Постанова

Іменем України

06 лютого 2019 року

м. Київ

справа № 606/2445/14-ц

провадження № 61-40039св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

представник відповідача - ОСОБА_3,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 21 березня 2018 року у складі судді Малярчука В. В. та постанову Апеляційного суду Тернопільської області від 29 травня 2018 року у складі колегії суддів: Хоми М. В., Сташківа Б. І., Бершадської Г. В.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2014 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договорами позики.

Позовна заява мотивована тим, що вона протягом 2012-2013 років позичила ОСОБА_2 грошові кошти у загальній сумі 17 000 доларів США та 17 000 євро, доказом чого є три розписки: від 02 листопада 2012 року, розписка, написана 15 травня 2013 року, однак без зазначення у ній цієї дати, та розписка від 01 серпня 2013 року.

Вказувала, що за усною домовленістю сторін строк повернення усіх коштів настав 01 серпня 2014 року, проте відповідачем кошти повернуті не були. У 2014 році вона зверталась із відповідною заявою до органів внутрішніх справ, які за результатами проведеної перевірки встановили, що між сторонами мають місце цивільно-правові відносини.

Ураховуючи наведене, уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_1 просила суд стягнути з ОСОБА_2 на свою користь заборгованість за договорами позики у розмірі 17 000 доларів США та 17 000 євро або еквівалентну суму коштів у грошовій одиниці України - гривні відповідно до офіційного курсу на момент повернення, а також стягнути заборгованість з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, що складає грошову суму у розмірі 436 356 грн та три проценти річних від прострочення суми боргу, що складає 25 014,45 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 21 березня 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договорами позики у розмірі 17 000 доларів США, 17 000 Євро, що у гривневому еквіваленті становить 790 500 грн, 25 014,45 грн - три проценти річних від заборгованої суми та прострочення виконання зобов'язання.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що між сторонами було укладено договір позики в усній формі, умови якого було обговорено сторонами усно, тобто виникли правовідносини, що випливають із договору позики, що підтверджується наданими позивачем трьома розписками. Свої зобов'язання ОСОБА_2 не виконала, тому наявні підстави для задоволення позовних вимог про стягнення боргу та трьох процентів річних за прострочення виконання грошового зобов'язання. При цьому, суд узяв до уваги доводи позивача та встановив те, що позика відповідачу надавалася до 01 серпня 2014 року.

У стягненні інфляційних втрат суд відмовив, так як іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Апеляційного суду Тернопільської області від 29 травня 2018 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 залишено без задоволення. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Рішення Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 21 березня 2018 року змінено у частині визначення гривневого еквіваленту суми заборгованості, із визначеної судом суми 790 500 грн на 963 541,3 грн, та у частині визначення суми трьох процентів річних - змінено з 25 014,45 грн на 28 906,24 грн.

У решті рішення залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що районний суд правильно визначився із правовідносинами, що склалися між сторонами, та законом, що їх регулює. Проте, зазначаючи гривневий еквівалент суми заборгованості та трьох процентів річних станом на 19 серпня 2015 року, суд першої інстанції не врахував, що відповідно до частини другої статті 533 ЦК України, якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом, тому змінив рішення у частині визначення гривневого еквіваленту за курсом, станом на день ухвалення судового рішення.

Апеляційний суд погодився з критичною оцінкою районного суду висновку судової фізико-хімічної експертизи від 14 лютого 2017 року про те, що фрагменти розписки від 13 серпня 2013 року виконувались неодночасно, на аркуш паперу із вже наявними підписами від імені ОСОБА_2 наносився текст розписки, після чого були виконані підписи та записи від імені ОСОБА_5 та ОСОБА_1, так як цей висновок не узгоджується з іншими наявними у справі доказами, у тому числі суперечить двом іншим висновкам технічних експертиз розписки: від 22 липня 2016 року та від 12 грудня 2017 року, якими встановлено, що підписи від імені ОСОБА_2 та ОСОБА_6 виконані поверх друкованого тексту.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у липні 2018 року до Верховного Суду, представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судове рішення та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суди не врахували, що надані позивачем розписки не містять усіх необхідних реквізитів, а саме даних про зобов'язання повернути борг, дати складання, тому висновки про те, що між сторонами виникли правовідносини з надання позики, є необґрунтованими. Вказує, що суди не взяли до уваги практику Верховного Суду України та Верховного Суду при вирішенні справ з подібними фактичними обставинами щодо форми та змісту розписок, як боргових документів.

Зазначає, що розписка від 01 серпня 2013 року містить двох позичальників, а кошти були стягнуті тільки з ОСОБА_2 та суди не надали обґрунтування такому висновку.

Посилається на надання судами неправильної оцінки висновкам судових експертиз, які було проведено у рамках цієї справи щодо послідовності нанесення тексту розписки та підписів позичальників у ній, та іншим зібраним у справі доказам.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У листопаді 2018 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу представника відповідача, в якому вказує на безпідставність її доводів. Вважає, що надані нею розписки є належним доказом укладення між сторонами договорів позики та факту передачі коштів. Вказує, що суди повно та всебічно розглянули справу та встановили обставини укладення між сторонами договорів позики, валюту, яка була отримана відповідачем. Зазначає, що судовою експертизою було встановлено, що обидва підписи на розписці від 01 серпня 2013 року були вчинені ОСОБА_2, тому доводи про те, що розписка від 01 серпня 2013 року містить двох позичальників, є необґрунтованими.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

У період 2012-2013 років між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладались договори позики в іноземній валюті, на загальну суму 17 000 доларів США та 17 000 євро.

Підтвердженням отримання відповідачем у позику грошових коштів в іноземній валюті від позивачки є три боргових розписки:

1) від 02 листопада 2012 року, яка підтверджує отримання ОСОБА_2 від ОСОБА_1 6 000 євро та 4 000 доларів (том 1, а. с. 8);

2) розписка без зазначення у ній дати, яка свідчить, що ОСОБА_2 позичила у ОСОБА_1 4 000 доларів США та 4 000 євро (том 1, а. с. 9);

3) розписка від 01 серпня 2013 року, яка підтверджує позику у розмірі 9 000 доларів США та 7 000 євро, зі строком повернення до 01 серпня 2014 року. У цій розписці зазначено про те, що вона написана у присутності свідка ОСОБА_5 (том 1, а. с. 10).

Відповідач за час розгляду справи у суді першої інстанції, зокрема у письмових запереченнях від 13 березня 2015 року (том 1, а. с. 65-67) заперечувала отримання нею 01 серпня 2013 року позики у сумі 9 000 доларів США та 7 000 євро та написання нею відповідної розписки. Щодо інших сум - визнавала отримання у борг 4 000 євро та 4 000 доларів США, що засвідчено розпискою без дати, однак вказувала, що цей борг повернула у повному обсязі. Щодо розписки від 02 листопада 2012 року - не заперечуючи її написання та отримання зазначених у ній коштів, вказувала, що ця розписка не є доказом боргових зобов'язань, так як засвідчує виключно факт отримання коштів, без будь-яких зобов'язань щодо їх повернення.

При встановленні обставин щодо отримання ОСОБА_2 у борг коштів у сумі 9 000 доларів США та 7 000 євро та написання нею відповідної розписки від 01 серпня 2013 року, судом першої інстанції неодноразово (чотири рази) призначалися судові експертизи.

Висновком судової почеркознавчої та судово-технічної експертизи документів від 12 червня 2015 року № 185/186/15-22 встановлено, що підписи від імені ОСОБА_2 та ОСОБА_7 на борговій розписці від 01 серпня 2013 року виконано ОСОБА_2 без установки на зміну власного підпису.

Після чого ОСОБА_2 заявила, що підпис вона могла поставити на пустому аркуші паперу, під яким потім зацікавлені особи могли поставити друкований текст, у зв'язку з чим судом було призначено судово-технічну експертизу розписки від 01 серпня 2013 року.

Згідно висновку експерта за результатами проведення судової почеркознавчої та судово-технічної експертизи документів від 22 липня 2016 року №334/16-22 у борговій розписці від 01 серпня 2013 року спершу було нанесено друкований текст, а потім виконано підписи від імені ОСОБА_2 та ОСОБА_7

Ухвалою Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 01 грудня 2016 року за клопотанням представника відповідача була призначена ще одна судово-технічна експертиза розписки від 01 серпня 2013 року.

Згідно із висновком судової фізико-хімічної експертизи від 14 лютого 2017 року №14483 фрагменти розписки від 13 серпня 2013 року виконувались неодночасно, на аркуш паперу із вже наявними підписами від імені ОСОБА_2 наносився текст розписки, після чого були виконані підписи та записи від імені ОСОБА_5 та ОСОБА_1

Висновком повторної судово-технічної експертизи від 12 грудня 2017 року № 4680 встановлено, що підписи від імені ОСОБА_2 та ОСОБА_7 у розписці від 01 серпня 2013 року, виконані поверх друкованого тексту.

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_5 пояснила, що у її присутності ОСОБА_2 01 серпня 2013 року після отримання коштів від ОСОБА_1, перерахувавши їх, підписала розписку, яку ОСОБА_1 . та ОСОБА_2 принесли із собою. Бути свідком написання розписки її попросили заздалегідь, на що вона погодилась та надала свої паспортні дані. На час написання розписки 01 серпня 2013 року відносини між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 були довірливими, остання запевнила свідка та ОСОБА_1, що проблем з поверненням коштів не буде.

28 липня 2014 року ОСОБА_1 звернулась до Теребовлянського районного відділу управління Міністерства внутрішніх справ України у Тернопільській області з приводу неправомірних дій ОСОБА_2, яка відмовляється повертати позичені кошти у сумі 17 000 доларів США та 17 000 євро.

У ході перевірки капітан міліції ОСОБА_8 опитав ОСОБА_2, яка визнала, що позичала гроші у ОСОБА_1, та вказала, що сума боргу складає 9 000 доларів США та 5 000 євро, причина неповернення коштів - фінансові труднощі та різке коливання курсу іноземних валют.

Кошти ОСОБА_1 повернуті не були.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення суду першої інстанції в незміненій після апеляційного перегляду частині та апеляційного суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною першою статті 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

На підтвердження укладення договору позики та його умов, згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України, може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов'язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (частина друга статті 625 ЦК України).

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Такий правовий висновок викладено Верховним Судом України у постанові від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13.

Встановивши наведені обставини справи, дослідивши та оцінивши усі надані сторонами письмові докази й наведені доводи за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суди дійшли обґрунтованого висновку про те, що між сторонами виникли правовідносини, що випливають із договорів позики, що підтверджується, у тому числі, наданими позивачем трьома розписками, умови яких ОСОБА_2 не виконала, тому наявні підстави для задоволення позовних вимог про стягнення боргу та трьох процентів річних за прострочення виконання грошового зобов'язання.

Колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги щодо відсутності у наданих позивачем розписках усіх необхідних реквізитів, з посиланням на практику Верховного Суду України та Верховного Суду, оскільки у цій справі встановлені інші фактичні обставини, суди повно та всебічно дослідили усі обставини справи щодо надання позивачем коштів відповідачу саме у позику й саме у вказаній у позові валюті, встановили справжню правову природу укладених між сторонами договорів та дійшли обґрунтованих висновків про стягнення з відповідача коштів, при цьому врахувавши усі зібрані у справі докази в їх сукупності на предмет належності, допустимості та достатності для правильного її вирішення, а також процесуальну поведінку сторони відповідача, яка неодноразово змінювала свої пояснення у залежності від встановлених судом обставин після проведення експертиз.

Доводи заявника про те, що суди не надали оцінки тому, що розписка від 01 серпня 2013 року містить двох позичальників, а кошти були стягнуті тільки з ОСОБА_2, є безпідставними, оскільки судами була досліджена ця обставина та їй надана правова оцінка, зокрема було враховано, що висновком судової почеркознавчої та судово-технічної експертизи документів від 12 червня 2015 року встановлено, що обидва підписи: від імені ОСОБА_2 та ОСОБА_7 на борговій розписці від 01 серпня 2013 року виконано ОСОБА_2

Крім того, після отримання вказаного експертного висновку, ОСОБА_1 були уточнені позовні вимоги та заборгованість за вказаною розпискою вона просила стягнути тільки з ОСОБА_2, а ухвалою Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 14 вересня 2015 року позовну заяву ОСОБА_1 у частині вимог до ОСОБА_7 було залишено без розгляду.

Інші доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, зокрема й щодо надання судами неправильної оцінки висновкам судових експертиз, не можуть бути підставами для скасування судових рішень судів попередніх інстанцій, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні представником відповідача норм матеріального та процесуального права й зводяться до переоцінки судом доказів, що у силу вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.

Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження у судах першої та апеляційної інстанцій із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції

Отже, вирішуючи спір, суди попередніх інстанцій з дотримання вимог статей 263-265, 382 ЦПК України повно, всебічно та об'єктивно з'ясували обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, вірно встановили правовідносини, що склалися між сторонами, та закон, який їх регулює, й обґрунтовано задовольнили позов ОСОБА_1 у частині стягнення боргу та трьох процентів річних за прострочення виконання грошового зобов'язання.

Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення суду першої інстанції в незміненій після апеляційного перегляду частині та апеляційного суду без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність та обґрунтованість їх судових рішень не впливають.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 21 березня 2018 року в незміненій після апеляційного перегляду частині та постанову Апеляційного суду Тернопільської області від 29 травня 2018 року залишити без змін

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б.І. Гулько

Є. В.Синельников

Ю. В. Черняк