Постанова

Іменем України

23 січня 2019 року

м. Київ

справа № 461/4554/16-ц

провадження № 61-20026св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2,

представники позивача - ОСОБА_3,

відповідачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7,

третя особа - відділ Державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_8 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2, подану представником - ОСОБА_9, на рішення Галицького районного суду м. Львова від 31 жовтня 2016 року

у складі судді Котельви К. О. та ухвалу Апеляційного суду Львівської області

від 20 лютого 2017 року у складі колегії суддів: Копняк С. М., Бойко С. М., Нікітевича А. В.,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2016 року ОСОБА_8, яка діє в інтересах неповнолітнього

ОСОБА_2 як законний представник, звернулася до суду з позовом до

ОСОБА_4, ОСОБА_4, ОСОБА_6 та ОСОБА_7, третя особа - відділ Державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції (далі - відділ Державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Львівського МУЮ), про визнання недійсним свідоцтва на право власності та скасування реєстрації права власності.

Позовна заява мотивована тим, що її неповнолітній син ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_1, де вони постійно проживають та зареєстровані. ОСОБА_4, ОСОБА_4, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 є співвласниками у рівних частинах квартири № 1 у вказаному багатоквартирному будинку. У цьому ж будинку є підвал, який поділений на окремі приміщення - комори. До таких комор належать також комора у підвалі площею 30,8 кв. м та комора у підвалі площею 24,3 кв. м. Зазначала, що їй та іншим мешканцям вказаного будинку упродовж тривалого часу ОСОБА_4 чиняться перешкоди у користуванні спірними приміщеннями комори у підвалі. У подальшому їм стало відомо, що відповідачами приватизовано такі приміщення, що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 05 липня 2013 року. Вказувала, що вона, як законний представник, неповнолітній ОСОБА_2, своєї згоди на приватизацію відповідачами спірних приміщень спільного користування у підвалі не надавала. Вважає, що державна реєстрація права власності на такі приміщення не відповідає вимогам чинного законодавства.

Ураховуючи зазначене, ОСОБА_8, яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2, просила суд визнати недійсним свідоцтво про право власності

№ 5789595, видане реєстраційною службою Львівського міського управління юстиції 05 липня 2013 року - у частині права власності ОСОБА_4, ОСОБА_4, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на нежитлові приміщення, а саме комори у підвалі площею 30,8 кв. м, 24,3 кв. м, які розташовані у будинку АДРЕСА_1 та скасувати державну реєстрацію права власності відповідачів на вказані нежитлові приміщення.

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 31 жовтня 2016 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_8 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 відмовлено.

Рішення районного суду мотивовано тим, що позовні вимоги ОСОБА_8, яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2, про визнання недійсним свідоцтва на право власності та скасування реєстрації права власності не підлягають задоволенню, оскільки спірні приміщення в частині яких позивач просить скасувати свідоцтво про право власності відповідачів та державну реєстрацію їх права власності, мають такий же правовий режим, як і приміщення, приватизоване позивачем разом із його квартирою - це комори у підвалі, а не допоміжні приміщення в розумінні частини другої статті 382 ЦК України, пункту 2 статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та рішення Конституційного суду України від 02 березня

2004 року. Тому твердження позивача про порушення його прав приватизацією відповідачами комор у підвалі без його згоди не ґрунтуються на вимогах закону та не підлягають задоволенню.

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 20 лютого 2017 року апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_8 - ОСОБА_3 відхилено. Рішення Галицького районного суду м. Львова від 31 жовтня

2016 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що правильним є висновок суду першої інстанції про те, що в цьому випадку мала місце не окрема приватизація ОСОБА_4, ОСОБА_4, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 приміщень у підвалі будинку АДРЕСА_1, а внесення змін у правовстановлюючі документи на приватизовану ними квартиру разом із коморами у підвалі.

У касаційнійскарзі, поданій у березні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_8 що діє як законний представник неповнолітнього ОСОБА_2, в інтересах яких діє ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просила скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове, яким її позовні вимоги задовольнити.

Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржувані судові рішення є незаконними, необґрунтованими й такими, що ухвалене внаслідок неповного з'ясування обставин, які мають значення для справи, з порушенням та неправильним застосування норм матеріального та процесуального права.

Судами безпідставно взято до уваги посилання відповідачів на те, що мала місце не окрема приватизація відповідачами приміщень у підвалі будинку АДРЕСА_1, а внесення змін у правовстановлюючі документи у приватизовану ним квартиру разом із коморами в підвалі. Зазначала, що вказаний висновок судів не підтверджується належними та допустимими доказами. Посилалася на пункт 1 рішення виконавчого комітету Львівської міської ради № 1090 від 18 грудня 2009 року «Про передачу квартири АДРЕСА_3 у власність громадян», відповідно до якого вирішено передати громадянам ОСОБА_4, ОСОБА_4

ОСОБА_6 та ОСОБА_7 у спільну сумісну власність будинку АДРЕСА_3 загальною площею 74,0 кв. м та комори в підвалі площею 6,6 кв. м, та 12,0 кв. м. Тобто, спірні підвальні приміщення площами 30,8 та 24,4 кв. м не були передані відповідачам на підставі вказаного рішення, до якого змін чи доповнень не вносилося. Зазначала, що будь яких доказів на підтвердження того, що відповідачами було отримано згоду співвласників допоміжних приміщень на приватизацію ними цих спірних приміщень останніми не було надано.

Відзив на касаційну скаргу не подано.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У квітні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

У частині першій статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій не відповідають.

Судами встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на квартиру від 18 червня 2010 року та витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 05 липня 2010 року № 26611255, ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_1, загальною площею 29,0 кв. м, а також комори у підвалі цього будинку площею 6,0 кв. м (а.с. 5, 6).

01 вересня 2009 року ОСОБА_4, ОСОБА_4, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 звернулися до виконавчого комітету Львівської міської ради із заявою про приватизацію, за наслідками розгляду якої відповідним рішенням від 18 грудня 2009 року їм передано у спільну сумісну власність у будинку АДРЕСА_3 площею 74 кв. м та комори у підвалі цього будинку площею 6,6 кв. м і 12 кв. м.

У подальшому ОСОБА_4 було подано заяву на ім'я керівника Львівського комунального підприємства «Старий Львів» (далі - ЛКП «Старий Львів»), в якій він повідомив, що при проведенні приватизації квартири АДРЕСА_3 помилково не були враховані комори у підвалі цього будинку, якими він користується постійно. Просив провести інвентаризацію підвалів та видати довідку, яка б підтверджувала відповідну інформацію. За результатами розгляду вказаної заяви складено акт, згідно з яким сім'я ОСОБА_4 користується підвальними приміщеннями під літ. IV площею 12,0 кв. м, під літ. V площею 30,8 кв. м, літ. VI площею 24,3 кв. м, літ. IV площею 6,6 кв. м у підвалі будинку АДРЕСА_1

(а.с. 84, 85).

07 червня 2013 року ЛКП «Старий Львів» звернулося до реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції із листом за вих. № 598, яким повідомило про допущену помилку при проведенні приватизації

ОСОБА_4, ОСОБА_4, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 квартири АДРЕСА_3 у частині невключення у приватизацію двох комор у підвалі - площею 30,8 кв. м

та 24,3 кв. м, а також просило внести відповідні зміни у правовстановлюючі документи на вказану квартиру (а.с. 85).

05 липня 2013 року реєстраційною службою Львівського міського управління юстиції ОСОБА_4, ОСОБА_4, ОСОБА_6 та

ОСОБА_7 було видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно індексний № 5789595, а також внесено зміни до реєстру прав на нерухоме майно у частині відомостей про об'єкт нерухомого майна.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно частини другої статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», власники квартир багатоквартирних будинків є співвласниками допоміжних приміщень.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 02 березня 2004 року

№ 4-рп/2004 року у справі про офіційне тлумачення положень пункту 2

статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», допоміжні приміщення (підвали, сараї, кладовки, горища, колясочні і т. ін.) передаються безоплатно у спільну власність громадян одночасно

з приватизацією ними квартир (кімнат у квартирах) багатоквартирних будинків. Підтвердження права власності на допоміжні приміщення не потребує здійснення додаткових дій, зокрема створення об'єднання співвласників багатоквартирного будинку, вступу до нього. Власник (власники) неприватизованих квартир багатоквартирного будинку є співвласником (співвласниками) допоміжних приміщень нарівні з власниками приватизованих квартир. Питання щодо згоди співвласників допоміжних приміщень

на надбудову поверхів, улаштування мансард у багатоквартирних будинках,

на вчинення інших дій стосовно допоміжних приміщень (оренда тощо) вирішується відповідно до законів України, які визначають правовий режим власності.

Згідно рішення Конституційного Суду України від 09 листопада 2011 року

№ 14-рп/2011, власники квартир дво- або багатоквартирних житлових будинків та житлових приміщень у гуртожитку, незалежно від підстав набуття права власності на такі квартири, житлові приміщення, є співвласниками допоміжних приміщень у будинку чи гуртожитку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою.

Відповідно до статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_8, яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2, суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції та вважав, що у цьому випадку мала місце не окрема приватизація відповідачами приміщень у підвалі будинку АДРЕСА_1, а внесення змін у правовстановлюючі документи на приватизовану ними квартиру разом із коморами в підвалі.

При цьому суди не перевірили, чи була надана згода всіх співвласників для приватизації спірних допоміжних приміщень.

У справі «Серявін та інші проти України» Європейський суд з прав людини визнав порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції (захист права власності) у двох аспектах: по-перше, відносно укладення органом влади інвестиційного контракту на проведення реконструкції горища без згоди заявників та, по-друге, відносно позбавлення заявників горища, а також порушення пункту 1 статті 6 Конвенції (право на справедливий суд) з огляду на те, що національні суди належним чином не обґрунтували свої рішення.

Судом не надано належної оцінки доводам позивача про те, що відповідно до пункту 1 рішення виконавчого комітету Львівської міської ради від 18 грудня 2009 року № 1090 «Про передачу квартири АДРЕСА_3 у власність громадян», відповідно до якого вирішено передати громадянам ОСОБА_4, ОСОБА_4 ОСОБА_6 та ОСОБА_7 у спільну сумісну власність будинку АДРЕСА_3 загальною площею 74,0 кв. м та комори в підвалі площею 6,6 кв. м, та 12,0 кв. м. Тобто, спірні підвальні приміщення площами 30,8 та 24,4 кв. м не були передані відповідачам на підставі вказаного рішення, жодних змін чи доповнень до якого внесено не було.

Крім того, судами не було враховано посилання позивача на рішення Львівської міської ради № 114 від 27 лютого 2009 року, яким передбачено процедуру внесення змін до відповідного наказу щодо приватизації державного житлового фонду, з подальшою видачею нового свідоцтва на право власності на квартиру на підставі виданого наказу.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України 2004 року передбачено, що суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Отже, суди попередніх інстанцій дійшли передчасного висновку про необґрунтованість позовних вимог ОСОБА_8, яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 Зазначене свідчить про неповне встановлення судами фактичних обставин, які мають істотне значення для правильного вирішення справи.

Таким чином, суди першої та апеляційної інстанцій, ухвалюючи рішення в справі, неправильно застосували норми матеріального права, порушивши норми процесуального права. Тому судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до пункту першого частини третьої та четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

За таких обставин судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій не відповідають вимогам статті 263 ЦПК України та ухвалені з порушення норм процесуального права, що в силу пункту 1 частини третьої та четвертої

статті 411 ЦПК України є підставою для їхнього скасування з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргуОСОБА_1, яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2, подану представником - ОСОБА_3, задовольнити частково.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 31 жовтня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 20 лютого 2017 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б.І. Гулько

Є.В. Синельников

С.Ф. Хопта