Постанова

Іменем України

14 лютого 2019 року

м. Київ

справа № 450/1230/15-ц

провадження № 61-33287св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Курило В. П. (суддя-доповідач), Коротуна В. М.,

Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивач -ОСОБА_4,

відповідачі: ОСОБА_5, публічне акціонерне товариство «Банк Форум»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Львівської області від 13 червня 2017 року у складі колегії суддів: Бойко С. М., Ніткевича А. В., Копняк С. М.,

ІСТОРІЯ СПРАВИ:

Короткий зміст позовних вимог:

У червні 2015 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_5, публічного акціонерного товариства «Банк Форум» (далі - ПАТ «Банк Форум»), в якому просила визнати недійсним іпотечний договір, що укладений

08 травня 2007 року між АКБ «Форум» (іпотекодержатель) та ОСОБА_5 (іпотекодацвець), ОСОБА_6 (боржник), посвідчений Лозинською І. П. приватним нотаріусом Пустомитівського районного нотаріального округу, зареєстрованого в реєстрі за № 791 та стягнути судові витрати.

Позовні вимоги, з урахуванням уточнень, мотивовано тим, що ОСОБА_4 під час укладення оспорюваного правочину перебувала у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_5 Земельна ділянка та житловий будинок, що є предметом оспорюваного правочину, є спільною сумісною власністю ОСОБА_4 та ОСОБА_5 Позивач згоди на укладення договору іпотеки не надавала, тому вказаний правочин в силу статті 60 СК України, статті 369 ЦК України є недійсним.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій:

Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 13 червня 2017 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що позивачем не доведено, що іпотечне майно є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки доказів на підтвердження того факту, що джерелом набуття вказаних вище житлового будинку та земельної ділянки є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя, надано не було.

Рішенням апеляційного суду Львівської області від 13 червня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково.

Рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 29 листопада 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано відсутністю правових підстав, у зв'язку з недотриманням правил статті 65 СК України, для визнання спірного правочину недійсним.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги:

26 червня 2017 року ОСОБА_4 через засоби поштового зв?язку подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення апеляційного суду Львівської області від 13 червня 2017 року та ухвалити нове рішення. яким позовні вимоги задовольнити, мотивуючи свої вимоги порушенням судом норм процесуального права.

Заявник зазначає, що суд апеляційної інстанції вийшов за межі своїх повноважень, ініціювавши питання витребування нотаріальної справи для перевірки наявності заяви ОСОБА_4

Доводи інших учасників справи:

29 вересня 2017 року ПАТ «Банк Форум» через засоби поштового зв'язку подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ заперечення, в якому просить касаційну скаргу

ОСОБА_4 відхилити, а рішення апеляційного суду Львівської області

від 13 червня 2017 року залишити без змін.

Рух касаційної скарги:

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05 вересня 2017 року відкрито касаційне провадження у даній справі та витребувано матеріали цивільної справи з Пустомитівського районного суду Львівської області.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення»

ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Статтею 388 ЦПК України встановлено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У червні 2018 року касаційну скаргу разом з матеріалами цивільної справи передано до Верховного Суду.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ У СКЛАДІ КОЛЕГІЇ СУДДІВ ДРУГОЇ СУДОВОЇ ПАЛАТИ КАСАЦІЙНОГО ЦИВІЛЬНОГО СУДУ:

Перевіривши доводи касаційної скарги, врахувавши аргументи, наведені у запереченні на касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Короткий зміст встановлених судом апеляційної інстанції обставин справи:

Предметом спору є договір іпотеки від 08 травня 2007 року, укладений між АКБ «Форум», правонаступником якого є ПАТ «Банк Форум», (іпотекодержателем) та ОСОБА_5 (іпотекодавцем), ОСОБА_6 (боржником), посвідчений приватним нотаріусом Пустомитівського районного нотаріального округу Лозинською І. П. та зареєстрований в реєстрі за № 791.

Предметом іпотеки за цим договором є житловий будинок АДРЕСА_1 та земельна ділянка площею 0,2500 га, розташована за цією ж адресою, цільове призначення якої - обслуговування житлового будинку і господарських будівель, кадастровий номер - НОМЕР_1

На момент укладення оспорюваного договору іпотеки житловий будинок АДРЕСА_1 в цілому був зареєстрований на праві власності за іпотекодавцем ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право власності, виданого Чишківською сільською радою Пустомитівського району Львівської області

09 лютого 2007 року, а земельна ділянка - на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2, виданого Чишківською сільською радою 17 квітня 2007 року.

ОСОБА_4. перебуває з відповідачем ОСОБА_5 в зареєстрованому шлюбі з 19 липня 1980 року.

Згідно пункту 2.1.5. договору іпотеки, предмет іпотеки знаходиться у спільній сумісній власності подружжя. Передача в іпотеку згаданого житлового будинку та земельної ділянки проводиться за згодою дружини покупця - ОСОБА_4, викладеної в заяві, справність підпису якої засвідчено приватним нотаріусом Пустомитівського районного нотаріального округу Лозинською І. П. 08 травня 2007 року за реєстровим № 790.

Норми права, які підлягають застосуванню:

Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб.

За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном.

Розпорядження об'єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості.

Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об'єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц.

За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Згідно з частиною третьою статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Стаття 578 ЦК України та частина друга статті 6 Закону України «Про іпотеку», в редакції, чинній на час укладання спірного правочину, передбачають, що майно, яке є у спільній власності, може бути передане в іпотеку лише за нотаріально посвідченою згодою всіх співвласників. Умовою передачі співвласником нерухомого майна в іпотеку своєї частки в спільному майні без згоди інших співвласників є виділення її в натурі та реєстрація права власності на неї як на окремий об'єкт нерухомості.

Відповідно до частини четвертої статті 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Висновки Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду за результатом розгляду касаційної скарги:

Оскільки пункт 2.1.5. договору іпотеки від 08 травня 2007 року укладений між АКБ «Форум», правонаступником якого є ПАТ «Банк Форум», (іпотекодержателем) та ОСОБА_5 (іпотекодавцем), ОСОБА_6 (боржником) містить відомості про наявність заяви ОСОБА_4 щодо надання згоди, яка нотаріально посвідчена, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про відсутність правових підстав для визнання спірного правочину недійсним у зв'язку з недотриманням правил статті 65 СК України.

Щодо доводів касаційної скарги:

Доводи заявника про те, що суд апеляційної інстанції вийшов за межі своїх повноважень, ініціювавши питання витребування нотаріальної справи для перевірки наявності заяви ОСОБА_4 є безпідставними та не може бути підставою для скасування правильного по суті і законного рішення, оскільки суд апеляційної інстанції діяв в межах свої повноважень встановлених ЦПК України, в редакції чинній на час розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, оскільки підстави для скасування судового рішення відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Львівської області від 13 червня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. П. Курило

В. М.Коротун

М. Є.Червинська