ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 645/5289/17

Провадження № 22-ц/818/1614/19

03 квітня 2019 року

м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Тичкової О.Ю.,

суддів Котелевець А.В., Піддубного Р.М.,

за участю секретарів судового засідання Огар І.В., Сватенко Н.В.,

сторони справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі - Акціонерне товариство «ОТП Банк»

учасники справи:

третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна»

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові апеляційну скаргу ОСОБА_3, який діє в інтересах ОСОБА_1, на рішення Фрунзенський районний суд м. Харкова від 14 грудня 2018 року ухваленого у складі судді Бабкової Т.В.,

УСТАНОВИВ:

У листопаді 2017 року ОСОБА_3, який діяв в інтересах ОСОБА_1, звернувся до суду з позовом про визнання недійсним кредитного договору № ML 700/1192/2008 від 09.06.2008.

Позов мотивовано тим, що 09.06.2008 між ОСОБА_1 та закритим акціонерним товариством «ОТП Банк» (надалі ЗАТ «ОТП Банк», Банк), правонаступником якого є акціонерне товариство (АТ) «ОТП Банк», було укладено кредитний договір № ML 700/1192/2008 (надалі Договір), відповідно до якого Банк надав йому кредитні кошти в розмірі 101 939 доларів США 31 цент на придбання нерухомого майна. Відповідач перед укладенням Договору та під час його укладення не повідомив та не надав йому необхідної інформації, що передбачена ч. 2 ст. 11, ст. 15 Закону України «Про захист прав споживачів», а також Правилами надання банками України споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затвердженими постановою Правління Національного банку України (НБУ) №168 від 10.05.2007 року, а саме, не повідомив його, як споживача, у письмовій формі про особу та місцезнаходження кредитодавця; кредитні умови, зокрема: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Банк не попередив позичальника про валютні ризики. Окрім цього, в порушення п. 1.18 Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах (зі змінами), затвердженої постановою Правління НБУ № 492 від 12.11.2003 року, в умовах Договору не зазначено відомостей про відкриття позичальнику поточних рахунків. Також вважає, що законодавством України не передбачено надання фізичній особі кредиту в іноземній валюті.

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 14 грудня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що позивач не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження свого позову. Згідно засвідчених його власноручними підписами в Інформаційному листку про "Умови кредитування по програмі "Житло в кредит", а також Кредитній заявці, у відповідності до приписів ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12.05.1991 № 1023-XII в редакції, що діяла на момент виникнення між сторонами кредитних правовідносин, позивач був ознайомлений і погоджувався з повними умовами кредитування та останні були надані йому у письмовій формі. Згідно умов укладеного між сторонами Договору останні досягли згоди щодо всіх його істотних умов, передбачених чинним на той момент законодавством. При цьому, на момент укладення Договору волевиявлення сторін в силу положень ч. 3 ст. 203 ЦК України було вільним і відповідало їх внутрішній волі та було дотримано інші загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені цією статтею. При укладенні кредитного договору сторони мали право вільно, на власний розсуд обрати валюту виконання грошових зобов'язань, передбачених договором. Відповідно до ст. 47 Закону України «Про банки та банківську діяльність» в редакції від 17.01.2001 видача Національним банком України генеральних та індивідуальних ліцензій не передбачається, натомість Національний банк України видає одну (загальну) ліцензію на здійснення банківських операцій, на підставі якої банки мають право здійснювати операції з валютними цінностями. Здійснювані на час укладення Договору Банком операції з надання кредитів в іноземній валюті у будь-яких сумах та на будь-який строк відповідно до підпункту "в" частини 4 статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України (КМУ) «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19.02.1993 не вимагають отримання індивідуальної ліцензії Національного банку України. Банк, як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку (статті 19,47 Закону України "Про банки і банківську діяльність") банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій або письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, який до переоформлення Національним Банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI "Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків" є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, має право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті (пункт 2 статті 5 Декрету про валютне регулювання). Щодо вимог підпункту "в" пункту 4 статті 5 цього Декрету, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії Національного банку України на здійснення операцій щодо надання та одержання резидентами кредитів у іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то, оскільки на цей час законодавством України не встановлено термінів і сум кредитів у іноземній валюті як критеріїв їх віднесення до сфери дії режиму індивідуального ліцензування, ця норма не може застосовуватись судами. Тому суд дійшов до висновку, що за відсутності нормативних умов для застосування режиму індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій єдиною правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті згідно з вимогами ст. 5 Декрету КМУ є наявність у банку генеральної ліцензії або дозволу Національного Банку України та здійснення кредитних операцій у валюті не суперечить вимогам чинного законодавства України. На час укладення Договору законодавчих обмежень щодо укладання договорів споживчих кредитів в іноземній валюті встановлено не було. Судом також встановлено, що ОСОБА_1 належним чином виконував усі умови кредитного договору, протягом 2009 - 2010 року приймав добровільну участь в укладенні додаткових угод до нього, не заперечуючи правомірності отримання кредиту в іноземній валюті та, відповідно, обов'язку щодо повернення кредиту на тих же умовах в іноземній валюті, в тому числі не оскаржував судове рішення щодо стягнення з нього заборгованості за кредитом. Судом не було встановлено порушень прав позивача як споживача фінансових послуг у сфері кредитування, невідповідність умов спірних договорів положенням цивільного законодавства та наявність підстав для визнання кредитного договору недійсним.

Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_3, який діє в інтересах ОСОБА_1, подав апеляційну скаргу, у якій просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення позову. Посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, а саме, на ненадання оцінки основним доводам позовної заяви: незаконність договору про надання фізичній особі готівкою кредиту в іноземній валюті у розмір 101 000 доларів США. Відповідно до Закону України «Про банки та банківську діяльність» в редакції станом на 09.06.2008 банки мали право на підставі банківської ліцензії здійснювати операції з валютними цінностями. Проте відповідно до п.44 Положення про кредитування», затвердженого постановою Правління НБУ від 28.09.1995 № 246, банки мали право надавати споживчі кредити фізичним особам - резидентам лише в національній грошовій одиниці. В супереч умов Договору та вимог закону відповідач відкрив позивачу поточний рахунок в іноземній валюті, куди зараховував відсотки за користування кредитом. Відповідно до п.6.2. Правил використання готівкової іноземної валюти на території України, затверджених постановою НБУ № 200 від 30.05.2007, фізичні особи - резиденти можуть використовувати готівкову іноземну валюту як засіб платежу лише у обмежених випадках, до яких оплата послуг Банку за надання кредиту не відноситься. Зазначена обставина не була оцінена судом належним чином. Суд вважав, що іноземна валюта може бути предметом зобов'язання, але не врахував, що відповідно до ч.3 ст.533 Цивільного кодексу України (надалі ЦК України) здійснення розрахунків за зобов'язаннями в валюті можливо тільки у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Такі умови та порядок , на думку апелянта, у кредитних зобов'язаннях визначені Законом України «Про банки і банківську діяльність».

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін та їх представників, які з'явився в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Згідно ст. 375 Цивільного процесуального кодексу України (надалі ЦПК України) суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається із матеріалів справи, 03.06.2008 ОСОБА_1 відповідно ч. 2 ст. 11 Закону України № 1023-ХІІ від 12.05.1991 «Про захист прав споживачів» був ознайомлений з Умовами кредитування по програмі "Житло в кредит" за програмою «Партнер Банку», про що ним особисто було підписано Інформаційний листок з додатком 1 «розрахунок орієнтовної сукупної вартості кредиту ( іпотечні кредити)» (т.1 а.с. 152 - 154).

09.06.2008 ОСОБА_1 погодившись із умовами кредитування звернувся до відповідача з Кредитною заявкою, у якій просив відкрити картковий рахунок № НОМЕР_1 та надати кредит у валюті кредиту у розмірі 101 939 доларів США 31 цент. Дана заявка містить особистий підпис ОСОБА_1, що свідчить про факт ознайомлення його з її змістом та погодження з ними (т.1 а.с. 157).

09.06.2008 між ЗАТ "ОТП Банк" та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № ML 700/1192/2008 (надалі Договір Кредиту), згідно якого позичальнику було надано кредитні кошти відповідно кредитної заявки в розмірі 101 939 доларів США 31 цент на поточний рахунок НОМЕР_1 (т.1 а.с. 22 - 26).

Відповідно п. 1.11.1. умов Договору Кредиту усі платежі для повернення суми кредиту та сплати процентів за користування Кредитом повинні здійснюватись Позичальником у Валюті Кредиту в строки та на умовах, встановлених цим Договором.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 належним чином зобов'язання за Договором Кредиту не виконував, у зв'язку з чим у нього утворилася заборгованість в розмірі 4 817 418 грн. 18 коп., що була стягнута рішенням Куп`янського міськрайонного суду Харківської області від 13.11.2013 року по справі № 628/3226/13-ц (т.1 а.с. 20 - 21).

В судовому засіданні в суді першої та апеляційної інстанції ОСОБА_1 не заперечував факт набрання чинності зазначеним рішенням суду та його невиконання в повному обсязі.

Згідно положень статей 626-628 Цивільного кодексу України (надалі ЦК України) договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Установивши, що спірний Договір кредиту підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі, позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та у подальшому виконував його умови, Банк надав позивачу документи, які передували укладенню Договору кредиту, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, процентної ставки та деталізованого графіку погашення боргу, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про безпідставність позовних вимог.

Посилання в апеляційній скарзі на ненадання позичальнику інформації про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту, а так само і на не отримання кредитних коштів як на підставу визнання недійсним Договору кредиту, передбачену частиною першою статті 215 ЦК України та статтею 11 Закону України «Про захист прав споживачів» є необґрунтованими з огляду на таке.

Істотними умовами кредитного договору відповідно до змісту частини першої статті 638 та статті 1054 ЦК України є умови про мету, суму і строк кредиту, умови і порядок його видачі і погашення, розмір, порядок нарахування та виплата процентів, відповідальність сторін.

Згідно із змістом укладеного між сторонами Договору кредиту такі умови договором передбачено (т.1 а. с. 22-26).

Не можна погодитися з доводами апеляційної скарги про те, що відповідач не ознайомив позивача з інформацією про сукупну вартість кредиту та умови кредитування, оскільки в умовах Договору кредиту зазначено особу та місце знаходження кредитодавця, кредитні умови, зокрема, порядок надання кредиту та сплати заборгованості, щомісячну суму платежу та строк внесення чергового платежу і строк його повернення, цільове використання грошових коштів, права та обов'язки сторін і їх відповідальність за невиконання умов кредитного договору.

Отже, спірний договір споживчого кредиту підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі. В умовах договору міститься повна інформація стосовно умов кредитування, зокрема зазначено: сукупну вартість кредиту, реальну процентну ставку, штрафні санкції та комісії. Позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо його умов та надалі частково їх виконував, що свідчить про згоду ОСОБА_1 з умовами оспорюваного договору.

Відповідно до частини восьмої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача.

Відповідно до частини першої статті 55 Закону України № 2121-ІІІ від 07.12.2000 «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Вирішуючи питання про правомірність надання банком у кредит грошових коштів в іноземній валюті, суд дійшов наступного висновку.

Згідно з п.1 ч. 2 ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) на підставі банківської ліцензії банки мають право здійснювати операції з валютними цінностями.

На здійснення операцій, визначених п.п.1-4 ч.2 ст.47 Закону України «Про банки та банківську діяльність» необхідне надання дозволу НБУ (у т.ч. на здійснення операцій з валютними цінностями).

Згідно п. 2.3 глави 2 Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, затвердженого постановою Правління НБУ від 17.07.2001 № 275 за наявності банківської ліцензії та за умови отримання письмового дозволу НБУ банки мають право залучати та розміщувати іноземну валюту на валютному ринку України.

Таким чином, наявність банківської ліцензії та дозволу НБУ є необхідною і достатньою умовою для надання кредитів в іноземній валюті. Будь-які вимоги інших нормативних актів щодо необхідності отримання додаткових документів не можуть прийматись до уваги, оскільки суперечать Закону України «Про банки та банківську діяльність».

Частиною 3 ст. 533 ЦК України встановлено, що використання іноземної валюти при здійсненні розрахунків на території України за зобовязаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Як зазначалося вище, такі випадки, порядок та умови визначені Законом України «Про банки та банківську діяльність». Отже, можливість надання і погашення кредитів в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству.

Відповідно до п. 6. Договору кредиту, пунктів 1.1. ,1.1.1., 1.7.2 Частини 2 Договору кредиту в порядку передбаченому цим Договором Банк надає Позичальнику кредит у Розмірі та Валюті, визначеній у частині № 1 цього Договору, а Позичальник приймає Кредит, зобов'язується належним чином використати та повернути Банку суму отриманого Кредиту, а також сплатити відповідну плату за користування Кредитом і виконати всі інші зобов'язання, як вони визначені у цьому Договорі. З метою отримання, обслуговування та погашення Кредиту Банк відкриває Позичальнику Поточний рахунок. Банк здійснює видачу кредиту Позичальнику однією сумою чи траншами шляхом дебетування позичкового рахунку Позичальника та перерахування кредитних коштів за реквізитами, вказаними в Кредитній заявці Позичальника, зменшених на утриману комісію Банку у відповідності до Тарифів та умов цього Договору.

Згідно кредитної заявки від 09.06.2008 ОСОБА_1 просив видати кредит в розмірі 101 939 долар США 31 цент шляхом перерахування кредитних коштів в повній сумі з Кредитного рахунку на поточний рахунок № НОМЕР_1, відкритий у ЗАТ ОТП Банк на його ім'я (т.1 а.с. 157).

Відповідно до п. 4 Глави 3 Інструкції про касові операції в банках України, затвердженої постановою Правління НБУ від 14 серпня 2003 року № 337, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 05 вересня 2003 року за N 768/8089, видача готівки іноземної валюти фізичним особам здійснюється з їх поточних, вкладних (депозитних) рахунків.

Зі змісту інформаційного листка від 03.06.2008 вбачається, що позивач перед укладанням Договору Кредиту своїм підписом підтвердив, що він у письмовій формі ознайомлений з умовами кредитування по програмі «ЖИТЛО В КРЕДИТ», а також Банк надав йому інформацію щодо орієнтовної сукупної вартості кредиту (Додаток № 1), наявних в Банку форм кредитування та відмінностей між ними, у тому числі між зобов'язаннями споживача, переваг та недоліків пропонованих схем кредитування (т.1 а.с. 152 - 154).

До того ж правовідносини щодо видачі валюти, обліку заборгованості за кредитом на будь-яких рахунках у банку та сплати процентів у валюті стосується порядку виконання кредитного договору і не є підставами для визнання його недійсним. Питання про недійсність договору про відкриття та ведення поточного рахунку у валюті позивачем не ставиться.

З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції прийшов до обгрунтованого висновку про віддтсуність підстав для визнання Договору Кредиту недійсним. Посилання апелянта на те, що ухвалюючи рішення по справі суд неправильно оцінив наявні у справі докази та безпідставно не прийняв до уваги доводи позовної заяви є необґрунтованими.

Оскільки суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення - залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 - 384, 389, 390 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, який діє в інтересах ОСОБА_1, залишити без задоволення.

Рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 14 грудня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 05 квітня 2019 року.

Головуючий - О.Ю. Тичкова

Судді: А.В. Котелевець

Р.М. Піддубний