Ухвала

27 грудня 2019 року

м. Київ

справа № 607/3323/19

провадження № 61-23152ск19

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Стрільчука В. А., розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 28 травня 2019 року та постанову Тернопільського апеляційного суду від 05 листопада 2019 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Домобудівник» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Домобудівник» (далі - ТОВ «Домобудівник») про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди, посилаючись на те, що з 19 липня 1983 року він працював у Тернопільському домобудівному комбінаті, який було реорганізовано в ТОВ «Домобудівник», на посаді арматурника, а згодом - на посаді начальника деревообробного цеху. 16 травня 2016 року його було звільнено з роботи за прогул. Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 02 серпня 2018 року визнано незаконним наказ про звільнення за прогул та поновлено його на попередній посаді, стягнуто з відповідача кошти за час вимушеного прогулу та за час простою. 03 серпня 2018 року відповідач поновив його на попередній посаді і в той же день за його заявою звільнив на підставі пункту 1 частини першої статті 36 Кодексу законів про працю України. Остаточний розрахунок з ним відповідач провів тільки 01 жовтня 2018 року. Внаслідок неправомірних дій відповідача він переніс значні душевні страждання і стан його здоров`я значно погіршився. З 05 січня 2018 року до 16 січня 2018 року та з 05 лютого 2019 року по 15 лютого 2019 року він перебував на стаціонарному лікуванні в Тернопільській комунальній лікарні № 2 з приводу гіпертонічної хвороби. Крім цього, незаконним звільненням та невиплатою заробітної плати відповідач фактично позбавив його засобів до існування та можливості належно лікуватися, що порушило його звичні життєві зв`язки, він був змушений позичати у знайомих та родичів кошти для придбання ліків. Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просив стягнути з ТОВ «Домобудівник» на свою користь середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати за період з 16 травня 2016 року до 11 лютого 2019 року в сумі 86 534,25 грн, а також - 50 000 грн на відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 28 травня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ТОВ «Домобудівник» на користь ОСОБА_1 2 000 грн на відшкодування моральної шкоди. Стягнуто з ТОВ «Домобудівник» на користь держави 768,40 грн судових витрат. В решті позовних вимог відмовлено.

Постановою Тернопільського апеляційного суду від 05 листопада 2019 року (повний текст якої складено 11 листопада 2019 року) апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а апеляційну скаргу ТОВ «Домобудівник» задоволено. Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 28 травня 2019 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з ТОВ «Домобудівник» моральної шкоди і судового збору скасовано, ухвалено в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні вказаних позовних вимог. В решті рішення суду першої інстанції залишено без змін. Судові витрати, понесені ОСОБА_1 , покладено на нього. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Домобудівник» 1 152,60 грн судового збору.

20 грудня 2019 року ОСОБА_1 подав засобами поштового зв`язку касаційну скаргу на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 28 травня 2019 року та постанову Тернопільського апеляційного суду від 05 листопада 2019 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

В касаційній скарзі ОСОБА_1 заявив клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 28 травня 2019 року та постанови Тернопільського апеляційного суду від 05 листопада 2019 року, посилаючись на те, що повний текст оскаржуваної постанови апеляційного суду було виготовлено 11 листопада 2019 року, а його копію він отримав лише 21 листопада 2019 року. На підтвердження цих обставин заявник надав супровідний лист Тернопільського апеляційного суду від 13 листопада 2019 року № 22-ц/817/852/19 та поштовий конверт з відміткою про прийняття його для пересилання 21 листопада 2019 року.

Клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частин першої, другої статті 390 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Доводи клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження та наданий ОСОБА_1 супровідний лист Тернопільського апеляційного суду від 13 листопада 2019 року № 22-ц/817/852/19 з поштовим конвертом свідчать про поважність причин пропуску цього строку та наявність підстав для його поновлення.

В касаційній скарзі ОСОБА_1 заявив також клопотання про звільнення від сплати судового збору з посиланням на те, що з 16 травня 2016 року він не працює і за станом здоров`я потребує постійного лікування.

Клопотання про звільнення від сплати судового збору не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з частинами першою та третьою статті 136 ЦПК України суд, враховуючи майновий стан сторони, може своєю ухвалою відстрочити або розстрочити сплату судового збору на визначений строк у порядку, передбаченому законом, але не більше як до ухвалення судового рішення у справі. З підстав, зазначених у частині першій цієї статті, суд у порядку, передбаченому законом, може зменшити розмір належних до оплати судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, або звільнити від їх сплати.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про судовий збір» враховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою за її клопотанням відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі за таких умов: 1) розмір судового збору перевищує 5 відсотків розміру річного доходу позивача - фізичної особи за попередній календарний рік; або 2) позивачами є: а) військовослужбовці; б) батьки, які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину з інвалідністю, якщо інший з батьків ухиляється від сплати аліментів; в) одинокі матері (батьки), які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину з інвалідністю; г) члени малозабезпеченої чи багатодітної сім`ї; ґ) особа, яка діє в інтересах малолітніх чи неповнолітніх осіб та осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена; або 3) предметом позову є захист соціальних, трудових, сімейних, житлових прав, відшкодування шкоди здоров`ю. Суд може зменшити розмір судового збору або звільнити від його сплати на підставі, зазначеній у частині першій цієї статті.

Особа, яка заявляє відповідне клопотання, згідно зі статтею 12 ЦПК України, повинна навести доводи і подати докази на підтвердження того, що її майновий стан перешкоджав (перешкоджає) сплаті судового збору у встановленому законодавством порядку і розмірі.

Звільнення від сплати судового збору може мати місце за наявності виключних обставин, враховуючи, що статтею 129 Конституції України закріплено один з основоположних принципів правосуддя - рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що інтереси справедливого здійснення правосуддя можуть виправдовувати накладення фінансових обмежень на доступ особи до суду. Положення пункту 1 статті 6 Конвенції про виконання зобов`язання забезпечити ефективне право доступу до суду не означає просто відсутність втручання, але й може вимагати вчинення позитивних дій у різноманітних формах з боку держави; не означає воно й беззастережного права на отримання безкоштовної правової допомоги з боку держави у цивільних спорах і так само це положення не означає надання права на безкоштовні провадження у цивільних справах (пункт 59 рішення ЄСПЛ від 19 червня 2001 року у справі «Kreuz v. Poland»).

Вимога про сплату державного мита є стримуючою мірою для потенційних позивачів від пред`явлення безрозсудних і необґрунтованих позовів. Для того, щоб гарантувати справедливий баланс між підтримкою нормального функціонування судової системи і захистом інтересів заявника при поданні позову до суду, внутрішньодержавні суди звільняють від сплати державного мита заявників, які можуть підтвердити свій поганий фінансовий стан (пункт 111 рішення ЄСПЛ від 20 лютого 2014 року у справі «Shishkov v. Russia»).

Обставини, зазначені у клопотанні заявника, не можуть бути підставою для звільнення його від сплати судового збору, оскільки ним не надано доказів на підтвердження того, що його майновий стан на день звернення з касаційною скаргою (20 грудня 2019 року) перешкоджав сплаті судового збору у встановлених законодавством порядку і розмірі.

Положення Закону України «Про судовий збір» не містять визначеного (чіткого) переліку документів, які можна вважати такими, що підтверджують майновий стан особи. У кожному конкретному випадку суд встановлює можливість особи сплатити судовий збір на підставі наданих нею доказів щодо її майнового стану за своїм внутрішнім переконанням.

Підставою для звільнення від сплати судового збору може бути, наприклад, видана в установленому законом порядку довідка про доходи, про заробітну плату, пенсію, стипендію, про склад сім`ї, про наявність на утриманні непрацездатних членів сім`ї, банківські документи про відсутність на рахунку коштів, довідка податкового органу про перелік розрахункових та інших рахунків тощо.

Наведення доводів, обґрунтування пов`язаних з цим обставин, які свідчать про неможливість або утруднення в здійсненні оплати судового збору, а також подання доказів на підтвердження того, що майновий стан перешкоджав (перешкоджає) сплаті судового збору у встановлених законодавством порядку, розмірі і строки, покладається на особу, яка подає скаргу.

Зазначене відповідає положенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою судові процедури повинні бути справедливими для всіх учасників процесу.

Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою в розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці», а тому не входить до структури заробітної плати.

Таким чином, касаційна скарга не може бути прийнята до розгляду та вирішення питання про відкриття касаційного провадження, оскільки вона не відповідає вимогам пункту 3 частини четвертої статті 392 ЦПК України, до касаційної скарги не додано документів, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документів, що підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 176 ЦПК України ціна позову у позовах про стягнення грошових коштів визначається сумою, яка стягується, чи оспорюваною сумою за виконавчим чи іншим документом, за яким стягнення провадиться у безспірному (безакцептному) порядку.

Ціна позову у позовах, що складаються з кількох самостійних вимог, визначається загальною сумою всіх вимог (пункт 10 частини першої статті 176 ЦПК України).

Ставка судового збору, чинна на час подання касаційної скарги на рішення суду, встановлена підпунктом 7 пункту 1 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» та визначена у розмірі 200 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги в розмірі оспорюваної суми.

Позовну заяву подано в лютому 2019 року, ставка судового збору за подання до суду позовної заяви майнового характеру фізичною особою становила 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (прожитковий мінімум для працездатних осіб станом на 01 січня 2019 року - 1 921 грн) (підпункт 1 пункту 1 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір»).

Відшкодування моральної шкоди є майновою вимогою, оскільки позивач її визначив у грошовому вимірі.

За змістом позовної заяви ОСОБА_1 просив стягнути з ТОВ «Домобудівник» на свою користь середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати за період з 16 травня 2016 року до 11 лютого 2019 року в сумі 86 534,25 грн та 50 000 грн - на відшкодування моральної шкоди, всього 136 534,25 грн.

В касаційній скарзі заявник просить ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Таким чином, розмір судового збору за подання цієї касаційної скарги становить 2 730,68 грн (136 534,25 х 1 % х 200 %).

Судовий збір за подання касаційної скарги до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду в розмірі 2 730,68 грн має бути перерахований або внесений за реквізитами: отримувач коштів - УК у Печер. р ні/ Печерс.р н/22030102, ЄДРПОУ - 38004897, банк отримувача - Казначейство України (ЕАП), МФО - 899998, номер рахунку отримувача (стандарт IBAN) UA7026007, рахунок отримувача - 6007, ККДБ - 22030102 «Судовий збір (Верховний Суд, 055)», символ звітності банку - 207.

Порядок сплати судового збору визначено статтею 6 Закону України «Про судовий збір». На підтвердження сплати судового збору необхідно надати Верховному Суду оригінал квитанції (платіжного доручення).

Відповідно до частини другої статті 393 ЦПК України у разі, якщо касаційна скарга оформлена з порушенням вимог, встановлених статтею 392 цього Кодексу, зокрема, якщо до скарги не додано документів, що підтверджують сплату судового збору, застосовуються положення статті 185 цього Кодексу (залишення заяви без руху), про що суддею постановляється відповідна ухвала.

Отже касаційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без руху з наданням можливості усунути вищевказані недоліки.

Керуючись статтями 185, 390, 392, 393 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку на касаційне оскарження задовольнити.

Поновити ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 28 травня 2019 року та постанови Тернопільського апеляційного суду від 05 листопада 2019 року.

Відмовити в задоволенні клопотання ОСОБА_1 про звільнення його від сплати судового збору за подання касаційної скарги.

Касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 28 травня 2019 року та постанову Тернопільського апеляційного суду від 05 листопада 2019 року залишити без руху та надати для усунення зазначених вище недоліків строк десять днів з дня вручення цієї ухвали.

У разі невиконання у встановлений строк вимог цієї ухвали касаційна скарга вважатиметься неподаною і буде повернута заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя В. А. Стрільчук