ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 лютого 2019 року

м.Харків

справа № 619/3825/18

провадження № 22-ц/818/934/19

Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справах:

Головуючого : Колтунової А.І.,

суддів: Бурлаки І.В., Маміної О.В.

за участю секретаря - Семикрас О.В.

учасників справи -

позивача - ОСОБА_1

представника прокуратури - Горгуль Н.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Черкасько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області про визнання права власності за набувальною давністю за апеляційною скаргою заступника прокурора Харківської області - Гончаренка А. М. на рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 16 жовтня 2018 року, ухвалене суддею - Остропілцем Є.Р.,в залі суду в м. Дергачі, Харківської області,-

ВСТАНОВИВ:

24 вересня 2018 року ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до Черкасько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області про визнання права власності за набувальною давністю.

Позивач посилалась на ті обставини, що з 2005 року їй було надано кімнату АДРЕСА_2, де вона і постійно проживає, добросовісно та відкрито володіє цим майном більше десяти років.

Починаючи з 2005 року і до теперішнього часу позивач відкрито користується цим приміщенням, добросовісно сплачує усі комунальні платежі, слідкує за житлом, проводить ремонтні роботи за власні кошти.

ОСОБА_1 володіє квартирою відкрито, ніяких дій для приховування цього факту не здійснює, усі сусіди знають позивача і підтверджують факт її проживання.

У зв'язку з чим, просила суд визнати за нею право власності на квартиру АДРЕСА_2 за набувальною давністю.

Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 16 жовтня 2018 року визнано за ОСОБА_1, право власності на квартиру АДРЕСА_2 за набувальною давністю.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, заступником прокурора області ОСОБА_3 подано апеляційну скаргу, в якій він просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити, посилаючись на те, що рішення суду ухвалене з порушенням норм процесуального та матеріального права, висновки суду не відповідають фактичним обставинам по справі. Вказує, що позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником. Судом першої інстанції у порушення ст.ст. 76-81, 89, 264 ЦПК України не з'ясовано правові підставі проживання ОСОБА_1 у вищезазначеному житловому приміщенні, а також правовий режим власності гуртожитку по вул. Ліснянській, 11. Також зазначає, що судом першої інстанції не взято до уваги, що спірна квартира, що є кімнатою у гуртожитку, відноситься до комунальної власністю та перебуває на балансі Черкасько - Лозівської сільської ради, що підтверджується актом прийому - передачі відомчого житлового фонду до комунальної власності від КСП «Харківська птахофабрика» та рішенням сесії Черкасько - Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області. Крім того, місцевим судом не взято до уваги порядок набуття громадянами у приватну власність житлових приміщень у гуртожитках відповідно до чинного законодавства. Посилається на те, що у разі подання апеляційної скарги на рішення суду, яке було постановлено без участі прокурора, останній має право з власної ініціативи, а не від імені певної особи, здійснювати апеляційне оскарження незаконного рішення.

Відзив на апеляційну скаргу сторонами у справі не поданий.

В суді апеляційної інстанції представник прокуратури Горгуль Н.В. підтримувала апеляційну скаргу.

Позивач ОСОБА_1 проти задоволення апеляційної скарги заперечувала.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином (а.с. 78,80).

Вислухавши пояснення позивача та представника прокуратури, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з таких підстав.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив із того, що позивач добросовісно й безперервно володіє та відкрито користується житловим приміщенням, площею 11,30 кв.метрів в гуртожитку, доглядає за ним аби запобігти його псуванню чи руйнуванню, робить необхідні ремонтні роботи, проживає в ньому, тобто добросовісно та відкрито володіє цим приміщенням більше десяти років, не приховуючи цей факт.

За таких обставин, суд дійшов до висновку, що є правові підстави для визнання права власності на спірне житлове приміщення за набувальною давністю.

Колегія суддів вважає, що погодитися з висновками суду першої інстанції не можна, виходячи з таких підстав.

Відповідно до п.п. 1, 2, 5 ч.1 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам цивільно - процесуального закону рішення суду першої інстанції не відповідає.

Судом встановлено, підтверджується письмовими доказами та не оспорюється сторонами, що в 2005 році ОСОБА_1 було надано квартиру АДРЕСА_1, на підставі рішення Черкасько - Лозівської ради Дергачівського району Харківської області.

Починаючи з 2005 року і до теперішнього часу позивач сплачує усі комунальні платежі, проводить ремонтні роботи за власні кошти в квартирі АДРЕСА_2.

Факт поживання ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 підтверджується актом, складеним депутатом Малоданилівської селищної ради Харківської області, довідкою «02-15/1-178, виданою Малоданилівською селищною радою Харківської області (а.с. 9).

ОСОБА_1 володіє цим жилим приміщенням відкрито, ніяких дій для приховування цього факту не здійснює, усі сусіди знають позивача і підтверждують факт її проживання (а.с. 31)

Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (стаття 317 ЦК України).

Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

У частині першій статті 344 ЦК України передбачено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

При цьому необхідно виходити з того, що володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні; вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна. Володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Разом із цим добросовісність свідчить про те, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном. Тобто, давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником.

Право власності на стороні володільця за давністю виникає поза волею та незалежно від волі колишнього власника. При цьому добросовісне володіння означає, що особа не знала і не повинна була знати, що володіє річчю незаконно.

При цьому слід враховувати, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб'єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов'язків. Позивачі, як незаконні володільці, протягом всього часу володіння майном повинні бути впевнені, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього. У такому випадку при вирішенні питання щодо визнання права власності на майно в порядку набувальної давності слід виходити з того, що задоволення таких вимог можливе лише за наявності необхідних умов, а саме: добросовісності володіння, відкритості, безперервності, безтитульності володіння.

Крім того, за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем, і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Відповідно до роз'яснень, які містяться в п.9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» судам роз'яснено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК України.

При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке:

- володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності;

- володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна;

- володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК).

Задоволення судом вимог про визнання за володільцем права власності на нерухоме майно на підставі статті 334 ЦК України можливе лише за наявності необхідних умов: добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності, безтитульності володіння. Норми цієї статті не підлягають застосуванню у випадках, коли володіння майном протягом тривалого часу здійснювалося на підставі договірних зобов'язань (договорів оренди, зберігання, безоплатного користування, оперативного управління тощо), чи у будь-який інший передбачений законом спосіб, оскільки право власності у володільця за давністю виникає поза волею і незалежно від волі колишнього власника.

Судом першої інстанції не з'ясовано правові підстави проживання ОСОБА_1 у спірному житловому приміщенні, а також правовий режим зазначеного житлового приміщення.

ОСОБА_1 надала довідку Малоданилівської селищної ради, відповідно до якої вона мешкає без реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 13), а також копії квитанцій про сплату послуг за адресою : АДРЕСА_2 (а.с. 27-30).

Також, в матеріалах справи міститься рішення ХVIII сесії Черкасько - Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області V скликання від 01 червня 2007 року, на підставі якого за ОСОБА_1 закріплено житлову площу розміром 11,5 кв.м. і надано прописку по АДРЕСА_1 (а.с. 7).

Таким чином, з матеріалів справи не вбачається, на яких правових підставах ОСОБА_1 користується та володіє квартирою АДРЕСА_2.

Доводи ОСОБА_1 про те, що квартира НОМЕР_1, яка їй була надана за рішенням сільської ради та НОМЕР_2, на яку вона просить визнати право власності, є одним і тим же житловим приміщенням, не підтверджені належними та допустимими доказами.

Крім того, судом першої інстанції не надано належної оцінки тому факту, що спірна кімната у гуртожитку є комунальною власністю та перебуває на балансі Черкасько - Лозівської сільської ради, що підтверджується актом прийому - передачі відомчого житлового фонду до комунальної власності від КСП «Харківська птахофабрика» до Черкасько - Лозівської сільської ради, а також рішенням ХХІІІ сесії Черкасько - Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області V скликання від 02 листопада 2007 року, відповідно до пункту 1 якого прийнято в комунальну власність Черкасько - Лозівської сільської ради будівлі гуртожитків колишнього КСП «Харківська птахофабрика» по вул. Молодіжна, 4 та по вул. Інтернаціональна, 11 (а.с. 53-55).

Згідно рішення № 212 Черкасько - Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області ХХVІІ сесія VІІ скликання від 18 жовтня 2017 року будівлі гуртожитків по АДРЕСА_3 та АДРЕСА_4 переведені в житловий фонд Черкасько - Лозівської ради, як житлові будинки.

Отже, при розгляді справи достовірно було встановлено, що ОСОБА_1 користується спірним приміщенням та їй достовірно відомо, що власником цього приміщення є Черкасько - Лозівської сільської ради. За таких обставин відсутні передбачені законом підстави для визнання за позивачем в судовому порядку права власності на зазначене житлове приміщення в гуртожитку на підставі статті 344 ЦК України.

При цьому судом першої інстанції безпідставно не було враховано порядок набуття громадянами у приватну власність житлових приміщень як у гуртожитку так і у будинках державного та комунального житлового фонду.

Правові основи приватизації державного житлового фонду, його подальшого використання і утримання визначені Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» від 19 червня 1992 року № 2482-ХІІ.

Законом України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» від 04 вересня 2008 року № 500-VI внесено зміни до закону «Про приватизацію державного житлового фонду» та дозволено приватизувати житло в гуртожитках, що перебувають у власності територіальних громад.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення правового регулювання забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» від 08 вересня 2011 року № 3716-VI уточнено порядок передання гуртожитків у комунальну власність з метою наступної приватизації житлових приміщень законними мешканцями гуртожитків.

Із системного аналізу згаданих нормативно-правових актів вбачається, що вони спрямовані, зокрема, на регламентацію правовідносин з приводу реалізації права громадян на житло шляхом передання їм у приватну власність житлових приміщень державного житлового фонду та гуртожитків.

Згідно зі ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд.

Отже, при наявності правових підстав ОСОБА_1 не позбавлена можливості ставити питання про визнання права користування спірним житловим приміщенням та вирішувати питання щодо його приватизації в установленому законом порядку.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального права, по неповно з'ясованим обставинам, що мають значення для справи, у зв'язку з чим на підставі пунктів 1, 4 часини 1 статті 376 ЦПК України колегія суддів скасовує рішення суду першої інстанції та ухвалює нове судове рішення, яким відмовляє ОСОБА_1 у задоволенні позову про визнання права власності за набувальною давністю.

Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судові витрати по сплаті судового збору, сплачені прокуратурою Харківської області за подачу апеляційної скарги у сумі 1 057,21 грн., підлягають стягненню з ОСОБА_1 на користь скаржника.

На підставі викладеного, керуючись, ст.ст. 367, 368, ст. 371, п.2 ч.1 ст. 374, п.п. 1, 4 ч.1 ст. 376, ст.ст. 381-384, ст. 389 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу заступника прокурора Харківської області - Гончаренка А. М. - задовольнити.

Рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 16 жовтня 2018 року - скасувати.

Ухвалити нове судове рішення.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Черкасько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області про визнання права власності за набувальною давністю - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь прокуратури Харківської області судовий збір у сумі 1 057,21 (одна тисяча п'ятдесят сім гривень двадцять одна копійка) грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 14 лютого 2019 року.

Головуючий: А.І. Колтунова

Судді: І.В. Бурлака

О.В. Маміна