У Х В А Л А

05 лютого 2019 року

м. Київ

Справа № 205/578/14-ц

Провадження № 14-48цс19

Велика Палата Верховного Суду у складі:

судді-доповідача Ситнік О. М.,

суддів: Антонюк Н. О., Бакуліної С. В., Британчука В. В., Гудими Д. А., Данішевської В. І., Золотнікова О. С., Кібенко О. Р., Князєва В. С., Лобойка Л. М., Лященко Н. П., Прокопенка О. Б., Рогач Л. І., Саприкіної І. В., Уркевича В. Ю., Яновської О. Г.,

перевірила дотримання порядку передачі на розгляд Великої Палати Верховного Суду

цивільної справи за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») до ОСОБА_3, яка діє у своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа, яке не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - орган опіки та піклування Ленінської районної у м. Дніпропетровську ради, про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення

за касаційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_6 на рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 04 липня 2016 року у складі колегії суддів Лаченкової О. В., Варенко О. П., Міхеєвої В. Ю., та

УСТАНОВИЛА:

У січні 2014 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом, у якому зазначало, що 22 червня 2007 року між ним та ОСОБА_3 укладено кредитний договір № DNG0G100002220, відповідно до умов якого останній надано кредит у розмірі 24 000 доларів США зі сплатою 12 % річних та кінцевим строком повернення до 22 червня 2027 року.

На забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором між сторонами укладено іпотечний договір, предметом якого є нерухоме майно, а саме - будинок, загальною площею 54,30 кв. м, житловою площею 23,30 кв. м, розташований на АДРЕСА_1.

У зв'язку із неналежним виконанням ОСОБА_3 зобов'язань за кредитним договором станом на 02 грудня 2013 року утворилася заборгованість у розмірі 23 826,43 доларів США, що еквівалентно 190 373,18 грн.

ПАТ КБ «ПриватБанк» просило звернути стягнення на предмет іпотеки: будинок, загальною площею 54,30 кв. м, житловою площею 23,30 кв. м, який розташований за адресою: АДРЕСА_1, шляхом продажу указаного будинку банком з укладенням від імені ОСОБА_3 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмета іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з отриманням кадастрового номеру земельної ділянки, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення банком всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмета іпотеки, а також виселити відповідачів, які зареєстровані та проживають у спірному житловому будинку.

Справа переглядалася судами неодноразово.

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 29 вересня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 04 липня 2016 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 29 вересня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення про часткове задоволення позовних вимог. Звернуто стягнення на предмет іпотеки - будинок, загальною площею 54,30 кв. м, житловою площею 23,30 кв. м, який розташований за адресою: АДРЕСА_1, шляхом продажу вказаного предмета іпотеки (на підставі договору іпотеки від 22 червня 2007 року № DNG0G100002220) ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладенням від імені ОСОБА_3 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмета іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з отриманням кадастрового номеру земельної ділянки, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «ПриватБанк» усіх передбачених нормативно-правовими актами державних дій, необхідних для продажу предмета іпотеки. У частині позовних вимог про виселення ОСОБА_3 та неповнолітньої ОСОБА_4, ОСОБА_5 відмовлено. Виконання рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки відстрочено до закінчення дії Закону України від 03 червня 2014 року № 1304-VII«Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Задовольняючи позовні вимоги, апеляційний суд керувався тим, що у зв'язку з невиконанням своїх зобов'язань боржником за кредитним договором, позов про звернення стягнення на предмет застави є обґрунтованим.

У липні 2016 року представник ОСОБА_3 - ОСОБА_6 звернувся з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 серпня 2016 року відкрито касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою, а ухвалою від 06 вересня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

15 грудня 2017 року розпочав роботу Верховний Суд і набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», яким Цивільний процесуальний кодекс України (далі - ЦПК України) викладено в новій редакції.

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України в редакції цього Закону провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

У лютому 2018 року вказану справу передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2018 року справу передано на розгляд ВеликоїПалати Верховного Суду з посиланням на частини третю, п'яту статті 403 ЦПК України, відповідно до яких суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів або палати (об'єднаної палати), передає справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо така колегія або палата (об'єднана палата) вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухвалених рішеннях Верховного Суду, крім того вважає, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.

Колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного судуу складі Верховного Суду зазначила, що у постанові Верховного Суду України від 05 квітня 2017 року у справі № 6-3034цс16 зроблено висновок, що обрання певного способу правового захисту, у тому числі й досудового врегулювання спору, є правом, а не обов'язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує. Установлення законом або договором досудового способу врегулювання спору за волевиявленням суб'єктів правовідносин не вважається обмеженням юрисдикції судів і права на судовий захист. Звертаючись до суду з позовними вимогами, ПАТ «КБ «ПриватБанк» обрало судовий спосіб захисту порушених прав кредитодавця щодо виконання позичальником грошових зобов'язань, забезпечених іпотекою, та просило суд звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 Закону України від 05 червня 2003 року № 898-IV «Про іпотеку» (далі - Закон № 898-IV). Закон визначає спеціальний порядок звернення стягнення на предмет іпотеки, у тому числі деякі правила для здійснення реалізації предмета за рішенням суду, зокрема в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом надання права іпотекодержателю на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 березня 2018 року у справі № 760/14438/15-ц (провадження № 14-38цс18), не вбачаючи підстав для відступлення від правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 30 березня 2016 року у справі № 6-1851цс15, зробила висновок, що передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до статей 36, 37 Закону № 898-IV є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду. Застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання права власності на предмет іпотеки - це виключно позасудовий спосіб урегулювання спору, який сторони встановлюють самостійно у договорі.

Вирішуючи даний спір, апеляційний суд виходив із положень частини другої статті 16 Цивільного кодексу України, частини третьої статті 33, статті 36, частини першої статті 37 Закону № 898-IV, вважаючи можливим звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань за рішенням суду, оскільки цими нормами передбачено задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, яке ототожнюється зі способом звернення стягнення, якщо такий спосіб передбачено іпотечним договором.

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постанові від 22 травня 2018 року у справі № 922/2416/17, погодившись із правовим висновком, висловленим Верховним Судом України у постанові від 05 квітня 2017 року (провадження № 6-3034цс16), вважав, що обрання певного способу правового захисту, у тому числі й позасудового врегулювання спору, є правом, а не обов'язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує.

У постанові від 18 жовтня 2018 року у справі № 910/17423/17 Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду зважаючи на те, що позивач звернувся з позовом до суду про звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб, який визначений договором іпотеки як позасудовий, відповідно, для реалізації якого необхідні тільки воля та вчинення дій з боку іпотекодержателя (з огляду на те, що таким договором не передбачено іншого порядку), дійшов висновку про те, що суд апеляційної інстанції правильно визначив характер спірних правовідносин між сторонами та правильно застосував закон, що їх регулює.

На думку колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного судуу складі Верховного Суду, не може по різному відбуватися кваліфікація такого способу захисту, як визнання права власності на предмет іпотеки та надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки. Якщо визнання права власності на предмет іпотеки кваліфікується як позасудовий, то, з урахуванням правового висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 21 березня 2018 року у справі № 760/14438/15-ц (провадження № 14-38цс18), має бути кваліфікований як позасудовий такий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки, як надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки.

Тому колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного судуу складі Верховного Суду зробила висновок, що є підстави для відступлення від висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 05 квітня 2017 року у справі № 6-3034цс16, і кваліфікації виключно як позасудового такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки, як надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки.

Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Аналогічний припис закріплений у частині першій статті 10 ЦПК України.

Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоби виключити ризик свавілля.

На думку Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), поняття «якість закону» означає, що національне законодавство повинно бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають право вживати заходів, що вплинуть на конвенційні правацих людей (рішення ЄСПЛ у справах «C.G. та інші проти Болгарії» (заява №1365/07,24 квітня 2008 року, § 39), «Олександр Волков проти України» (заява № 21722/11, § 170)).

ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі.Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоби позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (рішення ЄСПЛ у справах «Кантоні проти Франції» від 11 листопада 1996 року (заява № 17862/91, § 31-32), «Вєренцов проти України» від 11 квітня 2013 року (заява № 20372/11, § 65)).

З огляду на те, що принцип верховенства права передбачає наявність правової визначеності, зокрема і при вирішенні питання щодо необхідності відступу від висновку щодо застосування норми права у подібних відносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду України, Велика Палата Верховного Суду приймає справу для продовження розгляду.

У частині першій статті 402 ЦПК України передбачено, що в суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи. Такий розгляд відбувається з урахуванням статті 400 ЦПК України щодо меж розгляду справи судом касаційної інстанції.

Відповідно до частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Виходячи з викладеного, справу необхідно розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, у порядку письмового провадження.

Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що у випадку розгляду справи за матеріалами в паперовій формі судові рішення надсилаються в паперовій формі рекомендованим листом з повідомленням про вручення (частина одинадцята статті 272 ЦПК України).

Керуючись частиною тринадцятою статті 7, статтями 402-404 ЦПК України, Велика Палата Верховного Суду

УХВАЛИЛА:

Прийняти для продовження розгляду цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3, яка діє у своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа, яке не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - орган опіки та піклування Ленінської районної у м. Дніпропетровську ради, про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення за касаційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_6 на рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 04 липня 2016 року.

Призначити справу до розгляду Великою Палатою Верховного Суду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними в ній матеріалами, у порядку письмового провадження на 15 травня 2019 року в приміщенні Верховного Суду за адресою: вул. Пилипа Орлика, 8, м. Київ.

Надіслати учасникам справи копію цієї ухвали до відома.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання й оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач О. М. Ситнік

Судді: Н. О. Антонюк Л. М. Лобойко

С. В. Бакуліна Н. П. Лященко

В. В. Британчук О. Б. Прокопенко

Д. А. Гудима Л. І. Рогач

В. І. Данішевська І. В. Саприкіна

О. С. Золотніков В. Ю. Уркевич

О. Р. Кібенко О. Г. Яновська

В. С. Князєв