Єдиний унікальний номер 233/486/18 Номер провадження 22-ц/804/395/19
Головуючий у 1 інстанції Малінов О.С.
Доповідач Агєєв О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 лютого 2019 року Донецький апеляційний суду у складі:

головуючого судді Агєєва О.В.

суддів: Корчистої О.І., Новікової Г.В.

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи в приміщенні Донецького апеляційного суду в м. Бахмут цивільну справу № 233/486/18 за позовом ОСОБА_1 до Костянтинівського державного науково-виробничого підприємства «Кварсит», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Донецька торгово-промислова палата про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

за апеляційною скаргою Костянтинівського державного науково-виробничого підприємства «Кварсит» на рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 03 грудня 2018 року (суддя Малінов О.С.), ухваленого о 13 год. 50 хв. в приміщенні суду в м. Костянтинівка Донецької області, -

ВСТАНОВИВ:

В лютому 2018 року ОСОБА_1 подав до суду позов до Костянтинівського державного науково-виробничого підприємства «Кварсит» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Позов мотивовано тим, що він по 13 вересня 2016 року працював у відповідача на посаді начальника відділу охорони. 13 вересня 2016 року звільнився з підприємства на підставі частини 1 ст. 38 КЗпП України за власним бажанням. При звільненні йому не була виплачена заборгованість по заробітній платі, яка станом на дату звільнення складала 38217,95 грн. Рішенням Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 09.02.2017 року вказана заборгованість по заробітній платі була стягнута з відповідача на його користь. Рішення суду виконано у повному обсязі лише 10 листопада 2017 року шляхом зарахування суми заборгованості на його картковий рахунок. Вважає, що у відповідності до частини 1 ст. 117 КЗпП України він має право на отримання від підприємства середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 14 вересня 2016 року по 09 листопада 2017 року, у зв'язку із відсутністю довідки про середньоденний (середнього динний) заробіток ним самостійно визначена сума позову, виходячи з розміру середньоденного заробітку 434,70 грн та 295 робочих днів з дати звільнення. Просив суд стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 14 вересня 2016 року по 09 листопада 2017 року в сумі 128236,5 грн (а.с. 1-2).

Ухвалою Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 17 липня 2018 року до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору залучено Донецьку торгово-промислову палату.

Рішенням Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 03 грудня 2018 року позов ОСОБА_1 до Костянтинівського державного науково-виробничого підприємства «Кварсит» про стягнення заборгованості по заробітній платі задоволено частково.

Стягнуто з Костянтинівського державного науково-виробничого підприємства «Кварсит» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 14 вересня 2016 року по 08 листопада 2017 року включно в розмірі 73608 грн 40 коп. з утриманням з цієї суми податків й інших обов'язкових платежів.

В решті позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з Костянтинівського державного науково-виробничого підприємства «Кварсит» на користь держави судовий збір у розмірі 736 грн 08 коп.

В грудні 2018 року Костянтинівське державне науково-виробниче підприємство «Кварсит» подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду та прийняти нове про відмову у задоволенні позову у повному обсязі через порушення норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що відповідач є вузько спеціалізованим підприємством по виготовленню, як основного виду продукції, виробів військового призначення та входить у склад Державного концерну «Укроборонпром». До 04 квітня 2014 року відповідач здійснював поставку виробів військового призначення на територію Російської Федерації згідно Угоди між Урядом України та Урядом Російської Федерації про виробничу і науково-технічну кооперацію підприємств оборонної галузі промисловості на підставі контракту № 13 від 10 жовтня 2013 року, укладеному між КДНВП «Кварсит» та ВАТ «Долгопрудненське науково-виробниче підприємство». Згідно листа Державного концерну «Укроборонпром» вих. № UOР 12.0-3287 від 04 квітня 2014 року, відповідачу наказано припинити відвантаження виробів військового призначення та подвійного використання до Російської Федерації. Виходячи з вищенаведеного зазначає, що основною причиною виникнення затримки по виплаті заробітної плати позивачу є важке фінансове становище підприємства та відсутність грошових коштів внаслідок державної заборони експорту продукції КДНВП «Кварсит» на територію Російської Федерації, яка виключає вину відповідача за невиплату належних працівникові сум при звільненні. Вказує, що поважність причин не проведення своєчасного розрахунку при звільненні з позивачем можна прослідкувати, звернувши увагу на судову практику Верховного Суду викладену у постановах від 11 травня 2016 року у справі №6-383цс16, від 31 травня 2017 року у справі №759/7662/15-ц, від 11 листопада 2015 року у справі № 6-2159цс15, від 23 березня 2016 року у справі №6-364цс16.

Також зазначає, що суд першої інстанції не звернув увагу на те, що затримка відповідачем виплати позивачу належних йому сум при звільненні сталася не з вини КДНВП «Кварсит», а внаслідок настання та дії форс-мажорних обставин, які унеможливили виконання зобов'язань відповідачем як роботодавцем щодо своєчасної виплати позивачу належних йому сум при звільненні, що підтверджується висновком Донецької торгово-промислової палати від 27 травня 2014 року №ЮО-28/12-12/03. Вказана обставина підтверджується судовими рішеннями суду апеляційної інстанції, наявними у матеріалах справи.

Висновок суду про те, що посилання відповідача на форс-мажорні обставини є безпідставними і, що висновок Донецької торгово-промислової палати від 27 травня 2014 року №100-28/12-12/03 не може використовуватися для підтвердження форс-мажорних обставин для КДНВП «Кварсит», скаржник вважає необґрунтованим та безпідставним, оскільки на день отримання цього висновку, видача сертифікатів про засвідчення форс-мажорних обставин Торгово-промисловою палатою чи уповноваженими нею регіональними торгово-промисловими палатами діючим законодавством України не була передбачена законодавством. У пункті 3.3 Регламенту засвідчення Торгово-промисловою палатою України та регіональними торгово-промисловими палатами форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), затвердженого рішенням Президії ТПП України від 18 грудня 2014 року № 44(5), визначено поняття сертифіката - «Сертифікат (у певних договорах, законодавчих і нормативних актах згадується також як висновок, довідка, підтвердження) про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) (далі - сертифікат). Тобто, за формою та змістом висновок Донецької ТПП України про засвідчення форс-мажорних обставин для КДНВП «Кварсит» від 27 травня 2014 року № ЮО-28/12-12/03 є документом, який засвідчує настання форс-мажорних обставин для підприємства відповідача. Те, що висновок має однакову юридичну силу з сертифікатом простежується з судової практики, викладеної в постановах Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року, 23 березня 2016 року, 25 травня 2016 року.

Крім того, суд першої інстанції (суддя Малінов О.С.) раніше ухвалював рішення про відмову у стягнення з КДНВП «Кварсит» середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Письмовий відзив на апеляційну скаргу позивачем та третьою особою не подано.

Частиною 3 ст. 360 ЦПК України передбачено, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Копія ухвали про відкриття апеляційного провадження від 17 січня 2019 року отримана позивачем 24 січня 2019 року, відповідачем - 29 січня 2019 року, третьою особою - 22 січня 2019 року.

Частиною 1 ст. 369 ЦПК України визначено, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Ціна позову у позовній заяві, складає 128236,5 гривень, що менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Частиною 13 ст. 7 ЦПК України визначено, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Частиною 3 ст. 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною 1 ст. 368 ЦПК України передбачено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (стаття 263 ЦПК України).

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах із Костянтинівським державним науково-виробничим підприємством «Кварсит» з 17 липня 2015 року по 13 вересня 2016 року, що підтверджується копією трудової книжки позивача (а.с.6).

Рішенням Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 09 лютого 2017 року у цивільній справі № 233/6471/16-ц, яке набрало законної сили 21 лютого 2017 року, позов ОСОБА_1 до КДНВП «Кварсит» про стягнення заборгованості по заробітній платі задоволено, стягнуто з відповідача заборгованість по заробітній платі в сумі 38217 грн 95 коп (а.с.8).

Повний розрахунок з позивачем на виконання рішення суду здійснено 08 листопада 2017 року шляхом безготівкового перерахування на картку позивача, що підтверджується випискою за картковим рахунком клієнта ОСОБА_1 за період з 01 вересня 2017 року по 02 лютого 2018 року (а.с.11-12).

Постановою головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області Шмакова Р.С. від 14 листопада 2017 року виконавче провадження на підставі виконавчого листа № 233/6471/16-ц про стягнення з КДНВП «Кварсит» на користь ОСОБА_1 заборгованості по заробітній платі в сумі 38217 грн 95 коп закінчено через фактичне виконання рішення (а.с.14).

Згідно довідки Костянтинівського державного науково-виробничого підприємства «Кварсит» від 27 лютого 2018 року № 1-136 середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 складає 249,52 грн (а.с.38).

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем в порушення ст. 116 КЗпП України в день звільнення позивача, не виплачено всіх сум, що належали йому від підприємства, повний розрахунок з позивачем на виконання рішення суду здійснено 08 листопада 2017 року, тому, з урахуванням Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженої постановою КМУ від 08 лютого 1995 року № 100, стягнув з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 14 вересня 2016 року по 08 листопада 2017 року у розмірі 73608 грн 40 коп. Відповідачем не було надано належних та допустимих доказів відсутності його вини у невиплаті позивачу сум при звільненні.

Суд не прийняв до уваги висновок Донецької торгово-промислової палати від 27 травня 2014 року щодо наявності форс-мажорних обставин, на який послався відповідач, оскільки ним не засвідчена саме обставина форс-мажору, а наявність такої обставини виключно по певному договору (контракту) у відповідності до його умов - зовнішньоекономічному контракту №147/13 від 10 жовтня 2013 року. Сертифікат Торгово-промислової палати України відповідачем суду не наданий.

Колегія суддів не може повністю погодитися з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Стаття 43 Конституції України передбачає, що право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Статтею 22 Закону України «Про оплату праці» від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР, суб'єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами.

Статтею 116 КЗпП України визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнення обчислюється відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі Порядок).

Відповідно до абзаців 3 та 4 пункту 2 розділу ІІ «Період, за яким обчислюється середня заробітна плата» зазначеного Порядку, у випадках збереження середньої заробітної плати, зокрема, за час затримки розрахунку при звільненні, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

Пунктом 8 розділу ІV «Порядок розрахунку виплат у всіх випадках збереження заробітної плати» Порядку визначено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Матеріалами справи встановлено, що рішенням Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 09 лютого 2017 року у цивільній справі № 233/6471/16-ц, яке набрало законної сили 21 лютого 2017 року, стягнуто з КДНВП «Кварсит» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі в сумі 38217 грн 95 коп.

Обґрунтовуючи вимогу про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, позивач послався на те, що повний розрахунок по заробітній платі з ним відповідач здійснив 10 листопада 2017 року, тобто середній заробіток розраховується за період з 14 вересня 2016 року по 09 листопада 2017 року виходячи з 295 днів затримки та середньоденного заробітку за серпень-вересень 2016 року, що складає 434 грн 70коп.

Суд першої інстанції, враховуючи вимоги Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, для обчислення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнення правильно виходив з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передували даті звільнення (13 вересня 2016 року), а саме: за липень та серпень 2016 року та прийняв до уваги довідку КДНВП «Кварсит» № 1-136 від 27 лютого 2018 року, якою підприємством визначено середньоденну заробітну плату ОСОБА_1 у розмірі 249 грн 52 коп. (а.с. 38).

Позивач в судовому засідання не оспорював інформацію, викладену у вищевказаній довідці.

За частиною 4 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Проте, визначаючи день фактичного розрахунку з позивачем та кількість днів у спірному періоді суд не врахував наступне.

З виписки по картковому рахунку клієнта ОСОБА_1 за період з 01 вересня 2017 року по 02 лютого 2018 року вбачається, що останнє поповнення рахунку безготівковим перерахування здійснено 10 листопада 2017 року у розмірі 172 грн 30 коп., тобто фактичний розрахунок з позивачем на виконання рішення суду здійснено 10 листопада 2017 року (а.с.11-12).

Тобто, відповідачем не було здійснено розрахунку по заробітній платі з позивачем у період з 14 вересня 2016 року по 10 листопада 2017 року.

З листа Міністерства соціальної політики України від 20 липня 2015 року № 10846/0/14-15/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2016 рік» вбачається, що кількість робочих днів у 2016 році склала: вересень (з 14 вересня 2016 року) - 13, жовтень - 20, листопад - 22, грудень - 22.

Відповідно до листа Міністерства соціальної політики України від 05 серпня 2016 року № 11535/0/14-16/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2017 рік», кількість робочих днів у 2017 році склала: січень - 20, лютий - 20, березень - 22, квітень - 19, травень - 20, червень - 20, липень - 21, серпень - 22, вересень - 21, жовтень - 21, листопад (по 10 листопада 2017 року) - 8.

Графіку роботи позивача ОСОБА_1 за спірний період останнім не надано.

Тобто, за період з 14 вересня 2016 року (перший день затримки розрахунку) по 10 листопада 2017 року (день фактичного розрахунку) кількість робочих днів складає 291 день.

Таким чином, з відповідача на користь позивача слід стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 14 вересня 2016 року по 10 листопада 2017 року у розмірі 72610 грн 32 коп.

Частиною 1 ст. 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Визначений апеляційним судом період затримки розрахунку з 14 вересня 2016 року по 10 листопада 2017 року не є виходом за межі позовних вимог, оскільки за статтею 117 КЗпП України передбачено, працівникові виплачується середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до пунктів 3 та 4 частини 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи викладене, висновки, викладені в рішенні суду першої інстанції, не в повній мірі відповідають обставинам справи, рішення постановлено з порушенням норм процесуального права, яке призвело до неправильного вирішення справи, та неправильним застосування норм матеріального права, тому судове рішення підлягає зміні.

Апеляційний суд вважає безпідставними аргументи відповідача про його звільнення від відповідальності за затримку виплати належних позивачу сум при звільненні внаслідок настання та дії форс-мажорних обставин, що підтверджується висновком Донецької торгово-промислової палати від 27 травня 2014 року №ЮО-28/12-12/03, оскільки вказаним висновком засвідчено наявність форс-мажорних обставин виключно по певному договору (контракту) у відповідності до його умов - зовнішньоекономічному контракту №147/13 від 10 жовтня 2013 року без надання оцінки щодо інших правовідносин, в т.ч. трудових.

Належних та допустимих доказів по підтвердженню долі продукції, яка випускається за наведеним контрактом, а саме: 98 %, представником відповідача суду не надано.

Судом першої інстанції надана правильна правова оцінка висновку Донецької торгово-промислової палати від 27 травня 2014 року №ЮО-28/12-12/03.

Посилання скаржника на судову практику Верховного Суду, апеляційного суду з приводу поважності причин не проведення своєчасного розрахунку при звільненні, а також рішення судді Малінова О.С. про відмову у стягнення з КДНВП «Кварсит» середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, є неспроможними з огляду на частину 7 ст. 82 ЦПК України, згідно якої правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду.

Відповідно до частини 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Позивач в лютому 2018 року звернувся до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, визначивши ціну позову 128236 грн 50 коп.

У висновку Верховного Суду щодо застосування норм права, викладеному в пунктах 57,58 постанови від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16 (провадження № 12-301гс18), які враховує суд при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, зазначено, що за змістом приписів статей 94, 116, 117 Кодексу законів про працю України та статей 1, 2 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР «Про оплату праці» середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати.

Пільга щодо сплати судового збору, передбачена пунктом 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», згідно з якою від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі, не поширюється на вимоги позивачів про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні під час розгляду таких справ в усіх судових інстанціях.

Підпунктом 1 пункту 1 частини 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011, № 3674-V (в редакції, яка діяла на час подання позовної заяви) передбачено, що за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою визначено ставку судового збору у розмірі 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Частиною 1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011, № 3674-VI (в редакції, яка діяла на час подання позовної заяви) визначено, судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Згідно ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» з 1 січня 2018 року встановлено прожитковий мінімум для працездатних осіб у місячному розмірі 1762 гривень.

Розмір судового збору, який необхідно було сплатити позивачу за подання позовної заяви (з урахуванням вимог Закону України «Про судовий збір» на день звернення до суду) складає 1282,37 (128236,5х1%). На час подання позовної заяви судовий збір позивачем не сплачено.

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, з відповідача на користь держави належить стягнути судовий збір в сумі 726 грн 10 коп. (пропорційно розміру задоволених позовних вимог) та з позивача на користь держави у розмірі 556 грн 27 коп.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382, 383 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну Костянтинівського державного науково-виробничого підприємства «Кварсит» задовольнити частково.

Рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 03 грудня 2018 року змінити.

Стягнути з Костянтинівського державного науково-виробничого підприємства «Кварсит» (юридична адреса: 8511о, Донецька область, м. Костянтинівка, вул. Шмідта, буд. 20, ) на користь ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_1) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 14 вересня 2016 року по 10 листопада 2017 року в розмірі 72610 (сімдесят дві тисячі шістсот десят) гривень 32 копійок.

Зобов'язати Костянтинівське державне науково-виробниче підприємство «Кварсит» утримати з цієї суми податок з доходів фізичних осіб та інші обов'язкові платежі.

Рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 03 грудня 2018 року в частині судового збору змінити.

Стягнути з Державного вищого навчального закладу «Донецький національний технічний університет» (юридична адреса: 85300, Донецька область, м.Покровськ, пл.Шибанкова, буд.2, ) на користь держави судовий збір в розмірі 726 (сімсот двадцять шість) гривень 10 копійок.

Стягнути з ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_1) на користь держави судовий збір в розмірі 556 (п`ятсот п`ятдесят шість) гривень 27 копійок.

Рішення суду в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за один місяць у сумі 5200 (п`ять тисяч двісті) гривень 00 копійок піддати негайному виконанню.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню у касаційному порядку, як така що ухвалена у малозначній справі, не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 3 ст.389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 14 лютого 2019 року.

Головуючий: О.В. Агєєв

Судді: О.І. Корчиста

Г.В. Новікова