Постанова

Іменем України

Єдиний унікальний номер справи 359/9625/17
Номер провадження: 22-ц/824/1803/2019
Головуючий у суді першої інстанції В.В. Журавський
Доповідач у суді апеляційної інстанції Л.Д. Поливач
30 січня 2018 року місто Київ

Номер справи 359/9625/17

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ :

головуючого - Поливач Л.Д. (суддя - доповідач),

суддів: Стрижеуса А.М., Шкоріної О.І.

секретар судового засідання: Горак Ю.М.

сторони:

позивач ОСОБА_3

відповідач ОСОБА_4

відповідач ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_3, подану представником ОСОБА_7

на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 22 серпня 2018 року ухваленеу складі судді Журавського В.В. в приміщенні Бориспільського міськрайонного суду Київської області о 12год. 57хв., повне рішення складено 31 серпня 2018 року, -

в с т а н о в и в :

У грудні 2017 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Мисан В.І., про визнання недійсним договору дарування земельної ділянки, мотивованим тим, що у період часу з 08 серпня 1997 року по 12 листопада 2014 року він перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 Під час шлюбу подружжя побудувало житловий будинок з господарськими (допоміжними) спорудами площею 302,5 кв.м., який розташовується на земельній ділянці з цільовим призначенням для індивідуального житлового, гаражного і дачного будівництва, яка належала ОСОБА_4 на праві приватної власності. Будівництво даного будинку було закінчено у 2010 році та його готовність складає 100%, будинок придатний для проживання, але не був введений в експлуатацію у зв'язку з тим, що 10 жовтня 2014 року на підставі договору дарування ОСОБА_4 подарувала зазначену земельну ділянку ОСОБА_5 При посвідченні вказаного договору дарування ОСОБА_4 не надала довідку про відсутність забудови на земельній ділянці. Вважає, що даний договір дарування земельної ділянки суперечить вимогам чинного законодавства та моральним засадам суспільства, порушує його права, оскільки у такий спосіб ОСОБА_4 розпорядилась майном, що належить на праві спільної сумісної власності подружжя. Зазначив, що відповідачі перебувають у родинних відносинах (дочка та матір), що свідчить про те, що договір дарування земельної ділянки вчинений внаслідок їх зловмисної домовленості з метою перешкодити позивачу у введенні в експлуатацію житлового будинку. До того ж, при укладенні договору дарування ОСОБА_4 не мала необхідного обсягу цивільної дієздатності, оскільки на земельній ділянці побудований об'єкт нерухомого майна, розпоряджатися яким ОСОБА_4 мала право виключно за згодою позивача як колишнього подружжя. З урахуванням зазначеного просить визнати недійсним договір дарування земельної ділянки.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 22 серпня 2018 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування земельної ділянки №241 від 10.10.2014 року, що знаходиться у АДРЕСА_1 з кадастровим номером НОМЕР_1 загальною площею 0,0989 га, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мисан В.І. (реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 105).

Не погоджуючись із рішенням суду ОСОБА_3 через свого представника ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, ненадання вірної оцінки доказам, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову у повному обсязі.

В обґрунтування зазначив, що відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції не звернув увагу на наявну у матеріалах справи копію технічного паспорта на житловий будинок 100% готовності, а також на обставини, встановлені рішенням суду про поділ майна подружжя, чим порушив ст. 355 ЦК України. Суд помилково дійшов висновку про те, що спірним договором не порушено право власності позивача, оскільки він є співвласником майна - завершеного будівництва, не введеного в експлуатацію будинку. Вважає, що відмовивши у задоволенні позову суд порушив ч.1 ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини». Суд не взяв до уваги, що відповідачі навмисне не повідомили нотаріуса про наявний, завершений будівництвом, але не введений в експлуатацію, будинок на земельній ділянці.

У судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник позивача ОСОБА_7 доводи апеляційної скарги підтримала та просила скаргу задовольнити.

Відповідач ОСОБА_4 та представник відповідачів ОСОБА_9 заперечували проти задоволення апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції просили залишити без змін як законне і обґрунтоване з підстав викладених у відзивах на апеляційну скаргу.

Третя особа приватний нотаріус КМНО Мисан В.І. у судове засідання апеляційної інстанції не з'явився, про час та дату розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення. Своїм правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу позивача не скористався. Будь - яких заяв, клопотань на час розгляду справи до суду апеляційної інстанції від третьої особи не надходило.

Суд апеляційної інстанції вважав за можливе розглянути справу за відсутності приватного нотаріуса з урахуванням вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України. Його неявка в судове засідання не унеможливлює встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до ч.ч. 2, 4 ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ч. 1, ч. 2 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Відповідно до ч.1, ч.2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення осіб, які з'явилися у судове засідання, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах апеляційного оскарження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Так, відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку про недоведеність та необґрунтованість заявлених позовних вимог. Суд дійшов висновку про те, що позивач не є стороною оспорюваного договору дарування земельної ділянки, а обставин, які б свідчили про порушення його майнових прав, зокрема, на належне йому нерухоме майно, внаслідок укладення цього договору не встановлено.

Колегія суддів погоджується із такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони відповідають встановленим у справі обставинам, зібраним по справі доказам, з огляду на наступне.

Як вбачається із матеріалів справи та було встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у період з 08.08.1997 року по 12.11.2014 року перебували у зареєстрованому шлюбі.

Відповідно до договору дарування від 21.10.2002 року, посвідченого державним нотаріусом Бориспільської міської державної нотаріальної контори Київської області ДідокВ.В., за реєстром № 2927, ОСОБА_11 подарував, а ОСОБА_4 прийняла в дар земельну ділянку площею 0,099 га, розташовану у Київській області, АДРЕСА_1, надану для обслуговування житлового будинку.

Згідно договору дарування земельної ділянки від 10 жовтня 2014 року, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Мисан В.І., ОСОБА_4 подарувала, а ОСОБА_5 прийняла в дар земельну ділянку площею 0,0989 га з кадастровим номером НОМЕР_2, що розташована за адресою: АДРЕСА_1.

Так, згідно зі статтею 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

За змістом статей 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог є підставою недійсності відповідного правочину (частина перша статті 203, частини перша статті 215 ЦК України).

Згідно з частинами другою, третьою статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Отже, право на звернення до суду з позовом про визнання правочину недійсним виникає у особи, яка не була учасником правочину у разі, якщо таким правочином порушено право цієї особи і воно може бути відновлено шляхом повернення сторін до попереднього стану.

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (ч.4 ст. 82 ЦПК України).

Так, рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 09 жовтня 2017 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду м. Києва від 21 травня 2018 року, в порядку поділу спільного майна подружжя за позивачем та відповідачем ОСОБА_4 визнано за кожним ідеальну частку в обсязі 50 відсотків усіх матеріалів та обладнання у вигляді житлового будинку та господарських (допоміжних) споруд, які не введено в експлуатацію, загальною площею будинку 302,5 кв.м., житловою площею будинку 140,8 кв.м., допоміжних споруд (тераси, ганку, будинку охорони, навісу, бані, теплиці, огорожі, колонки питної, каналізаційної споруди, вимощення), а також систем життєзабезпечення, розташованих на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 з кадастровим номером НОМЕР_2 загальною площею 0,0989 га, призначення - будівництво та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Тобто, за позивачем визнано ідеальну частку в обсязі 50 відсотків усіх матеріалів та обладнання у вигляді житлового будинку та господарських (допоміжних) споруд, які не введено в експлуатацію та які знаходяться на спірній земельній ділянці.

Відповідно до положення ч.2 та ч.3 ст.331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

Відповідно до ч.1 та ч.2 ст.376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Відповідно до технічного паспорта на садибний (індивідуальний) житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 під час нового будівництва наявні самочинно збудовані об'єкти загальною площею 302,5 кв.м. та житловою площею 140,8 кв.м.

Отже, вказаний житловий будинок є об'єктом самочинного будівництва, право власності на яке станом на час звернення ОСОБА_3 з даним позовом до суду та с позовом про поділ спільного сумісного майна не доведено.

Суд першої інстанції обґрунтовано вважав відсутніми обставини, які б свідчили про порушення майнових прав позивача, зокрема, на належне йому майно, внаслідок укладення цього договору. Спірна земельна ділянка належала ОСОБА_4 на праві приватної власності, вона не була спільною сумісною власністю подружжя та на час укладення оспорюваного позивачем договору дарування права власності на нерухоме майно, яке знаходиться на даній земельній ділянці, доведено не було. Оскаржуваний правочин був спрямований на відчуження виключно земельної ділянки, відповідачі уклавши його, не порушили майнове право позивача на належне йому майно у вигляді будівельних матеріалів, розташованих на спірній земельній ділянці.

Колегія суддів вважає, що укладаючи договір дарування ОСОБА_4, як власник земельної ділянки, скористалася своїм правом на її відчуження, згоди позивача таке відчуження не потребувало, оскільки ОСОБА_4 хоч і отримала дану земельну ділянку у період шлюбу, проте вона була їй подарована, а тому не відноситься до спільного сумісного майна подружжя. Відтак, оспорюваний договір не порушує майнових прав позивача.

Твердження ОСОБА_3 про те, що посвідчуючи договір дарування приватний нотаріус повинен був у обов'язковому порядку витребувати від власника ділянки довідку про відсутність на ній забудови, колегією суддів відхиляються як необґрунтовані, оскільки діючим законодавством такого обов'язку на нотаріуса не покладено.

Положеннями ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до ч.2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Жодних доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції матеріали справи не містять. Таких доказів не додано позивачем до апеляційної скарги, не отримано таких доказів судом апеляційної інстанції у ході розгляду справи.

Також суд апеляційної інстанції звертає увагу, що у своїй сукупності доводи апеляційної скарги були предметом розгляду суду першої інстанції. Суд надав їм належну оцінку та мотивував з яких підстав взяв до уваги одні та відхилив інші доводи сторін.

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8).

Право на ефективний судовий захист закріплено також у статті 2 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року та в статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» (далі - Конвенція).

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду.

Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.

Тобто Україна, як учасниця Конвенції, повинна створювати умови щодо забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.

У кожному конкретному випадку суд повинен ретельно оцінити докази й мотиви заявника, уважно вивчити обставини справи та надати мотивований висновок щодо поважності чи неповажності причин пропуску строку.

При цьому колегія суддів зазначає, що аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод свідчить, що право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес.

Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов'язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте, Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

Суд навів у рішенні мотиви з яких не вбачав підстав для задоволення позову. Під час розгляду справи суд першої інстанції дотримався вимог закону, повно та всебічно з'ясував обставин справи, надав правову оцінку доводам і запереченням сторін та зібраним у справі доказам, вірно застосував норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, з огляду на що, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим.

Інші доводи апеляційної скарги, які зводяться до неналежної оцінки зібраних у справі доказів також не знайшли свого підтвердження при апеляційному перегляді оскаржуваного рішення, такі доводи є безпідставними та такими, що не можуть вплинути на правильність висновків суду по суті спору.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку про те, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Підстав для його скасування з мотивів, викладених у скарзі, апеляційний суд не знаходить.

Справу було розглянуто судом першої інстанції на підставі встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та належних доказів.

Зважаючи на викладене, апеляційний суд рішення суду першої інстанції залишає без змін, а апеляційну скаргу позивача без задоволення.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 386, 389 ЦПК України, суд -

п о с т а н о в и в :

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 22 серпня 2018 року залишити без змін, апеляційну скаргу ОСОБА_3, подану представником ОСОБА_7, без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повна постанова складена 13 лютого 2019 року.

Судді:

Л.Д.Поливач

А.М.Стрижеус

О.І.Шкоріна