Головуючий у 1-й інстанції Сараєв І.А.
Суддя-доповідач: Попова С.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 лютого 2019 року Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Попової С.А.

суддів: Кочегарової Л.М., Ткаченко Т.Б.,

за участю секретаря Герасимової Г.Є.,

розглянувши в порядку спрощеного провадження

апеляційну скаргу ОСОБА_2

на рішення Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 24 жовтня 2018 року, ухвалене у складі судді Сараєва І.А., повний текст рішення складено 26 жовтня 2018 року,

по цивільній справі

за позовом ОСОБА_3

до ОСОБА_2,

третя особа - Комунальне комерційне підприємство «Керуюча компанія «Приморська»

про вселення,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2016 року ОСОБА_3 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_2 про вселення, посилаючись на наступні обставини.

Комунальна квартира посімейного заселення НОМЕР_2 у будинку АДРЕСА_4 надавалсь у 1985 році родині ОСОБА_4 на 4 осіб: ОСОБА_4 з чоловіком - ОСОБА_5 і дітьми - ОСОБА_6, ОСОБА_7 Виїзджаючи до Російської Федерації за трудовим договором, родина ОСОБА_7, оформивши охоронного свідоцтво на житло (бронь), дозволила відповідачеві ОСОБА_2 проживати у вказаній квартирі.

З 2008 року позивач ОСОБА_3 зареєстрована у вказаній квартирі НОМЕР_2 (наймач за особистим рахунком № НОМЕР_1) та несе усі витрати по сплаті комунальних платежів. На підставі рішення Приморської районної адміністрації № 30 від 25.02.2015р. Комунальне комерційне підприємство Маріупольської міської ради «Керуюча компанія «Приморська» переоформлено договір найму частини квартири АДРЕСА_1, що складається з двох кімнат загальною площею 36,85кв.м. з колишнього наймача ОСОБА_4 на позивача ОСОБА_3, як племінницю.

Проте, відповідач ОСОБА_2 (наймач за особистим рахунком № НОМЕР_3)не впускає її разом із сином у квартиру, не надає ключі, чим створює перешкоди для проживання. На підставі вищевикладеного, позивач просила усунути перешкоди в користуванні даною комунальною квартирою НОМЕР_2 шляхом вселення її та сина ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, у зазначену квартиру, зобов'язати відповідача передати їй ключі від входу до спірної квартири.

Рішенням Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 24 жовтня 2018 року позов ОСОБА_3 задоволено. Усунуто перешкоди в користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом вселення ОСОБА_3 та її сина ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, у вказану квартиру. Зобов'язано ОСОБА_2 передати ключі від входу до вказаної квартири НОМЕР_2 ОСОБА_3 Вирішено питання з розподілом судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на неповне з'ясування обставини, які мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального і процесуального права, просила рішення скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення відповідача ОСОБА_2 і її представника - ОСОБА_9, представника виконкому Маріупольської міської ради - ОСОБА_10, які підтримали доводи скарги відповідача, заперечення проти скарги представника позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_11, розглянувши справу відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України у відсутність повідомлених про дату, час і місце судового засідання позивача ОСОБА_3, представника третьої особи - ККП ММР «Керуюча компанія «Приморська», дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи скарги (т. 1 а.с. 153-156 і відзиву на неї (т. 1 а.с. 233-239), колегія суддів вважає, що апеляційна скарга відповідача підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - без змін, за таких підстав.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як встановлено судом і це підтверджується доказами, позивач ОСОБА_3 із сином ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2, зареєстровані в квартирі АДРЕСА_1 з 09.02.2008р. (т. 1 а.с. 4, 5-6, 13).

Трикімнатна квартира АДРЕСА_2, що становить предмет даного житлового спору, і перебуває до сьогодення у комунальній власності, є жилим приміщенням посімейного спільного заселення сім'ями двох наймачів, по якій відкрито два особистих рахунки на дві родини:

- особистий рахунок № НОМЕР_3, відкритий на частину квартири, що складається з 1 жилої кімнати розміром 16,7 кв.м., загальна площа 25,83кв.м., в загальній квартирі НОМЕР_2, наймач - ОСОБА_2 (відповідач по даній справі). Квартира надана на підставі ордеру № 003386 від 31.05.1993р. на зайняття жилого приміщення - кімнати площею 16,7кв.м. на склад родини з 3-х осіб. В квартирі зареєстровані ОСОБА_2 і її донька ОСОБА_12 - з червня 1993р., онука ОСОБА_13, 2011р.н. - з січня 2012 року (т. 1 а.с. 14, 15, 50);

- особистий рахунок № НОМЕР_1, відритий на частину квартири квартири, що складається з 2- жилих кімнат, жилою площею 22,6кв.м., загальною площею 36,2кв.м. в загальній квартирі НОМЕР_2, наймач - ОСОБА_3 (позивач по даній справі). Особистий рахунок оформлений на підставі рішення РВК № 30 від 25.02.2015р. на ім'я наймача ОСОБА_3 у зв'язку зі смертю основного наймача - тітки ОСОБА_4 В квартирі зареєстрована позивач із сином з лютого 2008 року (т. 1 а.с. 7-8, 14, 15, 16);

Раніше в спірній квартирі були зареєстровані з 1985 року та зняті з обліку члени сім'ї ОСОБА_4: ОСОБА_5, ОСОБА_4 - (наймач), ОСОБА_14, ОСОБА_7 Ними у зв'язку із виїздом на острів Сахалін для роботи за трудовим договором оформлювалось охоронне свідоцтво (бронь) на жиле приміщення розміром 36,85 кв.м, яке складається з 2 кімнат, пролонговане на період з 05.11.2012р. по 05.11.2015р. (т 1 а.с. 14, 51).

Листом голови Маріупольської міської ради від 17.09.2010р. засвідчено, що на період дії охоронного свідоцтва, з дотриманням вимог ст. 73 ЖК України, ОСОБА_7 поселили у свою частину квартири тимчасових жильців ОСОБА_3 та її неповнолітнього сина ОСОБА_8, надавши їм право тимчасової реєстрації за вищевказаною адресою (т. 1 а.с. 54).

Рішенням колегії Приморської райадміністрації Маріупольської міської ради № 30 від 25 лютого 2015 року дозволено ККП Маріупольської міської ради «Керуюча компанія «Приморська» переоформити договір найму житлового приміщення на квартиру АДРЕСА_1, яка складається з двох кімнат, загальною площею 36,85кв.м., на племінницю - ОСОБА_3, складом сім'ї - 4 особи, у зв'язку зі смертю наймача її тітки ОСОБА_4 (т. 1 а.с. 16).

Рішенням Приморського районного суду міста Маріуполя від 19.04.2018р. у справі № 266/4700/17, залишеним без змін судом апеляційної інстанції, відмовлено ОСОБА_2 у визнанні ОСОБА_3 такою, що втратила право користування жилим приміщенням - спірною квартирою НОМЕР_2, визнанні незаконним і скасуванні рішення № 30 колегії Приморської райадміністрації Маріупольської міської ради від 25 лютого 2015 року про переоформлення найму житлового приміщення. У рішенні відзначені висновки щодо дотримання вимог законодавства при зміні наймача ОСОБА_4 і укладення нового договору найму спірного жилого приміщення загальною площею 36,85 кв.м. із наймачем ОСОБА_3; підтверджено законність отримання права на проживання ОСОБА_3 в даній квартирі; а також зведений висновок про те, що наявність або втрата ОСОБА_15 права користування жилим приміщенням в загальній квартирі не порушує прав, свобод чи законних інтересів ОСОБА_2, як самостійного наймача іншої частини квартири, за яким існує інший, відокремлений, особистий рахунок (т. 1 а.с. 103-106, 128-135).

Спірна квартира є комунальною, ОСОБА_3 не відмовлялась від спірних кімнат, не проживає у них у зв'язку із запереченням проти цього ОСОБА_2

У липні 2016р. ОСОБА_3 зверталась до правоохоронних органів з приводу перешкоджання їй іншим наймачем ОСОБА_2 в проживанні в цьому помешканні (т. 1 а.с. 11).

Згідно довідки голови КСН «Слободка-Гавань» ОСОБА_3 із сином ОСОБА_8 не проживають в спірній квартирі АДРЕСА_3 з січня 2010р. (т. 1 а.с. 59).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивач ОСОБА_3, разом з неповнолітнім сином ОСОБА_8 з 14.02.2008 року зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 При їх вселенні до спірної квартири було дотримано встановлений порядок, позивачка проявляє інтерес до вказаного житла, намагається вселитись у дане житлове приміщення, і вона не проживає у квартирі з причин чинення перешкод їй з боку ОСОБА_2. Позовні вимоги позивача про вселення та зобов'язання ОСОБА_2 передати ключі від входу до квартири, є правомірними, оскільки позивач на законних підставах набула право користування спірним житловим приміщенням.

З такими висновками не можна не погодитись з огляду на наступне.

Статтею 61 ЖК України передбачено, що користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім'я якого видано ордер.

Відповідно до ст. 65 ЖК України наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Конституцією України у ст. 47 закріплено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ст. 9 Житлового кодексу України ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше, ніж з підстав і в порядку, визначених законом.

Суд першої інстанції, беручи до уваги зібрані по справі докази в сукупності, вважав доведеними обставини: законність набуття ОСОБА_3 права на проживання в частині загальної комунальної квартири АДРЕСА_1; підтвердження головою Маріупольської міської ради законного поселення ОСОБА_3 із сином в цю частину квартири, яка раніше займалася родиною ОСОБА_4, результатом чого стала їх реєстрація в спірному помешканні з 2008 року; правомірність рішення колегії Приморської райадміністрації Маріупольської міської ради № 30, на підставі якого ККП ММР «Керуюча компанія «Приморська» переоформила із позивачем договір найму житлового приміщення на квартиру АДРЕСА_1, яка складається з двох кімнат, загальною площею 36,85кв.м. (особистий рахунок № НОМЕР_1), за яким вона виконує зобов`язання з квартирної плати на підставі договору про надання послуг з утримання будинку (т. 1 а.с. 9).

Відповідь про законність отримання ОСОБА_3 права на проживання в спірній квартирі НОМЕР_2 також міститься в чинному рішенні Приморського районного суду міста Маріуполя від 19.04.2018р і постанові Апеляційного суду Донецької області від 03.07.2018р., яким схвалено законність рішення колегії Приморської райадміністрації Маріупольської міської ради від 25 лютого 2015 року № 30, прийнятим в порядку реалізації компетенції щодо зміни умов договору найму жилих приміщень. Зазначеними рішеннями стверджується, що ОСОБА_2 не має жодного відношення до наймача ОСОБА_3, якій надано право користування двома кімнатами загальною площю 36,85кв.м. у спірній квартирі.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_2, яка з 1993 року проживає в частині спірної квартири спільного заселення НОМЕР_2 і займає 1 жилу кімнату площею 16,7 кв.м., загальною площею 25,83кв.м., підтвердила своє заперечення проти проживання на сьогодні і надалі в цій квартирі ОСОБА_3 із неповнолітнім сином, про існування яких довідалась у 2010 році. Свою позицію грунтує на тому, що позивач на законних підставах не набула право користування на іншу частину квартири з 2 жилими кімнатами загальною площею 36,85кв.м. Відповідач зазначала, що ключ від загальної двері вона позивачеві не надавала, оскільки ці ключі були наявними у колишніх мешканців - родини ОСОБА_4.

Саме з перешкодами з боку ОСОБА_2 щодо потрапляння до квартири позивач ОСОБА_3 пов`язує неможливість її проживання в цьому помешканні, зокрема з моменту, як ще при вселенні мала намір робити ремонт. Тож, колегія суддів не може поставити в провину позивачу не проживання в квартирі, ув'язавши з цим твердження відповідача в апеляційній скарзі про нереалізацію позивачем свого права на вселення впродовж строку, визначеного ст. 71 ЖК, через що ОСОБА_3, на погляд відповідача, має бути відмовлено у позові.

Аналогічні заперечення проти проживання в спірній квартирі висловлювалися відповідачем ОСОБА_2 і в ході розгляду іншої справи між сторонами № 266/4700/17 (т. 1 а.с. 134).

Проте, такі доводи ОСОБА_2 не є спроможними з огляду на те, що займане жиле приміщення ОСОБА_3 не є юридично вивільненим у встановленому законом порядку. Більш того, такі доводи заперечень, що про дубльовані і в апеляційній скарзі, лише підкреслюють створення дійсно існуючих перешкод у ОСОБА_3 в користуванні виділеною їй частиною квартири НОМЕР_2.

З приводу перешкоджання відповідачем в проживанні за місцем реєстрації на підставі чинного договору найму жилого приміщення - ОСОБА_3 протягом 2016 року вдавалася до застосування позасудових заходів у вигляді: спрямування рекомедованою кореспонденцією попередження ОСОБА_2 про звільнення відведеної позивачеві жилої площі (особистий рахунок № НОМЕР_1) і вимоги про надання можливості потрапити до вказаної квартири із сином за адресою реєстрації (т. 1 а.с. 75); звернення до правоохоронних органів у липні 2016р. (т. 1 а.с. 11). Але вжиті заходи, як встановлено судовим розглядом, не дали позитивного результату.

Натомість, позивач, не пориваючи зв'язку із спірним жилим приміщенням, сплачує по особистому рахунку № НОМЕР_1 квартирну плату впродовж 2008-2017р.р., тобто всього періоду, коли вона зберігає право на проживання (т. 1 а.с. 9, 78-86).

Відповідно до ч. 2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Доводи відповідача в апеляційній скарзі про необхідність перевірки підстав набуття ОСОБА_3 із сином ОСОБА_8 права на проживання в спірній квартирі НОМЕР_2 і надання оцінки їх законності, чого суд не вчинив, не входять в предмет доказування у даній справі, де позивачем, як наймачем однієї з частин комунальної квартири заявлено вимоги про створення перешкод в користуванні жилою площею наймачем іншої частини цієї квартири і фізичному потраплянні до житла за місцем реєстрації, де вона із неповнолітнім сином зберігають право на проживання.

З аналогічних мотивів колегія суддів вважає не відносними до даного спору (щодо вселення через створювані перешкоди в користуванні існуючим житлом) доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про необхідність з`ясування питань: чи було спірне житлове приміщення постійним місцем проживання позивача і її сина, тривалості проживання; чи було дотримано порядку їх вселення, з`ясування віомостей, чи була позивач ОСОБА_3 членом родини колишнього наймача спірної квартири ОСОБА_4 та чи вели вони спільне господарство з останньою; чи зберіглось право користування двома кімнатами у спірній квартирі за дітьми колишнього мешканця ОСОБА_4 до лютого 2015 року; а також з учинення перевірки родинного споріднення між ОСОБА_4 і ОСОБА_3, як її племінницею.

Такі доводи були предметом розгляду іншої вищезгаданої цивільної справи № 266/4700/17, результатом чого стало встановлення обставин, що в силу ч. 4 ст. 82 ЦПК України мають преюдиційне значення для даної справи про вселення.

Тож, колегія суддів вважає, що немає підстав для ретроспективного втручання, як наполягає у змісті апеляційної скарги відповідач, в період, що передує моменту реєстрації позивача із неповнолітньою дитиною в спірній квартирі в 2008 році, до укладення договору найму жилого приміщення у 2015 році, здобутого в порядку реалізації рішення колегії Приморської райадміністрації № 30 від 25.02.2015р.

На час ухвалення оскаржуваного у даній справі рішення суду від 24.10.2018р. не існувало чинного рішення про обмеження/позбавлення житлових прав ОСОБА_3 і її неповнолітнього сина щодо спірної картири НОМЕР_2, в тому числі і про їх виселення як тичасових жильців за ст. 98 ЖК України в судовому порядку. Рішення колегії Приморської райадміністрації № 30 від 25.02.2015р. про переоформлення договору найму на ОСОБА_3 (т. 1 а.с. 57) не скасоване.

В ході апеляційного провадження надано відомості про постановлення судового рішення про скасування рішення колегії Приморської райадміністрації № 30 в форматі заочного розгляду справи. Оскільки дане рішення не набуло чинності, тому не встановлює на даному етапі преюдицію для вирішення даного спору щодо вселення.

Разом з тим, якщо наявні у позивача правові підстави користування житловими приміщеннями в квартирі НОМЕР_2, здобутими за рішенням колегії райадміністрації № 30, будуть скасовані, визнані нечинними, недійсними, то ця обставина може слугувати підставою для перегляду оскаржуваного у даній справі рішення від 24.10.2018р. за нововиявленими обставинами в порядку глави 3 розділу V ЦПК України.

Дія охоронного свідоцтва (броні) родини ОСОБА_4 тривала до листопада 2015р. Листом голови Маріупольської міської ради підтверджено поселення з дотриманням передбаченого житловим законодавством порядку тимчасових жильців ОСОБА_3 та її неповнолітнього сина ОСОБА_8 Враховуючи відсутність даних про обмеження будь-якими строком проживання ОСОБА_3 із сином в займаній ними частині комунальної квартири НОМЕР_2, відсутність судових рішень про позбавлення їх права на це житло (визнання такими, що втратили право користування, або виселення), то стверджуваний у листі міської ради статус позивача із сином як тимчасових жильців не може бути підставою для відмови у їх вселенні в займане жиле приміщення у даному спорі.

Як з`ясовано, компетентними органами (за позовом наймодавця) не ставилося питання в порядку ст. 76 ЖК України про розірвання в судовому порядку договору найму на заброньоване жиле приміщення (за життя колишнього наймача) і подальшого розподілення цієї частини квартири, де зберігає реєстрацію ОСОБА_3, іншим особам. Тому колегія суддів не може погодитись із посиланням в апеляційній скарзі відповідача на необхідність застосування ст. 25 ЦК України, з огляду на яку цивільна правоздатність колишнього наймача ОСОБА_4 припинена у момент її смерті у 2014 році, як на підставу для відмови ОСОБА_3 у її вселенні із сином в спірну квартиру.

Відповідно до ч. 3 ст. 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Позиваючись до суду, і пред`являючи вимоги до ОСОБА_2, ОСОБА_3 розпорядилася своїми процесуальними правами на власний розсуд. Апеляційна скарга ОСОБА_16 - доньки відповідача із доводами про зачіпання ухваленим рішенням її прав і інтересів не подавалсь. Відомостей про уповноваження ОСОБА_16 своєї матері - ОСОБА_2 про представлення в межах даної справи її інтересів не надано. Відтак, колегія суддів не вбачає порушення судом першої інстанції вимог процесуального закону, з яким законодавець пов`язує обов'язкові підстави для скасування прийнятого рішення.

Так само, як через відсутність повноважень у ОСОБА_2 представляти інтереси виконкому Маріупольскої міської ради у даній справі на стадії апеляційного провадження, доводи щодо необхідності констатації рішенням суду апеляційної інстанції зачіпання ухваленим рішенням прав і обов'язків виконкому міської ради, не можуть слугувати підставою для скасування цього рішення.

За змістом ч. 3 ст. 41, ч.ч. 1, 3 ст. 47 Конституції України громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об'єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

За положеннями ч. 2 ст. 64 Основного Закону держави не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені ст. 47 Конституції.

За ч. 1 ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Згідно із ст. 310 ЦК України фізична особа може мати кілька місць проживання та вільний вибір місця проживання та його зміну.

Згідно із ч. 1 ст. 311 ЦК України житло фізичної особи є недоторканним. За ч. 4 ст. 311 ЦК України фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом.

За положеннями ч.ч. 4, 5 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Відтак, на переконання суду апеляційної інстанції, реалізація права відповідача ОСОБА_2, яка перебуває на пільговій черзі з правом першочергового отримання житла як працівник освіти (т. 1 а.с. 60), не може відбуватись за рахунок погіршення, обмеження житлових прав інших осіб, зокрема, наймача другої частини спірної комунальної квартири НОМЕР_2 за наслідками розгляду даної справи про її вселення, що суперечить положенням ч.ч. 2, 3 ст. 13 ЦПК України і фактично зведеться в контексті ч. 4 ст. 311 ЦК України до примусового позбавлення її із дитиною житла, яке вона на законних підставах набула.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції в достатньому обсязі встановив обставини справи за позовними вимогами ОСОБА_3, відповідні їм правовідносини, поясненням та наданим доказам дав належну оцінку. Суд правильно застосував матеріальний закон, вимоги ст.ст. ст.ст. 89, 263-264 ЦПК України, дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для захисту прав позивача на житло, втілених в договорі житлового найму, в якому вона має право мешкати на законних підставах постійно або тимчасово, шляхом вселення її із сином до цього помешкання і зобов'язання ОСОБА_3 передати ключі від дверей в порядку подолання створених позивачеві перешкод в потраплянні до житла.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції. Ніяких нових обставин, які не були предметом розгляду судом першої інстанції та могли вплинути на правильність висновків суду не виявлено і не надано таких нових доказів в суді апеляційної інстанції. Порушень норм процесуального права, які могли призвести до неправильного вирішення справи, або тих, що є обов'язковою підставою для скасування судового рішення, колегією суддів не встановлено.

За таких обставин, на підставі п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга відповідача ОСОБА_2 підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст.ст. 381-384 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 24 жовтня 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 13 лютого 2019 року.

Головуючий С.А.Попова

Судді Л.М.Кочегарова

Т.Б.Ткаченко