ОСОБА_1 одноразово 12000грн. моральної шкоди. Вирішено питання з розподілом судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування обставин, які мають істотне значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Враховуючи положення ч. 13 ст. 7, ч. 4 ст. 274, ч. 1 ст. 368 ЦПК України, розгляд даної справи в силу ч.ч. 4, 6 ст. 19, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, здійснюється в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи скарги і відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як встановлено судом і це підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_1 з 09 березня 2005 року по 10 квітня 2018 року перебував у трудових відносинах із ДП «»Шахта ім. М.С. Сургая», працюючи механіком дільниці підземним (а.с. 5-8).

Актом розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 05.10.2018р. встановлено, що професійне захворювання ОСОБА_1 (пневмоконіоз (t/t, 1/1, рі) ЛН І-ІІ ст.) виникло внаслідок недосконалості технологічного процесу; причиною є те, що умови праці відносяться за концентрацією пилу робочої зони до ІІІ класу 1 ступеню за параметрами мікроклімату до ІІ класу, за рівнем шуму до ІІ класу (а.с. 9-13).

За довідками МСЕК №№ 0045335, 0869962 вбачається встановлення позивачу внаслідок процесійного захорювання з з 27.11.2018р. первісно 40% втрати професійної працездатності довічно і встановлення ІІІ групи інвалідності довічно (а.с. 14, 15).

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що ушкодження здоров`я позивача сталося під час виконання ним трудових обов`язків, а саме на ДП «»Шахта ім. М.С. Сургая», яке відповідно до ч. 2 ст. 153 КЗпП України не забезпечило безпечні умови праці своєму працівнику, що покладає на відповідача обов`язок згідно із законодавством, а саме ст. 237-1 КЗпП України, відшкодувати йому моральну шкоду. Суд врахував вимоги розумності, справедливості, врахував доводи позивача щодо постійного характеру негативних наслідків для здоров`я позивача, обмеження його життєдіяльності у зв`язку з професійним захворюванням, що потребує від нього додаткових зусиль для організації свого життя, порушення та зміну звичайного укладу життя і особистих зв`язків. За таких обставин суд вважав 12000грн. цілком еквівалентною компенсацією завданим позивачеві моральним стражданням.

З такими висновками не можна не погодитись з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 153 КЗпП України на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці. Забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Умови праці на робочому місці, безпека технологічних процесів, машин, механізмів, устаткування та інших засобів виробництва, стан засобів колективного та індивідуального захисту, що використовуються працівником, а також санітарно-побутові умови повинні відповідати вимогам нормативних актів про охорону праці.

За положеннями ст. 173 КЗпП України шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку.

Згідно ч. 1, 3 ст. 13 Закону України «Про охорону праці» роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог.

Частиною першою статті 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі порушення його законних прав, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

За положеннями п. 1 ч. 2 ст. 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я.

За положеннями в п. 2 ч. 2 і ч. 3 ст. 23 ЦК України і в сенсі роз`яснень у п.п. 3, 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Факт ушкодження здоров`я позивача на виробництві та наявність у нього права на відшкодування моральної шкоди не заперечується і відповідачем.

Суд вірно встановив фактичні обставини справи та обґрунтовано дійшов висновку про те, що між сторонами склалися трудові правовідносини, оскільки професійне захворювання виникло під час виконання позивачем трудових обов`язків і отримане ОСОБА_1 за час роботи у відповідача захворювання призвело до стійкої втрати професійної працездатності у загальному розмірі 40%, тому наявні підстави, передбачені ст. ст.ст. 153, 237-1 КЗпП України, для відшкодування моральної шкоди. Представленим позивачем доказам суд першої інстанції дав належну оцінку.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про доведеність факту завдання моральної шкоди позивачу, оскільки ушкодження здоров`я, пов`язане з виконанням позивачем трудових обов`язків, заподіює йому моральні та фізичні страждання, змусило змінити звичайний образ життя, призводить до втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагає від позивача додаткових зусиль для організації свого життя.

Отже, беручи до уваги конкретні обставини по справі, тяжкість ушкодження здоров`я позивача, окреслений позивачем характер його фізичних і моральних страждань, істотність вимушених змін у його життєвих стосунках, вину відповідача в отриманні позивачем професійних захворювань і наслідки, що наступили, беручи до уваги визначений у довідці МСЕК статус позивача як «пенсіонер» без встановлення певних обмежень за умовами та характером подальшої роботи (а.с. 14), колегія суддів не вбачає підстав для скасування або зміни судового рішення, оскільки в ході судового розгляду справи апеляційним судом не встановлено обставин, які б давали для цього підстави.

Тож, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції в достатньому обсязі встановив обставини справи за позовними вимогами ОСОБА_1 , відповідні їм правовідносини, поясненням та наданим доказам дав належну оцінку. Суд правильно застосував матеріальний закон, вимоги ст.ст. ст.ст. 89, 263-264 ЦПК України, дійшов обґрунтованого висновку про доведення факту спричинення позивачеві моральної шкоди від отриманого на виробництві професійного захворювання, що потягло часткову втрату в обсязі 40% професійної працездатності і інвалідність ІІІ групи довічно, розмір якої визначено з дотриманням засад розумності, виваженості, справедливості в сумі 12000грн. і підлягає компенсації позивачеві.

Доводи позивача в апеляційній скарзі щодо неврахування судом характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, ступінь вини відповідача, стану здоров`я позивача, важкості змушених змін у його життєвих і виробничих зв`язків, неможливість їх поновлення, хворобливі відчуття, потребу в медикаментозному лікуванні, не знайшли свого підтвердження.

Колегія суддів має розуміння, що будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням позивача, що отримав захворювання внаслідок шкідливих умов виробництва і втратив 40% професійної працездатності та набув ІІІ групу інвалідності, і тому будь-який її розмір має суто умовний вираз.

Втім, враховуючи те, що позивачем до суду апеляційної інстанції не надано будь-яких додаткових доказів, матеріалів, за яких би розмір відшкодування немайнової шкоди мав бути збільшений, то колегія суддів не знаходить матеріально-правових підстав для зміни судового рішення і задоволення апеляційної скарги позивача.

Доводи апеляційної скарги щодо посилання в судовому рішенні на судову практику в інших справах, де викладений уніфікований принцип для визначення розміру немайнового відшкодування, не відповідає дійсності, оскільки таких посилань зміст оскаржуваного рішення не містить, а суд грунтував своє рішення на конкретних фактичних обставинах по даній справі і врахував негативні наслідки, які настали безпосередньо у ОСОБА_1 через отримання ним професійного захворювання.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції. Ніяких нових обставин чи доказів, які не були предметом розгляду судом першої інстанції та могли б вплинути на правильність висновків та рішення суду позивачем не надано і до суду апеляційної інстанції. Порушень норм процесуального права, які б могли призвести до неправильного вирішення справи, колегією суддів не встановлено.

За таких обставин, на підставі п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга позивача підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374 ч. 1 п. 1, 375 ЦПК України, колегія суддів, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Вугледарського міського Донецької області від 04 березня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, визначених п. 2 ч. 3 ст. 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 27 травня 2019 року.

Головуючий С.А.Попова

Судді І.П.Мироненко

В.П.Принцевська