ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 квітня 2019 року

м. Харків

Справа № 630/816/16-ц

Провадження № 22-ц/818/2114/19

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - судді Бровченка І.О.,

суддів: Бурлака І. В., Колтунової А. І.,

за участю секретаря - Прокопчук І.В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - публічне акціонерне товариство «Акцент-Банк»,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Люботинського міського суду Харківської області від 23 червня 2017 року в складі судді Малихіна О.О.,

п о с т а н о в и в:

У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (далі - АТ КБ «Приватбанк»), публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» (далі - ПАТ «Акцент-Банк»), у якому з урахуванням уточнень просив визнати кредитний договір від 21 травня 2008 року, укладений між АТ КБ «ПриватБанк» та ним, в частині умов абзацу 3 пункту 8.1, а саме «Щомісяця в період сплати позичальник повинен надавати банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 355,57 дол. США згідно графіку погашення кредиту (додаток 2 до кредитного договору) для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості по тілу кредиту, відсоткам, винагороди, комісії» недійсним в частині включення до щомісячного платежу складової частини із заборгованості з винагороди з дати укладення договору.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що між ним та банком 21 травня 2008 року був укладений кредитний договір, за умовами якого він отримав у банку в кредит кошти у розмірі 24 070,56 дол. США строком до 21 травня 2023 року та прийняв на себе зобов'язання щомісячно сплачувати банку грошові кошти для погашення заборгованості по кредиту, відсоткам за ставкою 1,25% на місяць, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 3,0% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, винагороди за резервування ресурсів у розмірі 4,08% річних від суми зарезервованих ресурсів. У розумінні Закону України «Про захист прав споживачів» виданий йому кредит є споживчим. А відтак, на думку позивача, при укладенні договору банком були включені до нього несправедливі умови щодо обов'язку позичальника сплатити на користь банку комісію та винагороду за проведення додаткового моніторингу.

Рішенням Люботинського міського суду Харківської області від 23 червня 2017 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що під час укладення сторонами кредитного договору від 21 травня 2008 року відповідачем дотримано вимоги закону, а саме: в частині зазначення суми кредиту, дати видачі кредиту, річної відсоткової ставки, щомісячної суми ануїтетного платежу, строку внесення платежів, умов повернення кредиту, нарахування та сплати відсотків, права дострокового виконання зобов'язань за договором, відповідальності позичальника, який був ознайомлений із умовами кредитування у банку, інформацією щодо сукупної вартості кредиту, порядком погашення основної суми кредиту, процентів за користування кредитом, загальним розміром вказаних сум та розміром сукупних витрат, необхідних для укладення кредитного договору, а також обслуговування кредитної заборгованості.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції, як незаконне та необґрунтоване та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги.

Посилається на те, що судом не надано належної оцінки умовам кредитування викладених у п. 8.1 кредитного договору та тих умов, що викладені у додатку № 1 цього договору, з аналізу яких вбачається, що до складу щомісячного платежу включено заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди, комісії.

Розмір включеної відповідачем до щомісячного платежу протягом дії договору комісії різниться та складає від 58,52 до 73,14 доларів США, що відображено у розрахунку сплачених коштів позичальником.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення з'явившихся учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а оскаржуване судове рішення - зміні.

Згідно з частинами першою, другою та п'ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судове рішення не відповідає з огляду на таке.

Судом встановлено, що 21 травня 2008 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № HAU2GК00000002. У відповідності з умовами п.п. 1.1., 8.1. вказаного кредитного договору банк надав ОСОБА_1 кредит у сумі 24070,56 доларів США зі строком погашення по 21 травня 2023 року, з яких 20000 доларів США на придбання нерухомості, 600 доларів США на оплату винагороди за надання фінансового інструменту у момент видачі кредиту, 116,91 доларів США на страхування майна, 100,00 доларів США - особисте страхування, та 3253,65 доларів США на сплату страхових платежів у випадках і порядку, передбачених п.п. 2.1.3, 2.2.7 даного договору, та сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1,25% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, а також винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 3% від суми виданого кредиту та винагороди за резервування ресурсів у розмірі 4,08% річних від суми зарезервованих ресурсів.

Згідно з п. 1.2. кредитного договору кредит був наданий в обмін на зобов'язання ОСОБА_1 по поверненню кредиту, сплаті відсотків, винагороди з зазначені даним договором строки.

В абз. 3 пункту 8.1 кредитного договору сторони, які його уклали, домовились, що позичальник ОСОБА_1 щомісяця в період сплати повинен надавати банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 355,57 дол. США згідно графіку погашення кредиту (додаток № 2 до кредитного договору) для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди, комісії.

В додатку № 2 до кредитного договору визначені складові частини щомісячного платежу в сумі 355,57 дол. США, які використовуються для погашення заборгованості за цим договором. Так, цей платіж складається з суми винагороди за резервування, суми відсотків за користування кредитом та суми погашення по кредиту. В окремому стовпці визначений залишок кредиту (зарезервованих ресурсів) після сплати чергового щомісячного платежу.

В іншому додатку під № 1, який є невід'ємною частиною кредитного договору, викладена інформація про загальну вартість кредиту, в тому числі умови кредитування - розмір річної відсоткової ставки за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за резервування ресурсів у розмірі 4,08% річних від суми зарезервованих ресурсів та винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 3% від суми виданого кредиту.

Згідно із ч. ч. 1, 3 статті 1054 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник - повернути кредит та сплатити відсотки.

Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Оскільки відповідно до умов кредитного договору від 21 травня 2008 року, що укладений між сторонами, банк надав позичальнику кредит на споживчі цілі, особливості регулювання відносин сторін визначаються Законом України «Про захист прав споживачів».

За положеннями частини п'ятої статті 11, частин першої, другої, п'ятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів»до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Відповідно до частини восьмої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача.

Крім того, відповідно до статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Згідно зі ст. 203 ЦК України, зміст правочину не можу суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України.

Постановою Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1746цс16 визначено, що відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Суд першої інстанції, дійшовши висновку про те, що обслуговування кредиту є супутньою послугою, за надання якої можливе встановлення комісії, не звернув уваги, що, встановивши в кредитному договорі сплату щомісячної комісії за обслуговування кредиту, відповідач не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надаються позивачу. При цьому відповідач нараховував, а позивач сплатив комісію за послуги, що супроводжують кредит, а саме за компенсацію сукупних послуг банку за рахунок позивача, що є незаконним.

З урахування зазначеного, колегія суддів приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 є обґрунтованими.

Разом з тим, як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, представник відповідачів просила застосувати позовну давність до виниклих правовідносин.

Відповідно до вимог статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України. За загальним правилом перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Позовна давність відноситься до строків захисту цивільних прав; при цьому поняття «позовна» передбачає форму захисту - шляхом пред'явлення позову, необхідною умовою реалізації якої є виникнення права на позов, що розглядається у двох аспектах - процесуальному (право на пред'явлення позивачем позову і розгляд його судом) і матеріальному (право на задоволення позову, на отримання судового захисту). Питання про об'єкт дії позовної давності виникає через відмінності в розумінні категорії «право на позов у матеріальному сенсі» (право на захист) у контексті її співвідношення із суб'єктивним матеріальним цивільним правом як одним з елементів змісту цивільних правовідносин. Набуття права на захист, для здійснення якого встановлена позовна давність, завжди пов'язане з порушенням суб'єктивного матеріального цивільного права. Суб'єктивне матеріальне цивільне право і право на позов відносяться до різних видів матеріального права: перше - регулятивне, друге - охоронне. Змістом права на позов є правомочність, що включає одну або декілька передбачених законом можливостей для припинення порушення, відновлення права або захисту права іншими способами, які можуть реалізовуватись тільки за допомогою звернення до суду.

Ураховуючи, що метою встановлення у законі позовної давності є забезпечення захисту порушеного суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу в межах певного періоду часу, тобто тимчасове обмеження отримання захисту за допомогою звернення до суду, слід дійти висновку, що об'єктом дії позовної давності є право на позовний захист (право на позов у матеріальному сенсі), що є самостійним правом (не ототожнюється із суб'єктивним матеріальним правом і реалізується в межах охоронних правовідносин), яким наділяється особа, право якої порушене.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» (далі - Конвенція), яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав-учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (§ 570 рішення від 20 вересня 2011 року у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; § 51 рішення від 22 жовтня 1996 року у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Зазначений трирічний строк діє після порушення суб'єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного). Відлік позовної давності обчислюється з моменту, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися» дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

До позовних вимог про визнання частково недійсним кредитного договору від 21 травня 2008 року, укладеного між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 згідно зі статтею 257 ЦК України встановлено позовну давність тривалістю у три роки.

Частинами четвертою, п'ятою статті 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

При цьому, визначення початкового моменту перебігу позовної давності має важливе значення, оскільки від нього залежить і правильність обчислення позовної давності, і захист порушеного права.

Початок перебігу позовної давності визначається відповідно до правил статті 261 ЦК України.

Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Враховуючи те, що порушення вимог Закону України «Про захист прав споживачів», Закону України «Про банки і банківську діяльність» та Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, було допущено саме у момент укладення правочину, позивач був обізнаний з умовами договору, то саме в цей момент ОСОБА_1 повинен був знати про те, що в силу вказаних нормативно-правових актів його права порушені.

Під час вирішення питання про застосування позовної давності суд враховує загальний період часу, який минув з моменту укладання договору, що становить 8 років (оскаржуваний договір укладено 21 травня 2008 року, а з позовом ОСОБА_1 звернулася 20 грудня 2016 року).

Апеляційний суд встановив, що вимоги ОСОБА_1 є обґрунтованими, проте з урахуванням заяви банку про застосування позовної давності та недоведенням позивачем, що строк подання позову пропущено з поважних причин, у задоволенні позову ОСОБА_1 необхідно відмовити у зв'язку з пропуском строку позовної давності.

Посилання представника позивача, що про порушене право ОСОБА_1 дізнався після звернення до нього за наданням правничої допомоги, не є поважною причиною пропуску строку на апеляційне оскарження.

Аналогічним чином колегія суддів не враховує посилання ОСОБА_2 на рішення Конституційного Суду України № 15-рп/2011 від 10 листопада 2011 року, оскільки предметом розгляду було офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України "Про захист прав споживачів" у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України, а не початку перебігу строку позовної давності у справах про визнання частково недійсним кредитних договорів.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Частинами 1, 2, 4 статті 376 ЦПК України передбачено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Враховуючи, що суд першої інстанції неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи та як наслідок неправильно застосував норми матеріального права, рішення Люботинського міського суду Харківської області від 23 червня 2017 року підлягає зміні з урахуванням вимог ч. 4 ст. 376 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Люботинського міського суду Харківської області від 23 червня 2017 року змінити в частині мотивів відмови у задоволенні позову.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 10 квітня 2019 року.

Головуючий - І.О. Бровченко

Судді : І.В. Бурлака

А.І. Колтунова