КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №756/9718/18 Головуючий у І інстанції - Луценко О.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 грудня 2019 року

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді: Суханової Є.М.,

суддів: Березовенко Р.В., Лівінського С.В.

розглянувши цивільну справу в порядку письмового провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 10 жовтня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» про захист прав споживачів,

встановив:

Позивач у липні 2018 року звернулася до суду з вказаним вище позовом, мотивуючи його тим, що між нею та відповідачем 12 жовтня 2017 року укладено кредитний договір №Z06.190.75485, згідно з яким позивач отримала кредит у розмірі 56000,00 грн, із сплатою 9,50% річних, погашенням кредиту та процентів у терміни, передбачені графіком щомісячних платежів, встановленим кредитним договором, а саме визначені пунктом 6.1 договору «Графік щомісячних платежів за кредитним договором».

Відповідно до пункту 1.2 кредитного договору №Z06.190.75485 від 12 жовтня 2017 року, банк надав кредит у день підписання даного договору, строком на 60 місяців.

Також, відповідно до умов оспорюваного позивачем пункту 1.11 договору №Z06.190.75485 від 12 жовтня 2017 року, позичальник сплачує плату за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно у термінах та у розмірах, визначених згідно графіку щомісячних платежів за кредитним договором, що включає в себе надання інформації по рахункам позичальника з використанням телефонних каналів зв`язку, а саме із стаціонарних телефонів по Україні, в контакт-центрі, шляхом направлення смс-повідомлень щодо суми платежу за цим договором, щодо зарахування платежу в погашення заборгованості за кредитом тощо; надання інформації по рахунку позичальника із використанням засобів електронного зв`язку шляхом направлення інформації про стан рахунку на адресу електронної пошти позичальника; опрацювання запитів позичальника, що направлені банку позичальником із використанням різних каналів зв`язку тощо.

В кредитному договорі, укладеному між сторонами, та у графіках щомісячних платежів, які є невід`ємною частиною цього договору, встановлені процентні ставки послуг, які зафіксовані у грошовому виразі, у тому числі й плата за обслуговування кредиту (комісія).

Просить визнати недійсними пункти за обслуговування кредитів та скасувати незаконні нарахування по кредитних договорах за обслуговування кредитних договорів, які суперечать вимогам ст.ст. 9, ч. 5 ст. 11, ч. ч. 1, 2, 5, 7 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів», і є підставою для визнання таких положень недійсними.

Окрім того, оспорювані пункти договору суперечать пункту 3 ст. 55 ЗУ «Про банки і банківську діяльність», банкам забороняється вимагати від споживача придбання чи сплату будь-яких товарів чи послуг банку, як обов`язкову умову надання банківських послуг.

Зазначила, що саме пункти по обслуговуванню кредитів вносять істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживачу.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 10 жовтня 2019 року, у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, посилаючись на те, що воно винесене з порушенням норм процесуального та матеріального права, з неповним та всебічним дослідженням всіх обставин справи та невідповідності висновків суду обставинам справи.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги, посилалася на те, що згідно п. 6.1 кредитного договору встановлено графік платежів на весь період користування кредитом.

Згідно цього графіку розраховано суму платежу за розрахунковий період, яка складається з трьох частин: тіла, процентів за користування кредитом та комісії за обслуговування кредиту.

Вказана комісія не містить правового підґрунтя. Загальна сума вказаної комісії за весь період користування кредитом складає 111153 грн 34 коп, що є необґрунтованим суттєвим погіршенням майнового стану споживача.

Просила, скасувати рішення Оболонського районного суду м. Києва від 10 жовтня 2019 року та ухвалити нове рішення, яким визнати недійсними п. 1.11 та п. 6.1 кредитного договору №Z06.190.75485 від 12 жовтня 2017, укладеного між ПАТ «Ідея Банк» та ОСОБА_1 в частині зобов`язання ОСОБА_1 сплачувати щомісячно на користь ПАТ «Ідея Банк» комісійну винагороду за обслуговування кредиту починаючи з 12 листопада 2017 року по 12 жовтня 2022 року.

На апеляційну скаргу АТ «Ідея Банк» подало відзив, який обґрунтовувало тим, що з 10 червня 2017 року набрав чинності ЗУ «Про споживче кредитування» від 15 листопада 2016 року, що визначає загальні правові та організаційні засади споживчого кредитування в Україні відповідно до міжнародно-правових стандартів у цій сфері та регулює відносини між кредитодавцями, кредитними посередниками та споживачами під час надання послуг споживчого кредитування.

Кредитний договір був укладений після набрання чинності ЗУ «Про споживче кредитування» від 15 листопада 2016 року, а саме 12 жовтня 2017 року.

Посилання позивача на постанову Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року та рішення Конституційного суду України від 10 листопада 2011 року є не актуальними та не обґрунтованими і не можуть слугувати підставою для задоволення позову, оскільки таке рішення та практика ВСУ були сформовані по кредитних договорах, що укладались Банками зі споживачами до набрання чинності ЗУ «Про споживче кредитування» від 15 листопада 2016 року без врахування особливостей цього Закону.

Чинним законодавством України надано право Відповідачу отримувати плату за обслуговування кредиту, оскільки таке прямо передбачено ЗУ «Про споживче кредитування», а тому немає підстав для визнання Кредитного договору в тій частині недійсним.

Просило відмовити у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 .

Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч.1. ст.369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судом встановлено, що сторонами 12 жовтня 2017 року укладено кредитний договір №Z06.190.75485, згідно з яким позивач отримала кредит у розмірі 56000,00 грн, із сплатою 9,50% річних, погашенням кредиту та процентів у терміни, передбачені графіком щомісячних платежів, встановленим кредитним договором, а саме визначені пунктом 6.1 договору «Графік щомісячних платежів за кредитним договором».

Відповідно до пункту 1.2 кредитного договору №Z06.190.75485 від 12 жовтня 2017 року, банк надав кредит у день підписання даного договору, строком на 60 місяців.

Також, відповідно до умов оспорюваного позивачем пункту 1.11 договору №Z06.190.75485 від 12 жовтня 2017 року, позичальник сплачує плату за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно у термінах та у розмірах, визначених згідно графіку щомісячних платежів за кредитним договором, що включає в себе надання інформації по рахункам позичальника з використанням телефонних каналів зв`язку, а саме із стаціонарних телефонів по Україні, в контакт-центрі, шляхом направлення смс-повідомлень щодо суми платежу за цим договором, щодо зарахування платежу в погашення заборгованості за кредитом тощо; надання інформації по рахунку позичальника із використанням засобів електронного зв`язку шляхом направлення інформації про стан рахунку на адресу електронної пошти позичальника; опрацювання запитів позичальника, що направлені банку позичальником із використанням різних каналів зв`язку тощо.

В кредитному договорі, укладеному між сторонами, та у графіках щомісячних платежів, які є невід`ємною частиною цього договору, встановлені процентні ставки послуг, які зафіксовані у грошовому виразі, у тому числі й плата за обслуговування кредиту (комісія).

Оскільки надані позивачеві кредити є споживчими кредитами, то на правовідносини сторін поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів», згідно положень частин першої, другої та п`ятої статті 18 якого продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що з укладеного між сторонами Кредитного договору вбачається, що його кожний аркуш засвідчений підписом позивача, тобто він при його укладенні ознайомилася з усіма істотними та іншими умовами договору.

У Кредитному договорі, укладеному між сторонами, зазначена мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види забезпечення зобов`язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, обов`язки, права і відповідальність сторін щодо видачі та погашення кредиту.

Укладений кредитний договір був спрямований на реальне настання наслідків, що були ним обумовлені, тобто банк надав, а ОСОБА_1 взяла кредит та зобов`язалася повернути його банку відповідно до умов Кредитного договору, а тому не вбачається порушення прав саме позичальника за договором щодо ненадання їй банком повної інформації по умовах даного кредиту.

З висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (частина перша статті 215 ЦК України).

Згідно з частинами першою-третьою, п`ятою, шостою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

При цьому законодавством визначено кілька наслідків невідповідності правочину нормам актів цивільного законодавства: недійсність правочину або його нікчемність у випадках, визначених законом (ст. 215 Цивільного кодексу України).

За положеннями частини другої ст.215 Цивільного кодексу України, правочин є нікчемним, якщо його недійсність прямо встановлена законом. Визнання у такому випадку правочину недійсним в окремому порядку не вимагається.

Зазначені положення законодавства поширюються на договори як вид правочинів загалом, так і на окремі положення певних видів договорів, зокрема договорів кредиту.

Згідно із частиною першою, третьою ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник - повернути кредит та сплатити відсотки.

Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Відповідно до п. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони повинні усвідомлювати, що правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Тобто сторони, які укладають правочин, повинні насправді прагнути досягнення саме того правового результату, який завжди виникає при укладенні правочину такого виду.

Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: 1) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Вирішуючи спір про визнання певних пунктів договору недійсним, необхідним є встановлення наявності тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угод недійсними і настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угод вимогам закону, додержання встановленої форми угоди; правоздатність сторін за угодою; у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони тощо.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За правилами ч.5 ст.11 Закону України « Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими:

В ч.ч.1,2 ст.18 Закону зазначено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 78 ЦПК України визначено, що суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Стаття 80 ЦПК України визначає, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Частинами 1,2 ст.83 ЦПК України передбачено подання доказів сторонами та іншими учасниками справи безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатись до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Як передбачено ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки по справі беззаперечно встановлено, що ОСОБА_1 при укладенні договору ознайомилася з усіма його істотними та іншими умовами, а тому не вбачається порушення прав позичальника за договором щодо ненадання їй банком повної інформації по умовах кредитного договору.

Колегія суддів погоджується з висновком про те, що вимоги позивача не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства.

Колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, які судом установлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

Справа судом розглянута повно та об`єктивно. Норми матеріального і процесуального права застосовано вірно.

Викладені у рішенні висновки відповідають обставинам справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, тому апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.7,367,369,374,375,381,382,389 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 10 жовтня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, окрім випадків, передбачених ч.3 ст.389 ЦПК України.

Головуючий: Є.М. Суханова

Судді Р.В. Березовенко

С.В. Лівінський