Справа №489/3814/18
Провадження №2/489/104/19
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2019 року м. Миколаїв

Ленінський районний суд міста Миколаєва у складі:

головуючого - судді Рум'янцевої Н.О.,

із секретарем судових засідань - Животовою А.В.,

за участю: представника позивача - ОСОБА_3, представників відповідача - Лєпкової І.С., Свєтлікова Д.Ю., представника третьої особи - Валентової К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Миколаєві цивільну справу за позовом ОСОБА_7 до Комунального підприємства Миколаївської міської ради «Миколаївелектротранс», третя особа - Миколаївська міська рада про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача, яким просив: скасувати наказ директора комунального підприємства Миколаївської міської ради «Миколаївелектротранс» № 158 від 14.05.2018 року; поновити його на роботу на посаді виконуючого обов'язки директора комунального підприємства Миколаївської міської ради «Миколаївелектротранс»; стягнути з комунального підприємства Миколаївської міської ради «Миколаївелектротранс» на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 15.05.2018 року по 14.06.2018 року у сумі 19141 грн. 52 коп.; допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі на стягнення заробітку за один місяць. Позивач посилається на те, що його звільнення було незаконним, оскільки він був призначений на посаду виконуючого обов'язки директора комунального підприємства Миколаївської міської ради «Миколаївелектротранс» Миколаївським міським головою, а тому вважає, що звільнити його мав Миколаївський міський голова. Тим більш, Міністерством інфраструктури України, за № 3196/10/10-18 від 30.03.2018 року було погоджено кандидатуру ОСОБА_7 на посаду керівника комунального підприємства Миколаївської міської ради «Миколаївелектротранс», а тому, вважає, що на звільнення його з посади повинно було бути отримане погодження Міністерства інфраструктури України. Зазначає, що оскільки призначення ОСОБА_8 директором КП ММР «Миколаївелектротранс» без погодження міністерства є незаконним, а тому відсутня підстава його звільнення.

Від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач заперечує проти задоволення позовних вимог. Зазначає, що розпорядженням секретаря міської ради Казакової Т.В. від 13.02.2018 року за № 63 на ОСОБА_7, заступника директора КП ММР «Миколаївелектротранс» покладено виконання обов'язків директора КП ММР «Миколаївелектротранс». Враховуючи, що покладення обов'язків на заступника директора з розвитку та управління фінансами ОСОБА_7 було тимчасове та носило інший процедурний характер відмінний від процедури призначення директором, то контракт з ОСОБА_7 не укладався. Оспорюваним наказом № 158 від 14.05.2018 року припинено тимчасове виконання обов'язків директора КП ММР «Миколаївелектротранс» ОСОБА_7, а не звільнено його ні з посади директора, ні з основної посади заступника, яку займав позивач. Посада заступника директора КП ММР «Миколаївелектротранс», яку раніше займав ОСОБА_7, наказом № 86 від 01.03.2018 року з 05.03.2018 року особисто ним виведена зі штатного розкладу підприємства та на теперішній час відсутня. Таким чином, ОСОБА_7 сам скоротив посаду заступника, достеменно знав про відсутність можливості повернутися на свою посаду після тимчасового припинення виконання ним обов'язків директора з моменту призначення директора підприємства, тобто сам себе позбавив посади. Розпорядженням міського голови від 14.05.2018 року за № 189 рк директором КП ММР «Миколаївелектротранс» з 14.05.2018 року призначено ОСОБА_8 на умовах контракту. А тому в силу своїх повноважень, керуючись відповідними нормами законодавства України, наказом по підприємству припинив строковий трудовий договір, укладений з ОСОБА_7, у зв'язку з закінченням строку дії трудового договору. Враховуючи те, що на день звільнення ОСОБА_7 не працював, а знаходився на лікарняному, про що стало відомо підприємству в день надання ОСОБА_7 листка непрацездатності, грошові суми були виплачені позивачеві в день пред'явлення ним вимоги про розрахунок - 29.05.2018 року. Крім того, вимоги позивача про поновлення його на посаду виконуючого обов'язки директора КП ММР «Миколаївелектротранс», відсутні законні підстави для його поновлення, оскільки особу неможливо поновити на посаду, яка відсутня у штатному розписі. Щодо розрахунку орієнтовної суми витрат позивача, відповідач з ним не погоджується, оскільки позивач має юридичну освіту та міг самостійно представляти свої інтереси у суді не витрачаючи кошти на адвоката.

Від позивача надійшла відповідь на відзив, відповідно до якої позивач просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Зазначає, що відповідач у своєму відзиві посилається на те, що позивач був звільнений з роботи у зв'язку з законним призначенням директора КП ММР «Миколаївелектротранс» 14.05.2018 року ОСОБА_8 Однак, вважає, що призначення ОСОБА_8 директором КП ММР «Миколаївелектротранс» без погодження Міністерства інфраструктури України є незаконним, а тому відсутня підстава для звільнення його у зв'язку з закінченням строку трудового договору. Також вважає, що посилання відповідача щодо того, що ОСОБА_7 припинено тимчасове виконання обов'язків директора КП ММР «Миколаївелектротранс», а не звільнено його з посади, є безпідставним, оскільки йому видано трудову книжку та виплачено розрахунок при звільненні. В самій трудовій книжці міститься запис про призначення на посаду тимчасово виконуючого обов'язки директора підприємства та наступний запис про звільнення його з посади. Таке ж безпідставне є посилання відповідача на те, що ОСОБА_7 сам себе позбавив посади, тому його неможливо поновити на посаді, яка відсутня у штатному розкладі, оскільки предметом позову є незаконне звільнення його посади виконуючого обов'язки директора КП ММР «Миколаївелектротранс». На звільнення його з посади керівника підприємства повинно було бути отримане погодження з Міністерства інфраструктури України. Однак відповідного погодження не надавалося. Таким же стороннім по суті справи є посилання відповідача на те, що грошові кошти були виплачені позивачу 29.05.2018 року , оскільки у позові йдеться про стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а не розрахункових коштів.

Від третьої особи Миколаївської міської ради надійшли пояснення щодо позову. Відповідно до яких зазначено, що у зв'язку зі звільненням директора КП ММР «Миколаївелектротранс» ОСОБА_10 з посади директора комунального підприємства, розпорядженням Миколаївського міського голови від 13.02.2018 року № 63 рк та ОСОБА_7, заступника директора з розвитку та управління фінансами, з 15.02.2018 року покладено виконання обов'язків директора КП ММР «Миколаївелектротранс» до призначення директора КП ММР «Миколаївелектротранс». Так, розпорядженням Миколаївського міського голови від 14.05.2018 року № 189рк директором КП ММР «Миколаївелектротранс» з 14.05.2018 року призначено ОСОБА_8 на умовах контракту. Отже, саме з 14.05.2018 року припинив свою дію строковий трудовий договір з ОСОБА_7 Оскільки, як вбачається зі штатного розкладу підприємства, на момент закінчення строкового трудового договору з ОСОБА_7, на підприємстві вже не існувало посади заступника директора з розвитку та управління фінансами. Крім того, позивач самостійно скоротив свою посаду заступника, достеменно знаючи про відсутність можливості повернути свою посаду після припинення тимчасового виконання ним обов'язків директора з моменту призначення директора підприємства. Щодо погодження кандидатури ОСОБА_7 на посаду директора підприємства, зазначає, що погодження кандидатури на посаду директора не є підтвердження його статусу, адже його було призначено на тимчасово виконуючим обов'язки директора, а не директором , що також виключає в подальшому погодження звільнення ОСОБА_7

З'ясувавши обставини та дослідивши надані докази, суд приходить до висновку, що встановлені наступні факти та відповідні правовідносини.

Відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, комунальне підприємство Миколаївської міської ради «Миколаївелектротранс» є центральним чи місцевим органом виконавчої влади, директором якого є ОСОБА_8

Відповідно до п. 6.2 Статуту КП ММР «Миколаївелектротранс», затвердженого рішенням ММР від 13.09.2017 року № 24/10, при призначені директора з ним укладається контракт, яким визначаються права, обов'язки та відповідальність директора, умови його матеріального забезпечення, умови його звільнення з посади з урахуванням гарантій, передбачених чинним законодавством.

Згідно розпорядження Миколаївського міського голови № 63рк від 13.02.2018 року покладено виконання обов'язків директора комунального підприємства Миколаївської міської ради «Миколаївелектротранс» на ОСОБА_7 заступника директора з розвитку та управління фінансами з 15.02.2018 року до призначення директора комунального підприємства Миколаївської міської ради «Миколаївелектротранс».

Міністерство інфраструктури України за результатами розгляду матеріалів, надісланих листом Миколаївської міської ради від 19.03.2018 року № 535/020201-27/02.06/14/А, погодило кандидатуру ОСОБА_7 на посаду директора комунального підприємства Миколаївської міської ради «Миколаївелектротранс» за умовами дотримання вимог законодавства (а.с. 10).

Відповідно до наказу № 54/К від 15.02.2018 року, у зв'язку зі звільненням ОСОБА_11 з посади керівника КП ММР «Миколаївелектротранс» та на підставі розпорядження № 63 рк від 13.02.2018 року ММР ОСОБА_7 приступив до виконання обов'язків директора КП ММР «Миколаївелектротранс».

На підставі наказу № 86 від 01.03.2018 року «Про зміну штатного розкладу ПМЕТ», у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці виведено з штатного розкладу ПМЕТ з 05.03.2018 року посаду заступника директора з розвитку та управління фінансами.

27 березня 2018 року на адресу керівника постійної комісії з питань транспорту від колективу комунального підприємства Миколаївської міської ради «Миколаївелектротранс» надійшло колективне звернення щодо зміни керівництва.

Згідно витягу з протоколу № 116 засідання постійної комісії міської ради з питань промисловості, транспорту, енергозбереження, зв'язку, сфери послуг, підприємництва та торгівлі від 18.04.2018 року, рекомендовано міському голові ММР ОСОБА_12 призупинити призначення ОСОБА_7 на посаду директора КП ММР «Миколаївелектротранс» до розгляду колективного звернення працівників КП ММР «Миколаївелектротранс» та надання інформації депутатам про його розгляд на сесії Миколаївської міської ради.

Згідно наказу комунального підприємства Миколаївської міської ради «Миколаївелектротранс» № 158 від 14.05.2018 року, строковий трудовий договір, укладений з ОСОБА_7 з 15.02.2018 року до призначення директора КП ММР «Миколаївелектротранс», припинено у зв'язку з закінченням строку дії з 14.05.2018 року.

Відповідно до листа КП ММР «Миколаївелектротранс» від 21.05.2018 року за вих. № 907, на адресу ОСОБА_7 направлено повідомлення про отримання трудової книжки у зв'язку зі звільненням.

ОСОБА_7 перебував на лікарняному з 08.05.2018 року по 23.05.2018 року, що підтверджується листком непрацездатності серії АДЖ № 111111 (а.с. 7).

Відповідно до відомостей розподілу витрат КП ММР «Миколаївелектротранс», 29.05.2018 року ОСОБА_7 виплачено заробітну плату у зв'язку зі звільненням у сумі 15970,89 грн.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Виходячи з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У відповідності до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Як передбачено ст. 2 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» (далі Закон) місцеве самоврядування в Україні - це гарантоване державою право та реальна здатність територіальної громади - жителів села чи добровільного об'єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища, міста - самостійно або під відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України. Місцеве самоврядування здійснюється територіальними громадами сіл, селищ, міст як безпосередньо, так і через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи, а також через районні та обласні ради, які представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст.

Відповідно до п. 10 ч. 4 ст. 42 Закону України «Про місцеве самоврядування» Сільський, селищний, міський голова: призначає на посади та звільняє з посад керівників відділів, управлінь та інших виконавчих органів ради, підприємств, установ та організацій, що належать до комунальної власності відповідних територіальних громад, крім керівників дошкільних, загальноосвітніх та позашкільних навчальних закладів.

На підставі ч. 3 ст. 19 Закону України «Про міський електричний транспорт» керівник перевізника приймається на роботу за контрактом. Прийняття і звільнення керівника із займаної посади узгоджується з центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері транспорту у межах їх повноважень.

Згідно п. 3.4 розділу 3 Порядку погодження з Мінінфраструктури призначення на посади і звільнення з посад керівників підприємств міського електричного транспорту (трамвай, тролейбус), затвердженого наказом Міністрерство інфраструктури України від 10.12.2015 року № 516, на підставі прийнятого Міністром або уповноваженою ним особою рішення структурний підрозділ апарату Мінінфраструктури, до повноважень якого належать питання роботи з персоналом, готує лист на адресу відповідного міського голови щодо погодження чи непогодження звільнення з посади керівника підприємства за підписом Міністра або уповноваженої ним особи.

Згідно вимог п.п. 2, 3 ч. 1, ч. 2 ст. 23 КЗпП України трудовий договір може бути укладеним на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; таким, що укладається на час виконання певної роботи.

Крім того, Пленум Верховного Суду України в абз. З п. 9 постанови «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада 1992 року №9, вказав, що трудовий договір на визначений строк укладається лише у разі, коли трудові відносини на невизначений строк не може бути встановлено з урахуванням характеру роботи або умов її виконання, або інтересів працівника (наприклад, його бажання), або в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

Відповідно до п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» під час укладення трудового договору на визначений строк цей строк установлюється погодженням сторін і може визначатися як конкретним терміном, так і часом настання певної події (наприклад, повернення на роботу працівника з відпустки у зв'язку з вагітністю та пологами і для догляду за дитиною). Такий договір укладається за взаємною згодою сторін (працівник та роботодавця) на будь-який строк, протягом якого працівник бере на себе зобов'язання працювати на підприємстві, в установі, організації. При цьому, правовий статус працівника, з яким укладено строковий договір, не відрізняється від правового статусу працівника, з яким укладено трудовий договір на невизначений строк.

Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

Закон лише вказує на те, що якщо після закінчення строку дії трудового договору трудові відносини фактично тривають і жодна із сторін не вимагає їх припинення, дія цього договору вважається продовженою на невизначений строк (ч.1 ст. 39-1 КЗпП України). Сторонами у даному випадку узгоджений строк дії договору до призначення директора комунального підприємства Миколаївської міської ради «Миколаївелектротранс». Відповідач, як одна із сторін трудового договору, заявив вимогу про припинення трудового договору, видавши наказ № 158 від 14.05.2018 про звільнення позивача з 14.05.2018 року, у зв'язку із закінченням строкового трудового договору.

Згідно вимог п.2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23) крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення.

Пунктом 2 статті 36 КЗпП, передбачено можливість припинення трудового договору у зв'язку з закінченням його строку. При цьому, припинення трудового договору по закінченню строку не потребує заяви чи якогось іншого волевиявлення працівника, оскільки свою волю він вже виразив, коли уклав договір з визначеним строком трудового договору, одночасно виразивши і волю на припинення такого трудового договору по закінченню строку, на якій він був укладений. Роботодавець також не зобов'язаний попереджувати чи іншими чином інформувати працівника про майбутнє звільнення.

Посилання позивача на те, що під час його звільнення він перебував на лікарняному, не знайшли свого підтвердження, оскільки перебування працівника на лікарняному у зв'язку з хворобою на момент закінчення строку дії строкового трудового договору не є підставою для продовження трудових відносин, а лише спричиняє зобов'язання роботодавця перед працівником щодо виплати допомоги по тимчасовій непрацездатності протягом перших п'яти днів хвороби.

Тобто, зазначені обмеження щодо звільнення працівника під час хвороби застосовуються виключно у разі припинення трудових відносин з працівником з ініціативи роботодавця. Натомість звільнення працівника у зв'язку з закінченням строку трудового договору не є ініціативою роботодавця, а є лише наслідком спливу строку дії строкового трудового договору.

Звільнення на підставі закінчення строку дії строкового трудового договору оформлюється за загальними правилами. У день закінчення строку дії строкового трудового договору роботодавець зобов'язаний видати наказ про звільнення працівника на підставі п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України.

У разі звільнення працівника за п. 2 ст. 36 КЗпП України він не повинен подавати заяву про звільнення, а роботодавець не зобов'язаний попереджати його про звільнення, оскільки під час прийняття на роботу працівник давав згоду на укладення саме строкового трудового договору.

Зокрема, постановою Верховного Суду України від 19.03.2018 у справі № 285/1224/17 встановлено, що роботодавець звільнивши позивача у зв'язку із закінченням строку дії трудового договору, діяв у межах та у відповідності до вимог чинного трудового законодавства.

За змістом ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільнення працівника виплата всіх сум. що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Враховуючи ті обставини, що позивач перебував на лікарняному з 08.05.2018 року по 23.05.2018 року, що підтверджується листком непрацездатності серії АДЖ № 111111, то належні йому суми при звільнені були нараховані після надання листків непрацездатності - 29.05.2018 року.

Крім того, звільнення позивача відбулося не за ініціативою роботодавця, оскільки строк дії трудового договору був встановлений за погодженням сторін, а отже звільнення відбувалося у погоджений сторонами строк.

Таким чином звільнення позивача відбулось на законних підставах, неправомірності дій відповідача позивачем в ході розгляду справи не доведено.

Позовні вимоги щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є похідними від вимоги щодо поновлення на роботі, а тому самостійного обґрунтування судом мотивів залишення їх без задоволення не потребують.

Частинами 1, 2, 3 та 4 ст. 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом.

Згідно ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, у разі відмови в задоволенні позову, інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 4, 12, 89, 141, 259, 263-265 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_7 до Комунального підприємства Миколаївської міської ради «Миколаївелектротранс», третя особа - Миколаївська міська рада про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу - відмовити.

Апеляційна скарга на судове рішення може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено скорочене судове рішення, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Судове рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

У відповідності з п. 15.5 Розділу ХІІІ Перехідних Положень Цивільного процесуального кодексу України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Ленінський районний суд міста Миколаєва або в порядку статті 355 ЦПК України безпосередньо до Апеляційного суду Миколаївської області.

З інформацією щодо тексту судового рішення учасники справи можуть ознайомитися за веб-адресою Єдиного державного реєстру судових рішень: http://www.reyestr.court.gov.ua.

Позивач: ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП НОМЕР_1, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1.

Відповідач: Комунальне підприємство Миколаївської міської ради «Миколаївелектротранс», , юридична адреса: м. Миколаїв, вул. Андреєва - Палагнюка, 17.

Третя особа: Миколаївська міська рада, юридична адреса: м. Миколаїв, вул. Адміральська, 20.

Суддя Ленінського районного

суду міста Миколаєва Н.О. Рум'янцева

Повний текст судового рішення складено «21» січня 2019 року.