Провадження №2/592/836/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 грудня 2019 року м.Суми

Ковпаківський районний суд м. Суми у складі:

головуючого: судді Бичкова І. Г. ,

за участю секретаря судового засідання: Олійник В. О. ,

позивачки: ОСОБА_1 ,

представника позивачки: адвоката Сапича В. М. ,

відповідачки: ОСОБА_2 ,

представниці відповідачки: адвоката Юшкевич Є. Ю. ,

третьої особи: приватного нотаріуса Сумського міського нотаріального округу Онопрієнко А. В. ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань в приміщенні Ковпаківського районного суду м. Суми цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Сумського міського нотаріального округу Онопрієнко Анна Вікторівна про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу та визнання заповіту недійсним, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулася до Ковпаківського районного суду м. Суми з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Сумського міського нотаріального округу Онопрієнко Анна Вікторівна про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу та визнання заповіту недійсним, із змісту якого вбачається, що вона - ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , з яким вони були знайомі і раніше, після смерті її чоловіка та його жінки з 2006 року стали проживати спільно як подружжя, без реєстрацію шлюбу. При цьому вони переважно проживали у домоволодінні ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 . , а іноді також проживали в її квартирі за адресою: АДРЕСА_2 . Під час спільного проживання вони піклувалися один за одним, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, мали спільний сімейний бюджет, в рамках якого разом купували речі, меблі, побутову техніку, разом проводили свій вільний час, та дозвілля. І хоча спільних дітей вони не мали, тим не менш між ними склались доброзичливі стосунки, які притаманні сімейним жінці та чоловіку. За спільні кошти вони також покращували побутові умови в будинку ОСОБА_3 по АДРЕСА_3 . Так, зокрема, під час їхнього спільного з ОСОБА_3 проживання ними було здійснено будівництво водопроводу до зазначеного будинку, що підтверджується відповідними письмовими документами, копії яких додаються до даної позовної заяви. Окрім того, у дворі належного ОСОБА_3 будинку вони збудували баню, новий туалет, здійснили облаштування його двору та ряд інших опоряджувальних робіт, що не тільки зробило дане домоволодіння більш комфортним для проживання, але і суттєво підвищило його вартість. Також спільно, як дружина та чоловік, вони вирішували і всі проблеми, які виникали в процесі їхнього спільного сімейного життя. Так, коли у ОСОБА_3 виникла необхідність протезування зубів, вони це зробили за спільні кошти, що підтверджується наявними у неї відповідними медичними та платіжними документами, копії яких долучаються до матеріалів справи. Крім того, за час спільного проживання з ОСОБА_3 останньому, знову ж таки їхнім спільним коштом, була зроблена необхідна операція у клініці "Новий зір" , факт якої підтверджується наявними у неї документами, копії яких вона також додає до даної позовної заяви. Реєструвати шлюб вони не стали з тих причин, що у кожного з них до цього були сім`ї і вони не хотіли створювати незручності для своїх дітей та онуків. Крім того, за час спільного проживання а ні ОСОБА_3 , а ні вона не перебували у будь-якому іншому зареєстрованому чи незареєстрованому шлюбі, тому між ними склались усталені добрі відносини поваги і довіри один до одного, що притаманні подружжю. Оскільки за положенням ч. 2 ст. 3 СК України сім`ю складають особи які спільне проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки, вона вважає, що їхні з ОСОБА_3 стосунки були сімейними. І хоча за адресою місця мешкання ОСОБА_3 вона і не була зареєстрована, оскільки мала свою квартиру, але вони з ним вели спільне господарство, мали спільний бюджет, разом вирішували і питання придбання та приготування продуктів харчування, і питанні придбання предметів одягу, побутових речей та здійснення ремонтів як в його домоволодінні, так і в її квартирі. Факт проживання її з ОСОБА_3 разом однією сім`єю як чоловіка та жінки підтверджуються відповідними фотографіями, із зазначенням дат та дописами на них, як робив особисто ОСОБА_3 . Копії вказаних фотографій додаються до позовної заяви. Даний факт їхнього спільного сімейного проживання також можуть підтвердити свідки, що були їхніми близькими друзями, а саме: - ОСОБА_4 , адреса: АДРЕСА_4 ; - ОСОБА_5 , адреса: АДРЕСА_5 ; - ОСОБА_6 , адреса: АДРЕСА_6 . Клопотання про виклик вищезазначених свідків буде заявлено її представником в ході підготовчого судового засідання. Відповідно до ч. 2 ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Конституційним Судом України у рішенні від 03.06.1999 року за № 5-рп/99 (справа про офіційне тлумачення терміна "член сім`ї" ) визначено таку обов`язкову ознаку члена сім як ведення спільного господарства. Відповідно до ч. 1 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка. Згідно вимог ч. 4 ст. 3 СК України сім`я створюється на підставі шлюбу, кровною споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таким, що не суперечать моральним засадам суспільства. Поняття сім`ї, сформульоване в цій статті, не містить такої обов`язкової ознаки сім`ї, як знаходження саме в зареєстрованому шлюбу. Сім`я розглядається як соціальний інститут і водночас як союз конкретних осіб. Сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки, що й є ознаками сім`ї. Відповідно до Хартії прав сім`ї, сім`я - це щось більше, ніж просто правова, суспільна чи економічна одиниця, це спільнота любові і солідарності, це те місце, де зустрічають різні покоління і допомагають один одному зростати у людській мудрості та узгоджувати індивідуальні права з іншими вимогами суспільного життя. Альтернативою шлюбу є конкубінат, тобто фактичне спільне проживання жінки і чоловіка без реєстрації шлюбу. Жінка та чоловік мають на це право і відповідно право на повагу до свого вибору з боку держави та суспільства. Європейський суд з прав людини при розгляді справи ОСОБА_7 зауважив, що відносини де-факто, як і відносини, що ґрунтуються на шлюбі, можуть вважатись сімейним життям. У справі "Джонстон проти Ірландії" (справа № ECH-1986-S-006) було встановлено, що заявники прожили спільно близько 15 років. На цій підставі Європейський суд зробив висновок про те, що вони складали сім`ю, а тому мають право на захист, незважаючи на те, що їх зв`язок існував поза шлюбом. Конституційне право на особисту свободу дає підстави для висновку про те, що людина має право сама вибирати форму організації свого сімейного життя. Закон не може їй цього диктувати, як і того, з ким людина має проживати однією сім`єю, за винятком лише певних обмежень, які сформульовані в ст. 3 СК України. Взаємність прав та обов`язків передбачає наявність як у жінки, так і у чоловіка особистих немайнових і майнових прав та обов`язків, які можуть випливати, зокрема, із нормативно-правових актів, договорів, укладених між ними, звичаїв. Для встановлення цього факту важливе значення має з`ясування місця і часу такого проживання. Підтвердженням цього може бути їх реєстрація за таким місцем проживання, пояснення свідків, представників житлово-експлуатаційної організації. Щодо часу проживання слід зазначити, що за своєю природою проживання однією сім`єю спрямоване на довготривалі відносини. Згідно п. 5 ч. 1 ст. 315 ЦПК України факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу може бути встановлений у судовому порядку. Згідно роз`яснень Верховного Суду України в листі "Судова практика розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення" від 01.01.2012 року доказами, які свідчать про факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу можуть бути: свідоцтва про народження дітей, довідки з місця проживання, свідчення свідків, листи ділового та особистого характеру тощо. Також це можуть бути: свідоцтво про смерть одного із "подружжя" , свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько, виписки з погосподарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності) ; заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що "подружжя" вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства. В період їхнього спільного сімейного проживання, враховуючи те, що вони не зареєстрували їхній шлюб у встановленому законом порядку, ОСОБА_3 склав заповіт про те, що все майно, що буде йому належати на час смерті, він заповідає їй - ОСОБА_1 . Заповіт було посвідчено державним нотаріусом Другої Сумської державної нотаріальної контори Нанкою Т. І. за реєстровим № 1-1411 від 16.11.2010 року. Останні роки свого життя, починаючи приблизно з 2016 року, стан здоров`я ОСОБА_3 значно погіршився. Він став дуже часто хворіти, був поставлений на облік у лікаря-терапевта з приводу ІХС: дифузного кардіосклерозу, ЄН 2А. Церебрального атеросклерозу II ст. . Вторинної артеріальної гіпертензії 2 ст. , 2 ст. , ризик дуже великий, у зв`язку з чим вони неодноразово звертались за наданням йому медичної допомоги в медичні установи м. Суми. Зокрема, згідно довідці КНП "Центр первинної медико-санітарної допомоги № 1 СМР, ОСОБА_3 з 12.01.2016 року по 18.01.2016 року знаходився на лікуванні в стаціонарі з приводу Церебрального атеросклерозу ІІ-ІІІ ст. Гіпертонічної хвороби 2 ст. , 2 ст. , ризик IV, а з 24.02.2017 року по 02.03.2017 року - ІХС: дифузного кардіосклерозу CH 2А ф. кл. 2 ГХ 2 ст. , ризик IV. Церебрального атеросклерозу ІІ-ІІІ ст. . Крім того, в цей час, у зв`язку з тяжкою хворобою ніг, він перестав самостійно ходити і, таким чином, став бути прикутим до ліжка. Вона доглядала за ним, готувала йому їжу, прала білизну, придбавала йому ліки та викликала по необхідності медичних працівників, тобто була завжди з ним поруч як це і пристало бути законній дружині. На початку березня 2017 року, продовжуючи доглядати за ОСОБА_3 , який, як вказано вище, вже не вставав з ліжка, у неї в самої почалися серйозні проблеми з власним здоров`ям. У зв`язку з загостренням у неї артрозу колінних суглобів, вона вимушена була на деякий час залишити ОСОБА_3 та лікуватися в лікарні. На час своєї відсутності вона попросила бути доглядальницею ОСОБА_3 їхню з ним спільну знайому - ОСОБА_2 . Однак, повернувшись через деякий час після свого лікування до ОСОБА_3 , привізши при цьому ряд продуктів харчування, вона не змогла своїми ключами відчинити двері будинку, оскільки замки на них були змінені. Коли ж у дверях будинку з`явилась ОСОБА_2 , то вона заявила, що ОСОБА_1 для ОСОБА_3 ніхто, може сюди більше не приходити. Після чого, разом із своєю донькою накинулись на неї та стали її бити і виганяти з подвір`я ОСОБА_3 . У зв`язку з вказаними обставинами вона змушена була викликати співробітників поліції для того, щоб вини зупинили протиправні дії ОСОБА_2 та її доньки і надали їй можливість пройти до ОСОБА_3 в його будинок для того, щоб і в подальшому піклуватись за ним як його цивільна дружина. Але співробітники патрульної поліції, які приїхали на її виклик, не тільки не надали їй допомоги в можливості пройти до будинку та зустрітись з ОСОБА_3 , вони навіть не зупинили насильство ОСОБА_2 відносно неї, у зв`язку з чим вона змушена була покинути даний будинок і повернутись до себе додому. Її наступні неодноразові звернення до поліції з проханням забезпечити їй доступ до чоловіка та його будинку і притягти ОСОБА_2 і її доньку до встановленої законом відповідальності також залишилися без належного реагування. Копії листів відповідей на її звернення містяться в додатках до позовної заяви. ІНФОРМАЦІЯ_1 її чоловік - ОСОБА_3 помер. Маючи на руках заповіт № 1-1411, в передбачений законом шестимісячний строк, 13.07.2018 року вона звернулася до Сумської державної нотаріальної контори, де була зареєстрована її заява про прийняття спадщини № 1433 с/с 233/2018. Однак, в нотаріальній конторі їй повідомили про те, що 24.03.2017 року за реєстровим номером № 488, приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Онопрієнко А. В. від імені ОСОБА_3 був посвідчений заповіт, згідно з яким він все своє майно, де б воно не знаходилося і з чого б не складалося, заповідав ОСОБА_2 . Даний заповіт вона вважає недійсним з огляду на наступне. Як вже вказано вище, на час складання заповіту на ОСОБА_2 чоловік ОСОБА_1 був тяжко хворою людиною, страждав на поведінкові та психічні розлади здоров`я, не міг у повній мірі розуміти значення своїх дій та керувати ними, а саме головне був дуже залежним від відповідачки, чим вона і скористалась. Відповідачка, добре знаючи про те, що вони з ОСОБА_3 тривалий час проживали у цивільному шлюбі, в період її відсутності, навмисно змінила дверні замки в будинку ОСОБА_3 і, маючи на меті заволодіти майном останнього, декілька місяців до його смерті навмисно не пускала її до нього. Сам же ОСОБА_3 , будучи тяжко хворою та прикутою до ліжка людиною, не міг самостійно ні добитись зустрічі з нею, ні вчинити будь-який опір ОСОБА_2 та ї доньці і тому, будучи залежними від них, змушений був підкоритись їх вимогам та написати заповіт на своє майно вказаним особам. Адже про те, що ОСОБА_2 вимагала від нього переписати все його майне на неї, він писав їй в листі ще до того, як вона залишила його на піклування останній, але вона тоді не звернула на це належної уваги. Про те, що ОСОБА_3 останні місяці свого життя був дуже хворою людиною свідчить і той факт, що крім вищевказаних захворювань, з 17.10.2017 року по 23.10.2017 року він знаходився на лікуванні ще й з діагнозом - ДЕ 2 ст. змішаного генезу з вистібуло-атактичним синдромом. Втор. АГ 2 ст. , 2 ст. , ризик дуже високий. Також в період часу з 2011 року по 2018 рік ОСОБА_3 неодноразово звертався за наданням медичної допомоги з приводу головного болю, запаморочення, періодичної втрати свідомості, порушення пам`яті, зорових галюцинацій в результаті дифузного кардіосклерозу та церебрального атеросклерозу. Таким чином, на момент складання заповіту на ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 волевиявлення ОСОБА_3 не можна визнати вільним, оскільки мало того, внаслідок своєї хвороби він не міг повністю усвідомлювати значення своїх дій і особливо їх наслідків, це його волевиявлення абсолютно очевидно було наслідком психічного впливу на нього з боку ОСОБА_2 , від якої він дуже залежав. Вищеперераховані обставини зобов`язували нотаріуса Онопрієнко А. М. уважно з`ясувати дійсність намірів ОСОБА_3 складати заповіт на абсолютно сторонню для нього особу, зокрема, на ОСОБА_2 , а не на інших осіб, зокрема, на неї, як на його цивільну дружину, а також з`ясувати чи не вчиняє він свої дії по складанню заповіту під впливом відповідачки по справі, яка, на її глибоке переконання, була не тільки ініціатором написання заповіту, але і організатором його оформлення саме у нотаріуса Онопрієнко А. М. . Адже відповідно до п. 1 гл. 6 розд. 1 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року № 296/5, нотаріус зобов`язаний встановити дійсне волевиявлення особи, яка звернулась за вчиненням тієї чи іншої нотаріальної дії. Більш того, відповідно до п. п. 4 п. 1 гл. 13 розд. 1 Порядку, нотаріус відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, якщо є сумніви у тому, що фізична особа, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, не усвідомлює значення, зміст, правові наслідки цієї дії, або є підозра в тому, що ця особа діє під впливом насильства або залежності. Це ж саме зазначається і в п. 4. ч. 1 ст. 49 Закону України "Про нотаріат" від 02.09.1993 року № 3425-ХІІ. З урахуванням вказаних нормативних актів, нотаріус Онопрієнко А. М. повинна була відмовити ОСОБА_3 у вчиненні такої нотаріальної дії як складання заповіту, оскільки було очевидно, що він знаходився під психологічним впливом та залежністю від ОСОБА_2 , яка, вона повністю впевнена, була не тільки ініціатором складання заповіту саме на неї, але і організатором його написання. Це абсолютно очевидно, оскільки сам ОСОБА_3 на момент складання заповіту, за станом свого здоров`я, не міг особисто звернутись до нотаріуса, а в період часу коли вони з ним жили разом і підтримували подружні стосунки, він ніколи не виказував своїх намірів заповісти своє майно ОСОБА_2 , а весь час наполягав на тому, що спадкоємцем його майна буде ОСОБА_1 , про що свідчить і його заповіт написаний ним на неї у 2010 році. Відповідно до ч. 2 ст. 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. З метою визначення в якому психологічному стані перебував ОСОБА_3 на час складання заповіту від 24.03.2017 року та встановлення того, чи було при цьому його волевиявлення вільним, в порядку ст. 103 ЦПК України, в підготовчому судовому засіданні її представником буде заявлено клопотання про призначення посмертної судової психолого-психіатричної експертизи. Орієнтовний розрахунок судових витрат по справі складає 2704,80 грн. , з яких 2000,00 грн. оплата правничої допомоги адвоката і 704,80 грн. сплата судового збору. Також, в силу вимог п. 6 ч. 3 ст. 175 ЦПК України, вона зазначає про те, що ніяких заходів досудового врегулювання спору нею не проводилося. Відповідно до п. 9 ч. 3 ст. 175 ЦПК України вона стверджує, що ніяких судових витрат, окрім сплати судового збору та оплати правничої допомоги адвоката, вона не понесла та не очікує і не планує понести в зв`язку із розглядом справи в суді. Відповідно до вимог п. 10 ч. 3 ст. 175 ЦПК України вона також підтверджує те, що нею не подано іншого позову (позовів) до цього відповідача ( відповідачів) з тим самим предметом таз тих самих підстав, що зазначені вище. Враховуючи вище викладене та керуючись ст. ст. 16, 231, 1257 ЦК України; ст. ст. 4, 175, 177, 315 ЦПК України, вона просила: 1. Встановити факт спільного проживання однією сім`єю як чоловіка і жінки ОСОБА_1 та ОСОБА_3 з 2006 року і до часу смерті ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . 2. Визнати недійсним заповіт на користь ОСОБА_2 , який посвідчено 24.03.2017 року за реєстровим номером № 488 приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Онопрієнко А. В. у зв`язку з невідповідністю змісту заповіту дійсному волевиявленню спадкодавця та порушенням нотаріусом Онопрієнко А. В. вимог чинного законодавства щодо форми та порядку посвідчення заповіту (вхідний № 47456/18 від 06.11.2018 року) (а. с. 2 - 4) .

22.03.2019 року відповідачка ОСОБА_2 та її представниця адвокат Юшкевич Євгенія Юріївна надали до канцелярії Ковпаківського районного суду м. Суми відзив на позовну заяву (в порядку ст. 178 ЦПК України) , із змісту якого вбачається, що в провадженні Ковпаківського районного суду м. Суми знаходиться цивільна справа № 592/16538/18, провадження № 2/592/836/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу та визнання заповіту недійсним. Ознайомившись з матеріалами справи та з копіями документів, доданих до позовної заяви, вони вважають, що позовні вимоги не підлягають задоволенню в повному обсязі. Вони вважають, що позивачка вводить суд в оману, неправдиво відтворюючі факти та події, тому що обставини, які викладені в позовній заяві, не відповідають дійсності. По-перше, відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в порядку окремого провадження, відповідно до вимог, встановлених гл. 6 ЦПК України. Так, ч. 1 ст. 316 ЦПК України встановлена підсудність справ про встановлення факту, а саме: заява фізичної особи про встановлення факту, що має юридичне значення, подається за місцем її проживання. Згідно анкетних даних, зазначених позивачкою в позовній заяві, вона проживає за адресою: АДРЕСА_2 , тобто на території Зарічного району м. Суми. Таким чином, керуючись ст. ст. 315, 316 ЦПК України, вони вважають, що заява позивачки про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу взагалі непідсудна Ковпаківському районному суду м. Суми та повинна розглядатися Зарічним районним судом м. Суми в порядку окремого провадження відповідно до гл. 6 ЦПК України. Але, все одно по даному питанню хотілось би зазначити, що відповідачка не може погодитися із твердженнями позивачки, що остання проживала із ОСОБА_3 однією сім`єю. Відповідачка впевнено заявляє та стверджує, що ті відносини, які склалися між позивачкою ОСОБА_1 та померлим ОСОБА_3 на протязі 2006 - 2016 років дуже важко назвати сімейними, а тим більше теплими, добрими, поважними, що дійсно притаманні подружжю. Так, відповідачка навіть не знає яким чином ОСОБА_3 познайомився із ОСОБА_1 , остання втерлася у довіру до нього та до неї та почала приходити до них в гості. Потім, з часом ОСОБА_1 , перебуваючи в домі у ОСОБА_3 , перестала пускати до нього відповідачку та її доньку ОСОБА_8 , які приходили провідувати діда, та приносили йому продукти харчування. Позивачка не проживала разом із ОСОБА_3 однією родиною, вони не мали спільного побуту, вони лише іноді зустрічалися та проводили час та в основному спілкувалися по телефону. Позивачка з`являлася в квартирі ОСОБА_3 лише в той період, коли приносили пенсію, вона її забирала та приходила наступного разу лише в наступний період видачі пенсії. Також слід зазначити про те, що забираючи пенсію ОСОБА_3 , ОСОБА_1 не сплачувала рахунки за газ, в результаті чого за період з 2015 по 2016 роки виникла заборгованість за спожитий газ 12201,69 грн. . Зазначену заборгованість вимушені були виплачувати із своїх коштів відповідачка ОСОБА_2 та її донька ОСОБА_8 , в зв`язку з чим донька відповідачки ОСОБА_8 уклала із ТОВ "Сумигаззбут" договір № 307 на погашення заборгованості шляхом реструктуризації за послуги газопостачання від 31.05.2017 року. Коли ОСОБА_3 захворів, то ОСОБА_1 не доглядала за ним, ті факти, про які вона зазначає в своїй позовній заяві щодо догляду за ОСОБА_3 , є брехливими твердженнями, вона не була з ним поруч. Щодня до діда приходила сусідка ОСОБА_9 , яка проживає за стінкою в АДРЕСА_7 для того, щоб протопити квартиру та нагодувати діда сніданком. Весь інший час за ОСОБА_3 доглядали відповідачка ОСОБА_2 та її донька ОСОБА_8 . В своєму позові позивачка зазначає про те, що вона покинула діда в зв`язку із тим, що їй нібито необхідно було лікуватися в лікарні через загострення в неї артрозу колінних суглобів, і вона нібито лікувалася в лікарні, але жодного доказу цьому не надала, бо це також є брехнею, як і все інше. Також, позивачка зазначає про те, що одного разу вона прийшла до ОСОБА_3 , а відповідачка із своєю донькою накинулися на неї та стали бити і виганяти, в зв`язку з чим їй прийшлося викликати поліцію. Але це також не відповідає дійсності, бо поліцію в той день насправді викликала донька відповідачки ОСОБА_8 , бо позивачка не пускала їх із відповідачкою до квартири, коли вони прийшли до ОСОБА_3 . Після цього конфлікту із поліцією позивачка більше не з`являлася в кв. АДРЕСА_8 , що належала померлому ОСОБА_3 та ОСОБА_8 . І лише згодом позивачка ОСОБА_1 зверталася до Ковпаківського районного суду м. Суми із позовами до ОСОБА_3 : 1) в жовтні 2017 року з позовом про поділ спільного майна подружжя, встановлення факту проживання однією сім`єю (справа № 592/11356/17, провадження № 2/592/2891/17) ; 2) в грудні 2017 року про витребування майна із чужого незаконного володіння (справа № 592/14952/17, провадження № 2/592/834/18) . Таким чином, відповідачка повністю заперечує проти того, що позивачка проживала із ОСОБА_3 однією родиною та мала з ним добрі сімейні відносини, пов`язані спільним побутом та повагою один до одного та впевнено стверджує, що сам померлий ОСОБА_3 не вважав її своєю нібито дружиною. По-друге, що стосується позовної вимоги про визнання заповіту недійсним, то відповідачка також повністю заперечує проти цього. Згідно зі ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження особи на випадок її смерті. Заповіт складається (скасовується, змінюється) самим заповідачем. За життя заповідач може в будь-який час скасувати заповіт, змінити його або скласти новий заповіт. Так, ІНФОРМАЦІЯ_2 померлим ОСОБА_3 в присутності свідків було складено заповіт, яким він зробив розпорядження, що на випадок своєї смерті все його майно, де б воно не знаходилося, з чого б воно не складалося, заповідав своїй невістці - відповідачці ОСОБА_2 . В своєму позові позивачка зазначає про те, що на момент складання заповіту, тобто 24.03.2017 року, ОСОБА_3 був хворий та страждав на втрату пам`яті та галюцинації, в результаті дифузного кардіосклерозу та церебрального атеросклерозу. Але, надана позивачкою медична документація щодо померлого ОСОБА_3 не містить висновків щодо наявності у нього психічного або іншого захворювання, яке б позбавляло його дієздатності. Між тим, підставою для визнання правочину недійсним може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Зазначена правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України № 6-1531цс16 від 28.09.2016 року, № 6-9цс12 від 29.02.2012 року. Також позивачка зазначає про те, що не можна визнавати вільним волевиявлення ОСОБА_3 , оскільки мало того, що внаслідок своєї хвороби він не міг повністю усвідомлювати значення своїх дій і їх наслідків, і що це його волевиявлення абсолютно очевидно було наслідком психічного впливу на нього з боку відповідачки, від якої він нібито дуже залежав. Але, зовсім незрозуміло в зв`язку із чим позивачка так вважає, що її нібито чоловік дуже залежав від відповідачки та вона на нього психічно впливала. Належних доказів цьому позивачка також не надала. Також незрозуміло для чого позивачка вводить суд в оману та зазначає про те, що відповідачка ОСОБА_2 є "абсолютно сторонньою особою" для ОСОБА_3 , але ж це не відповідає дійсності, тому що відповідачка є невісткою покійної дружини ОСОБА_3 - ОСОБА_10 , дружиною її сина ОСОБА_11 . АДРЕСА_9 в 1965 році отримала свекруха відповідачки ОСОБА_10 , в якій і проживали вона та її син ОСОБА_11 із дружиною ОСОБА_2 та донькою ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . З 1972 року у свекрухи відповідачки ОСОБА_10 з`явився чоловік ОСОБА_3 , який став проживати разом із нею та її родиною у кв. АДРЕСА_11 , що належала на праві власності ОСОБА_10 . Свій шлюб ОСОБА_10 та ОСОБА_3 зареєстрували у відділі ЗАГСу м. Суми 31.07.1973 року. А 04.08.1983 року ОСОБА_3 зареєструвався у кв. АДРЕСА_8 , що належала його дружині ОСОБА_10 . Нажаль, ІНФОРМАЦІЯ_5 свекруха відповідачки ОСОБА_10 Померла. 26.10.1995 року померлою ОСОБА_10 та померлим ОСОБА_3 було складено заповіти, якими вони зробили розпорядження, що на день їхньої смерті все майно, яке буде їм належати і де б воно не знаходилося та з чого б воно не складалося, в тому числі належні їм частини кв. АДРЕСА_8 , заповідають ОСОБА_8 (доньці відповідачці) . Таким чином, 1/4 кв. АДРЕСА_14 на праві спільної часткової власності належить доньці відповідачки - ОСОБА_8 . Ст. 1257 ЦК України містить норми щодо недійсності заповіту, які є спеціальними нормами. Так, недійсні заповіти діляться на нікчемні та оспорювані. Згідно ч. 1 ст. 1257 ЦК України нікчемним є заповіт, складений особою, яка не мала права на це майно, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення. До нікчемних відносяться заповіти: - складені фізичною особою, яка не має повної цивільної дієздатності; - вчинені через представника; - складені з порушенням вимог щодо форми заповітів; - посвідчені уповноваженою особою, але з порушенням вимог, встановлених законом; - посвідчені не уповноваженою на це особою; - секретні заповіти, посвідчені нотаріусом з порушенням вимог, встановлених ст. 1249 ЦК України; - посвідчені за відсутності свідків у випадках, коли їх присутність є обов`язковою; - складені відчужувачем щодо майна, вказаного у спадковому договорі (ст. 1307 ЦК України) . Слід звернути особливу увагу на те, що спеціальною нормою про нікчемність заповіту є ч. 1 ст. 1257 ЦК України. Відповідно до ч. 2 ст. 1257 ЦК України оспорювання заповіту може мати місце тільки у випадку, якщо волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Недійсність заповіту як виду правочину, що вчиняється особисто, не може бути встановлено на підставі ст. ст. 230, 232, 233 ЦК України. Однак, Верховним Судом України в узагальненні практики розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними від 24.11.2008 року зазначено про те, що відповідно до змісту ст. 230 ЦК України ця стаття не повинна поширюватись на односторонні правочини, якими, зокрема, є заповіт, довіреність, що було підтверджено рішенням Верховного Суду України від 19.07.2006 року у справі № 6-7182св06. В п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про спадкування" № 7 від 30.05.2008 року зазначено про те, що за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо він був складений особою під впливом фізичного або психічного насильства, або особою, яка через стійкий розлад здоров`я не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Для встановлення психічного стану заповідача в момент складання заповіту, який давав би підставу припустити, що особа не розуміла значення своїх дій і (або) не могла керувати ними на момент складання заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу. При розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі ч. 2 ст. 1257 ЦК України суд за клопотанням хоча б однієї зі сторін зобов`язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину (п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" № 9 від 06.11.2009 року) . Отже, позивачка, зазначаючи про незадовільний стан здоров`я ОСОБА_3 на момент складання заповіту (24.03.2017 року) не може без належних доказів стверджувати про те, що останній не міг у повній мірі розуміти значення своїх дій та керувати ними, чим відповідачка нібито скористувалася. Адже, зазначений заповіт 24.03.2017 року складався в присутності свідків, про що зазначено в самому заповіті, більше того при складанні та посвідченні заповіту, його було прочитано вголос самим заповідачем, свідками та нотаріусом. Також, нотаріусом було встановлено дієздатність ОСОБА_3 на момент складання заповіту в присутності свідків. Більше того, як зазначалося вище, саме в 2017 році, позивачка ОСОБА_1 зверталася до Ковпаківського районного суду м. Суми із позовними заявами до померлого ОСОБА_3 , а саме: 1) в жовтні 2017 року з позовом про поділ спільного майна подружжя, встановлення факту проживання однією сім`єю (справа № 592/11356/17, провадження № 2/592/2891/17) ; 2) в грудні 2017 року про витребування майна із чужого незаконного володіння (справа № 592/14952/17, провадження № 2/592/834/18) . Отже, необхідно зробити висновок про те, що позивачка ОСОБА_1 , звертаючись в 2017 році із зазначеними вище позовними заявами до ОСОБА_3 , вважала останнього дієздатним та таким, що в повній мірі розумів значення своїх дій на той час та керував ними. Таким чином, вони вважають позовну заяву ОСОБА_1 про визнання заповіту недійсним неправдивою, необґрунтованою, безпідставною та такою, що не підлягає задоволенню, бо містить неправдиві і вигадані факти і обставини та, керуючись ст. 178 ЦПК України вони просили Ковпаківський районний суд м. Суми відмовити позивачці в задоволенні її позовних вимог. Відповідно до п. 8 ч. 3 ст. 178 ЦПК України відповідачка зазначає, що ще не понесла та поки що не планує понести судові витрати в зв`язку із розглядом судом даної цивільної справи, тому попередній (орієнтовний) їх розрахунок відсутній. Вона отримує безоплатну вторинну правову допомогу (вхідний № 16881 від 22.032019 року) (а. с. 48 - 53) .

28.03.2019 року представниця відповідачка ОСОБА_2 адвокат Юшкевич Євгенія Юріївна надала до канцелярії Ковпаківського районного суду м. Суми додаткові пояснення до відзиву на позовну заяву, із змісту яких вбачається, що в провадженні Ковпаківського районного суду м. Суми знаходиться цивільна справа № 592/16538/18, провадження № 2/592/836/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу та визнання заповіту недійсним. 22.02.2019 року відповідачкою було подано відзив на позовну заяву. Керуючись ч. 1 ст. 182 ЦПК України, вона хотіла надати додаткові пояснення до відзиву, а також долучити додаткові докази. Отже, вона доводить до відома суду про те, що відповідачка як і раніше заперечує проти задоволення позову в цілому та проти позовної вимоги щодо встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка ( ОСОБА_3 ) та жінки ( ОСОБА_1 ) без шлюбу. Як і раніше, відповідачка не може погодитися із твердженнями позивачки, що остання проживала із ОСОБА_3 однією сім`єю. На підтвердження цього відповідачка доводить до відома суду про те, що навіть похованням ОСОБА_3 займалася саме вона, а не позивачка ОСОБА_1 , яка вважає себе нібито дружиною померлого, але ж за загальноприйнятими правилами моралі такими справами стосовно поховання повинна б була займатися саме дружина, але чомусь ОСОБА_1 цим не займалася, що ще раз підтверджує, що ніякого спільного проживання із ОСОБА_3 у неї не було, тим більше не було спільного побуту, бюджету та господарства. Так, після смерті ОСОБА_3 22.02.2018 року відповідачкою ОСОБА_2 було укладено договір-замовлення про надання ритуальних послуг та особисто нею були оплачені такі ритуальні послуги з поховання ОСОБА_3 . Відповідачкою ж було замовлено та оплачено поминальний обід в кафе ТОВ "Струмок" , що знаходиться в м. Суми по пр- ту Шевченка, 22 (вхідний № 18240 від 28.03.2019 року) (а. с. 81, 82) .

10.04.2019 року приватний нотаріус Сумського міського нотаріального округу Онопрієнко Анна Вікторівна надала до канцелярії Ковпаківського районного суду м. Суми письмові пояснення, із змісту яких вбачається, що, ознайомившись з позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним, вона повідомляє наступне. 24.03.2017 року нею за реєстровим № 448 дійсно був посвідчений заповіт від імені ОСОБА_3 за місцем його проживання за адресою: АДРЕСА_1 , в зв`язку з його похилим віком. Напередодні, 23.03.2017 року, вона виїжджала до ОСОБА_3 з метою консультації щодо посвідчення заповіту, а також 24.03.2017 року вона повторно виїжджала до ОСОБА_3 з метою консультації щодо посвідчення заповіту та вчинення нотаріальних дій від його імені. Цей факт підтверджується записами в Журналі обліку викликів нотаріуса для вчинення нотаріальних дій поза приміщенням, яке є робочим місцем (конторою) приватного нотаріуса, в якому міститься інформація про виклики нотаріуса 23.03.2017 року та 24.03.2017 року за місцем проживання ОСОБА_3 . Згідно ст. 44 Закону України "Про нотаріат" під час посвідчення правочинів нотаріус визначає обсяг цивільної дієздатності фізичної особи, встановлює її дійсні наміри. Правочин посвідчується нотаріусом, якщо особа розуміє значення, умови правочину та його правові наслідки. Посвідчення нею зазначеного вище заповіту від імені ОСОБА_3 свідчить про те, що ніяких сумнівів щодо обсягу його дієздатності у неї не виникло, він добре орієнтувалася у часі та просторі, розумів значення своїх дій, дійсно бажав скласти цей заповіт, вголос прочитав текст заповіту і власноручно підписав його при свідках, вибраних ним особисто. Вона вважає, що в даному випадку нотаріальна дія була вчинена нею відповідно до вимог чинного законодавства України. Стосовно безпорадного стану ОСОБА_3 , про який веде мову ОСОБА_1 , вона може пояснити наступне. ОСОБА_3 було отримано паспорт громадянина України (ID-паспорт) , який він особисто отримав 01.03.2017 року. Зважаючи на вищевикладене, вона просила врахувати наведені пояснення по суті справи, а саме слухання справи, призначеної до розгляду на 15 годину 30 хвилин 11.04.2019 року, проводити без її участі (вхідний № 20972 від 10.04.2019 року) (а. с. 86) .

12.09.2019 року приватний нотаріус Сумського міського нотаріального округу Онопрієнко Анна Вікторівна надала до канцелярії Ковпаківського районного суду м. Суми додаткові письмові пояснення, із змісту яких вбачається, що, ознайомившись з відповіддю на відзив по справі вона хоче надати додаткові письмові пояснення. 1. На момент посвідчення нею заповіту ОСОБА_3 мав повну цивільну дієздатність, в чому у неї не було жодного сумніву, бо він її чітко повідомив про те, що хоче укласти заповіт і назвав особу, на яку саме хоче це зробити. При спілкуванні з ним, він задав питання щодо заповіту. Вона роз`яснювала йому зміст ЦК України, Податкового кодексу України. Для роз`яснення ст. 1241 ЦК України про обов`язкову частку у спадщині, вона йому задала питання стосовного того чи має він дружину, малолітніх, неповнолітніх дітей, повнолітніх непрацездатних дітей, непрацездатних батьків, на що отримала відповідь "ні, не маю" . 2. Коли вона перший раз приїжджала до ОСОБА_3 на консультацію щодо посвідчення заповіту, вони з ним обговорювали питання щодо особи, яка за його дорученням підпише заповіт. На це він їй сказав про те, що він цього не бажає і він сам в змозі підписати документ. Вона не мала права наполягати на іншому. Це була воля особи, яка мала бажання скласти заповіт. 3. Щодо безпорадного стану ОСОБА_3 вона може пояснити наступне. Коли вона зайшла до нього в кімнату, то він лежав на дивані, побачивши її, він спочатку сів на диван і потім потихеньку пересів на стілець біля столу, який знаходився біля дивану. І вони почали з ним розмову. 4. Щодо вимог до тексту заповіту. Стосовно відомостей про свідків, п. 1.11. гл. 3 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22.02.2012 року, передбачено вказувати прізвище, ім`я, по батькові кожного з них, дату народження, місце проживання, реквізити паспорта та чи іншого документа, на підставі якого було встановлено особу свідка. Всі ці вимоги були нею дотриманні при підготовці заповіту. Засвідчення підписів свідків не передбачено ні формою № 46 посвідчувального напису, який говорить про те що при посвідченні такого виду заповіту нотаріус лише встановлює особу свідків та перевіряє їх дієздатність, а засвідчення підпису свідків не передбачено. 5. Щодо твердження того, що нею не роз`яснено положення ст. 1255 ЦК України, то в абз. 6 посвідченого заповіту містяться відомість про те, що цю статтю ЦК України нею роз`яснено. Згідно зі ст. 44 Закону України "Про нотаріат" під час посвідчення правочинів нотаріус визначає обсяг цивільної дієздатності фізичної особи, встановлює її дійсні наміри. Правочин посвідчується нотаріусом, якщо особа розуміє значення, умови правочину та його правові наслідки. Посвідчення нею зазначеного вище заповіту від імені ОСОБА_3 свідчить про те, що ніяких сумнівів щодо обсягу його дієздатності у неї не виникло, він добре орієнтувалася у часі та просторі, розумів значення своїх дій, дійсно бажав скласти цей заповіт, уголос прочитав текст заповіту і власноручно підписав його при свідках, вибраних ним особисто. Вона вважає, що в даному випадку нотаріальна дія була вчинена нею відповідно до вимог чинного законодавства України. Зважаючи на вищевикладене, вона просила врахувати наведені пояснення по суті справи, а саме слухання справи, призначеної до розгляду на 13.09.2019 року, проводити без її участі (вхідний 47844 від 12.09.2019 року) (а. с. 115) .

В судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 , її представник адвокат Сапіч Володимир Михайлович надали пояснення, аналогічні викладеним в позовній заяві. Вони просили позов задовольнити, встановити факт спільного проживання однією сім`єю як чоловіка і жінки ОСОБА_1 та ОСОБА_3 з 2006 року і до часу смерті ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та визнати недійсним заповіт на користь ОСОБА_2 , який посвідчено 24.03.2017 року за реєстровим номером № 488 приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Онопрієнко А. В. у зв`язку з невідповідністю змісту заповіту дійсному волевиявленню спадкодавця та порушенням нотаріусом Онопрієнко А. В. вимог чинного законодавства щодо форми та порядку посвідчення заповіту.

В судовому засіданні відповідачка ОСОБА_2 та її представниця адвокат Юшкевич Євгенія Юріївна надали надали пояснення, аналогічні викладеним у відзиві на позовну заяву та в додаткових поясненнях до відзиву на позовну заяву. Вони просили відмовити у задоволенні позову за необґрунтованістю.

В судовому засіданні третя особа: приватний нотаріус Сумського міського нотаріального округу Онопрієнко Анна Вікторівна надала пояснення, аналогічні викладеним в письмових поясненнях та в додаткових письмових поясненнях. Щодо вирішення питання про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу вона покладалася на розсуд суду, щодо визнання заповіту недійсним вона категорично заперечувала.

Вислухавши пояснення позивачки, її представника, відповідачки, її представниці, третьої особи, свідків, перевіривши матеріали справи та дослідивши письмові докази по справі, суд дійшов наступного висновку.

Згідно ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

У відповідності до ч. 2 ст. 21 СК України проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Як свідчить аналіз змісту ст. 74 СК України, це положення може розглядатися лише як загальне правило. Проживання жінки та чоловіка однією сім`єю без державної реєстрації шлюбу є підставою для виникнення у них права спільної сумісної власності на майно, набуте за час спільного проживання. Водночас оскільки згідно ч. 2 ст. 74 СК України на фактичне подружжя поширюються усі положення гл. 8 СК України, вони, як і зареєстроване подружжя, мають право за договором передбачити, що таке майно є об`єктом їх спільної часткової власності або особистої власності кожного з них. Право фактичного подружжя на визначення правового режиму майна не може визначатися шлюбним договором, адже право на його укладення мають лише особи, які подали заяву про реєстрацію шлюбу, або особи, шлюб між якими уже зареєстрований (ч. 1 ст. 92 СК України) . Як випливає із змісту п. 2.8. Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України особи, які проживають однією сім`єю, мають право визначити правовий режим майна, зокрема, на підставі договору про спільне проживання та ведення спільного господарства. Термін "проживання однією сім`єю" не слід розуміти буквально, адже факт реєстрації (проживання) жінки та чоловіка за однією адресою не є ні головною, ні обов`язковою ознакою наявності фактичного шлюбу. Як відзначає Верховний Суд України "при застосуванні ст. 74 СК України судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю" . За ч. 2 ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. З наведеного положення випливає центральна ознака подружніх відносин: наявність факту ведення спільного господарства, тобто прийняття участі у спільних витратах, спрямованих на забезпечення життєдіяльності сім`ї. Правило частини другої даної статті є спеціально розрахованим на майнові відносини осіб, які проживають однією сім`єю. Тому у разі наступної реєстрації шлюбу такими особами майно, набуте до реєстрації шлюбу, також вважається об`єктом спільної сумісної власності подружжя згідно ч. 1 ст. 74 СК України, а не особистою власністю кожного з подружжя за п. 1 ч. 1 ст. 57 СК України.

Згідно ч. 1 ст. 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Четверту чергу спадкоємців за законом складають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю протягом не менше, ніж п`яти років до часу відкриття спадщини. Таким чином, для одержання права на спадкування у зазначених осіб необхідне встановлення двох юридичних фактів: 1) проживання однією сім`єю; 2) на час відкриття спадщини має пройти принаймні п`ять років, протягом яких спадкоємець проживав зі спадкодавцем однією сім`єю. Слід зауважити, що у даній статті йдеться про проживання однією сім`єю зі спадкодавцем не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини, відтак умовою закликання до спадкування таких осіб є сплив п`ятирічного строку ще до дати смерті спадкодавця, а не в один день з нею. ЦК України не роз`яснює змісту словосполучення "проживання однією сім`єю" . За ч. 2 ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. При цьому ст. 2 СК України містить відкритий перелік осіб, які належать до членів сім`ї. Однак поняття "проживання однією сім`єю" та "член сім`ї" не є тотожними. Особа може бути близьким родичем спадкодавця, тобто відноситися до членів сім`ї, проте не проживати з ним однією сім`єю. Центральною ознакою проживання спадкоємця однією сім`єю зі спадкодавцем є систематичне ведення з ним спільного господарства, тобто прийняття участі у спільних витратах, спрямованих на забезпечення життєдіяльності сім`ї. При цьому важливою, проте не основною ознакою, є проживання в одному приміщенні зі спадкодавцем. Норма ст. 1264 ЦК України розрахована в перше чергу для того, щоб надати право на спадкування другому з "фактичного подружжя" , тобто особі, яка перебувала зі спадкодавцем у фактичних шлюбних відносинах без державної реєстрації шлюбу. Разом з тим другим з фактичного подружжя не слід обмежувати коло осіб, які можуть одержати право на спадкування за ст. 1264 ЦК України. Це можуть бути й інші родичі спадкодавця, причому ними можуть також особи однієї статі зі спадкодавцем, або особи, які взагалі не пов`язані спорідненням зі спадкодавцем. Надзвичайно важливою для потреб практики уявляється вказівка Верховного Суду України на те, що до числа спадкоємців за ст. 1264 ЦК не входить особа, яка хоч і проживала спільно зі спадкодавцем, але перебувала у зареєстрованому шлюбі з іншою особою. Така особа не може спадкувати після смерті другого з фактичних подружжя і в порядку ст. 1261 ЦК України (абз. 4 п. 21 постанови Пленуму "Про судову практику у справах про спадкування" ) . Юридичний факт проживання однією сім`єю зі спадкодавцем протягом п`яти років до часу відкриття спадщини має бути встановлений винятково рішенням суду. Нотаріус не має можливостей для того, щоб безспірно встановити зазначені обставини.

Крім того, суд вважає за можливе взяти уваги ухвалу Ковпаківського районного суду м. Суми від 13.10.2017 року по справі № 592/11356/17, провадження № 2/592/2891/17, якою позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю та поділ спільного майна подружжя була залишена без руху, запропонувавши позивачу усунути вказані недоліки в строк не більше п`яти днів з дня отримання ухвали та роз`яснити, що в разі невиконання позивачем вимог, викладених у ст. 119 ЦПК України, позовна заява буде вважатись неподаною. Ухвала набрала законної сили 13.10.2017 року (http://reyestr.court.gov.ua/Review/69542060) .

Ст. 1264 ЦК України, як норма матеріального закону, вказує на те, що до спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік) , які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, зокрема вітчим, мачуха, пасинки, падчерки, інші особи, які взяли до себе дитину як члена сім`ї, тощо. Ці ж висновки зазначені в постанові Пленуму Верховного суду України № 7 від 30.05.2008 року "Про судову практику у справах про спадкування" .

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу.

Цивільне законодавство визначає, що для встановлення факту необов`язково, щоб спільне проживання тривало безперервно, тобто спадкоємець або спадкодавець за особливостями своєї роботи (тривалі відрядження, експедиції, плавання) , навчання або необхідністю лікування можуть певний час разом не проживати, що не впливає на їх статус як членів однієї сім`ї. Фізична особа може мати декілька місць проживання (ст. 29 ЦК України) , будучи зареєстрованою за одним з них. Адреса місця реєстрації спадкоємця і спадкодавця може не збігатися, що не є перепоною для встановлення відповідного факту. Такі ж висновки випливають з постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995 року "Про судову практику по справам про встановлення фактів, що мають юридичне значення" . Як вбачається з зазначеного вище для встановлення факту необхідні наступні умови, а саме: спільне проживання особи зі спадкодавцем, вони були пов`язані спільним побутом і мали взаємні права та обов`язки.

Так, з досліджених судом доказів по справі вбачається, що позивачка ОСОБА_1 проживала з ОСОБА_3 , доглядала за ним та надавала відповідну допомогу, брала на себе спільні обов`язки.

Зазначені обставини вказують на те, що позивачка ОСОБА_1 тривалий час, а саме більше п`яти років проживала з померлим ОСОБА_3 та вони мали взаємні права та обов`язки.

При цьому суд бере до уваги роз`яснення Пленуму Верховного Суду України, надані в п. 20 постанови від 21.12.2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" , згідно якому при застосуванні ст. 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Таким чином, суд дійшов висновку про те, що позивачка ОСОБА_1 дійсно проживала однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_3 в період часу з 2006 року до жовтня 2017 року, здійснювала за ним догляд, надавала йому допомогу як нематеріального так і матеріального характеру, а також іншу допомогу. Сторони за період спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу вели спільне господарство, побут, виконували взаємні права та обов`язки. А наявність такого факту є підставою для задоволення позовних вимог.

Що стосується позовної вимоги позивачки про визнання недійсним заповіт на користь ОСОБА_2 , який посвідчено 24.03.2017 року за реєстровим номером № 488 приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Онопрієнко А. В. у зв`язку з невідповідністю змісту заповіту дійсному волевиявленню спадкодавця та порушенням нотаріусом Онопрієнко А. В. вимог чинного законодавства щодо форми та порядку посвідчення заповіту, то суд дійшов висновку про те, що у її задоволенні слід відмовити у зв`язку з її недоведеністю та відсутністю передбачених законом підстав для її задоволення.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Серявін та інші проти України" , заява № 4909/04, від 10.02.2010 року) .

Крім того, суд вважає за можливе взяти уваги лист Верховного Суду України "Судова практика розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення" від 01.01.2012 року, із змісту якого вбачається, що одним із найбільш поширених порушень норм процесуального права у місцевих судах став розгляд справ з порушенням вимог ч. 6 ст. 235 ЦПК України, коли виникає спір про право і суди в порядку окремого провадження помилково розглядають спори, які повинні вирішуватися в порядку позовного провадження, що призводить до скасування судових рішень.

Таким чином, суд дійшов висновку про те, що позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Сумського міського нотаріального округу Онопрієнко Анна Вікторівна про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу та визнання заповіту недійсним, слід задовільнити частково та встановити факт спільного проживання однією сім`єю як чоловіка і жінки ОСОБА_1 та ОСОБА_3 в період часу з 2006 року до жовтня 2017 року, а в задоволенні решти вимог слід відмовити.

При ухваленні даного рішення судом були взяти до уваги правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 19.12.2019 року по справі № 463/279/15-ц, провадження № 61-28734св18 (http://reyestr.court.gov.ua/Review/86505039) , в постанові Верховного Суду від 18.12.2019 року по справі № 357/9092/17, провадження № 61-4316св18 (http://reyestr.court.gov.ua/Review/86565497) .

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 259, 265, 268, 272 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Сумського міського нотаріального округу Онопрієнко Анна Вікторівна про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу та визнання заповіту недійсним, задовільнити частково.

Встановити факт спільного проживання однією сім`єю як чоловіка і жінки ОСОБА_1 та ОСОБА_3 в період часу з 2006 року до жовтня 2017 року.

В задоволенні решти вимог відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Апеляційна скарга подається Сумському апеляційному суду через Ковпаківський районний суд м. Суми, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Головуючий: І.Г. Бичков