Провадження №2/523/540/19
"04" квітня 2019 р. м.Одеса
Суворовський районний суд м. Одеси у складі:
головуючого судді - Аліна С.С.
при секретарі - Вовкович І.В.,
розглянувши в відкритому судовому засіданні матеріали цивільної справи за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Одеської філії державного підприємства «Державний інститут судових економіко-правових та технічних експертних досліджень», треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про усунення перешкоду користуванні та розпорядженні власністю та скасування рішення про державну реєстрацію об`єкту нерухомого майна,-
В С Т А Н О В И ЛА :
До суду надійшов позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Одеської філії державного підприємства «Державний інститут судових економіко-правових та технічних експертних досліджень», треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 в якому просив:
-Визнати незаконним поділ квартири АДРЕСА_1 , з виділенням ОСОБА_2 в окреме приміщення АДРЕСА_1 ;
Свої вимоги обґрунтував тим, що ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 належить 543/1000 частин, в рівних частках, квартири АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності від 19 вересня 2000 року, яке було видане управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради. Загальна площа квартири складала 89,5 кв.м., з якої їм належало 48,53 кв.м.
Також, ОСОБА_1 , належить 221/1000 частина зазначеної квартири на підставі договору купівлі-продажу, якій було посвідчено 28 березня 2013 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Двоєнкіною Т.О. та зареєстровано в реєстрі за № 568. ОСОБА_2 . ще належить 236/1000 частин зазначеної вищи квартири на підставі договору купівлі-продажу, якій було посвідчено 19 грудня 2013 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Двоєнкіною Т.О. та зареєстровано в реєстрі за № 3436.
ОСОБА_2 було оформлено поділ квартири, яка належала сторонам на праві спільної часткової власності, з виділом частини квартири в окреме нежитлове приміщення, яке було зареєстровано в державному реєстрі прав на нерухоме майно як приміщення АДРЕСА_1 загальною площею 32,2 кв.м., що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 26 вересня 2017 року, в якому зазначено, що виділення відбулося на підставі технічного паспорту від 22.09.2016 року, якій було виготовлено ПП «АРХМАЙСТЕР», висновку №21/22 від 22.09.2016 р., якій було виготовлено ТОВ «БТІ ЕКСПЕРТ- КОНСАЛТШГ». Оригінали документів на квартиру ОСОБА_2 не повернула.
В зв`язку з тим, що на теперішній час відсутні документи на підставі, яких було зареєстровано право власності, а саме свідоцтво та розпорядження органу приватизації, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , звернулися до органу приватизації Одеської міської ради з заявою про видачу дублікатів документів на квартиру.
На підставі розпорядження департаменту міського господарства Одеської міської ради від 20.02.2018 року № 16 «Про видачу дублікатів: розпорядження органу приватизації № 145361 від 19.09.2000 р. та свідоцтва № 9-4531 від 19.09.2000 р.» сторонам були видані дублікати означених документів.
Сторони звернулися до Юридичного департаменту Одеської міської ради з заявами про реєстрацію дублікатів документів, але рішенням від 18 травня 2018 р. № 41174502 їм було відмовлено, оскільки «об`єкт знаходиться в процесі поділу у зв`язку з виділом в окрему одиницю нежитлового приміщення загальною площею 32,2 кв.м., власник ОСОБА_2 ».
Позивач вважає, що державним реєстратором Одеської філії державного підприємства «Державний інститут судових економіко-правових та технічних експертних досліджень» Шептоцькою Х.Б. при реєстрації права власності на окреме приміщення АДРЕСА_1 , на ім`я ОСОБА_2 , було порушено вимоги чинного законодавства - порушено порядок реєстрації, оскільки на виділ частки ОСОБА_2 , із спільної часткової власності згоду ніхто не надавав.
Наявність державної реєстрації об`єкту нерухомого майна, яке нібито створено в порядку поділу квартири порушує право позивача на володіння, користування та розпорядження майном, а саме частиною спірної кортики, яка належить ОСОБА_1 на праві власності.
Дані обставини стали підставою звернення до суду.
Сторони у судове засідання не з`явилися. Про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином. Від представника позивача надійшла заява в якій позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити в повному обсязі, розгляд справи провести за її відсутності. Від відповідачки надійшла заява в якій позовні вимоги визнала, просила розгляд справи провести за її відсутності.
У зв`язку з викладеним, суд вважає можливим розглянути справу у відсутність сторін, які повідомлені належним чином про час і місце розгляду справи, так як у справі достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.280-281 ЦПК України.
Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволеню з наступних підстав.
Судом встановлено про те, що співвласниками квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_1 , ОСОБА_4, ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , яким належить по 543/1000 частин, в рівних частках, на підставі свідоцтва про право власності від 19 вересня 2000 року (а.с.23), яке було видане управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради. Загальна площа квартири складала 89,5 кв.м., з якої нам належало 48,53 кв.м. (а.с.22).
Також ОСОБА_1 , належить 221/1000 частина зазначеної квартири на підставі договору купівлі-продажу, якій було посвідчено 28 березня 2013 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Двоєнкіною Т.О. та зареєстровано в реєстрі за № 568 (а.с.13), право власності 28 березня 2013 року було зареєстровано в Державному реєстрі прав на нерухоме майно, що підтверджується витягом за індексним номером 1718817 (а.с.14).
Відповідачу ОСОБА_2 ще належить 236/1000 частин зазначеної вищи квартири на підставі договору купівлі-продажу, якій було посвідчено 19 грудня 2013 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Двоєнкіною Т.О. та зареєстровано в реєстрі за № 3436 (а.с.15).
ОСОБА_2 було оформлено поділ квартири, яка належала сторонам на праві спільної часткової власності, з виділом частини квартири в окреме нежитлове приміщення, яке було зареєстровано в державному реєстрі прав на нерухоме майно як приміщення АДРЕСА_1 загальною площею 32,2 кв.м., що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 26 вересня 2017 року, в якому зазначено, що виділення відбулося на підставі технічного паспорту від 22.09.2016 року, якій було виготовлено ПП «АРХМАЙСТЕР», висновку №21/22 від 22.09.2016 р., якій було виготовлено ТОВ «БТІ ЕКСПЕРТ- КОНСАЛТШГ» (а.с.16).
Оригінали документів на квартиру ОСОБА_2 не повернула.
В зв`язку з тим, що на теперішній час відсутні документи на підставі, яких було зареєстровано право власності, а саме свідоцтво та розпорядження органу приватизації, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , звернулися до органу приватизації Одеської міської ради з заявою про видачу дублікатів документів на квартиру.
На підставі розпорядження департаменту міського господарства Одеської міської ради від 20.02.2018 року № 16 «Про видачу дублікатів: розпорядження органу приватизації № 145361 від 19.09.2000 р. та свідоцтва № 9-4531 від 19.09.2000 р.» сторонам були видані дублікати означених документів.
Сторони звернулися до Юридичного департаменту Одеської міської ради з заявами про реєстрацію дублікатів документів, але рішенням від 18 травня 2018 р. № 41174502 їм було відмовлено, оскільки «об`єкт знаходиться в процесі поділу у зв`язку з виділом в окрему одиницю нежитлового приміщення загальною площею 32,2 кв.м., власник ОСОБА_2 ».
В зв`язку з тим, що на теперішній час відсутні документи на підставі, яких було зареєстровано право власності, а саме свідоцтво та розпорядження органу приватизації, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , звернулися до органу приватизації Одеської міської ради з заявою про видачу дублікатів документів на квартиру.
На підставі розпорядження департаменту міського господарства Одеської міської ради від 20.02.2018 року № 16 «Про видачу дублікатів: розпорядження органу приватизації № 145361 від 19.09.2000 р. та свідоцтва № 9-4531 від 19.09.2000 р.» сторонам були видані дублікати означених документів.
Сторони звернулися до Юридичного департаменту Одеської міської ради з заявами про реєстрацію дублікатів документів, але рішенням від 18 травня 2018 р. № 41174502 їм було відмовлено, оскільки «об`єкт знаходиться в процесі поділу у зв`язку з виділом в окрему одиницю нежитлового приміщення загальною площею 32,2 кв.м., власник ОСОБА_2 ».
Позивач вважає, що державним реєстратором Одеської філії державного підприємства «Державний інститут судових економіко-правових та технічних експертних досліджень» Шептоцькою Х.Б. при реєстрації права власності на окреме приміщення АДРЕСА_1 , на ім`я ОСОБА_2 , було порушено вимоги чинного законодавства - порушено порядок реєстрації, оскільки на виділ частки ОСОБА_2 , із спільної часткової власності згоду ніхто не надавав.
Наявність державної реєстрації об`єкту нерухомого майна, яке нібито створено в порядку поділу квартири порушує право позивача на володіння, користування та розпорядження майном, а саме частиною спірної кортики, яка належить ОСОБА_1 на праві власності.
Предметом спору у даній справі, як випливає зі змісту її фактичних обставин, є реєстраційні дії із державної реєстрації за заявником права приватної власності на квартиру за вказаною вище адресою та видачі свідоцтва про право власності на нього, які потребують розгляду у цивільного процесі, оскільки повязані із наявним спором між співвласниками та оформлене право власності в окреме приміщення.
Цивільний процесуальний кодекс України (далі ЦПК ) визначає юрисдикцію та повноваження загальних судів щодо цивільних спорів та інших визначених цим Кодексом справ, встановлює порядок здійснення цивільного судочинства.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави ( ч.1 ст. 2 ЦПК).
Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права, розглядаючи справи відповідно доКонституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, та застосовуючи при розгляді справ, зокрема,Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обовязковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права ( ч.1,2 та 4 ст. 10 ЦПК).
Відповідно до вимог ч.1 ст.1 Протоколу першому до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Частиною першою статті 376 Цивільного кодексу України ( далі ЦК) визначено, що житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.
Статтею 391 ЦК встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Згідно положень ч. 1 ст. 2 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Приписами ч. 1 ст. 3 Закону, загальними засадами державної реєстрації прав є: 1) гарантування державою об`єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження; 2) обов`язковість державної реєстрації прав у Державному реєстрі прав; 3) публічність державної реєстрації прав; 4) внесення відомостей до Державного реєстру прав виключно на підставах та в порядку, визначених цим Законом; 5) відкритість та доступність відомостей Державного реєстру прав.
Згідно положень ст. 4 Закону, державній реєстрації прав підлягають, у тому числі, право власності.
Державним реєстратором Одеської філії державного підприємства «Державний інститут судових економіко-правових та технічних експертних досліджень» Шептоцькою Х.Б. при реєстрації права власності на окреме приміщення АДРЕСА_1 , на ім`я ОСОБА_2 , було порушено вимоги чинного законодавства.
Відповідно до п. 1.2, 2.1, 2.4 Інструкції щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна № 55 від 18 червня 2007 року, затвердженою в Міністерстві Юстиції України від 06 липня 2007 року, поділ об`єкта нерухомого майна (виділ частки) на окремі самостійні об`єкти нерухомого майна здійснюються відповідно до законодавства на підставі висновку щодо технічної можливості такого поділу (виділу) з дотриманням чинних будівельних норм та з наданням кожному об`єкти нерухомого майна здійснюються відповідно до законодавства на підставі висновку щодо технічної можливості такого поділу (виділу) з дотриманням чинних будівельних норм та з наданням кожному об`єкту поштової адреси.
Згідно до ч. 3 ст. 10 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державний реєстратор: 1) встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність обов`язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення у випадках, передбачених законом; відповідність повноважень особи, яка подає документи для державної реєстрації прав; відповідність відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що містяться у Державному реєстрі прав, відомостям, що містяться у поданих/отриманих документах; наявність обтяжень прав на нерухоме майно; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення речового права, що підлягає державній реєстрації; 2) перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення; 3) під час проведення державної реєстрації прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, обов`язково запитує від органів влади, підприємств, установ та організацій, які відповідно до законодавства проводили оформлення та/або реєстрацію прав, інформацію (довідки, засвідчені в установленому законодавством порядку копії документів тощо), необхідну для такої реєстрації, у разі відсутності доступу до відповідних носіїв інформації, що містять відомості, необхідні для проведення державної реєстрації прав, чи у разі відсутності необхідних відомостей в єдиних та державних реєстрах, доступ до яких визначено цим Законом, та/або у разі, якщо відповідні документи не були подані заявником. 4) під час проведення реєстраційних дій обов`язково використовує відомості Державного земельного кадастру та Єдиного реєстру дозвільних документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт і засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, відомостей про повернення на доопрацювання, відмову у видачі, скасування та анулювання зазначених документів, а також використовує відомості, отримані у порядку інформаційної взаємодії Державного реєстру прав з Єдиним державним реєстром судових рішень; 5) відкриває та/або закриває розділи в Державному реєстрі прав, вносить до відкритого розділу або спеціального розділу Державного реєстру прав відповідні відомості про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів таких прав; 6) присвоює за допомогою Державного реєстру прав реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна у випадках, передбачених цим Законом; 7) виготовляє електронні копії документів, поданих у паперовій формі, та розміщує їх у реєстраційній справі в електронній формі у відповідному розділі Державного реєстру прав (у разі якщо такі копії не були виготовлені під час прийняття документів за заявами у сфері державної реєстрації прав); 8) формує за допомогою Державного реєстру прав документи за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав) формує реєстраційні справи у паперовій формі; 10) здійснює інші повноваження, передбачені цим Законом.
Державним реєстратором, при реєстрації за ОСОБА_2 , права власності на приміщення АДРЕСА_1 , як окремого об`єкту, було порушено порядок реєстрації.
Відповідно до п. 54 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, якій було затверджено Постановою Кабінету Міністрів України № 1127 від 25 грудня 2015 року ( зі змінами станом на 27.07.2017 року) «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація права власності на нерухоме майно, утворене шляхом поділу майна, у тому числі в результаті виділення окремого об`єкта нерухомого майна із складу нерухомого майна, що складається з двох або більше об`єктів, або об`єднання майна, проводиться за умови наявності технічної можливості такого поділу або об`єднання нерухомого майна та можливості використання такого майна як самостійного об`єкта цивільних правовідносин. Для державної реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна, що створюється шляхом поділу або об`єднання, подаються: документ, що посвідчує право власності на об`єкт нерухомого майна до його поділу або об`єднання (крім випадків, коли право власності на такий об`єкт вже зареєстровано в Державному реєстрі прав); документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта (крім випадків, коли об`єкт нерухомого майна створюється шляхом поділу або об`єднання без проведення будівельних робіт, що відповідно до законодавства потребують отримання дозволу на їх проведення); технічний паспорт на новостворений об`єкт нерухомого майна; документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси (крім випадків поділу або об`єднання таких об`єктів нерухомого майна, як квартира, житлове або нежитлове приміщення тощо).
Як було встановлено судом, квартира АДРЕСА_1 належала на праві спільної часткової власності.
Відповідно до ч. 1 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох і більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної часткової власності.
Згідно до ч. 1 ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.
Також згідно до ч. 1 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.
У відповідності до вимог ст. 364 ЦК України, співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації. Договір про виділ у натурі частки з нерухомого спільного майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.
Враховуючи те, що після виділу частки зі спільного нерухомого майна в порядку ст. 364 ЦК України, право спільної часткової власності припиняється, при виділі частки із спільного нерухомого майна власнику, що виділяється, та власнику (власникам), що залишаються, має бути виділена окрема площа, яка повинна бути ізольованою від приміщення іншого (інших) співвласників, мати окремий вихід, окрему систему життєзабезпечення (водопостачання, водовідведення, опалення тощо), тобто складати окремий об`єкт нерухомого майна в розумінні ст. 181 ЦК України та п. 10 Порядку присвоєння об`єкту нерухомого майна реєстраційного номера, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 грудня 2010 року за № 1117.
Відповідно до п. 1.2, 2.1, 2.4, 2.5, 2.6 Інструкції щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна за № 55 від 18 червня 2007 року, затвердженого в Міністерстві Юстиції України від 06 липня 2007 року, поділ об`єкта нерухомого майна (виділ частки) на окремі самостійні об`єкти нерухомого майна здійснюються відповідно до законодавства на підставі висновку щодо технічної можливості такого поділу (виділу) з дотриманням чинних будівельних норм та з наданням кожному об`єкту поштової адреси.
Для цього готується висновок щодо технічної можливості поділу об`єкта нерухомого майна, який містить такі дані: кому належить об`єкт нерухомого майна; на підставі яких правовстановлювальних документів; повну технічну характеристику об`єкта нерухомого майна; фактичне користування будинками (приміщеннями), будівлями та спорудами між співвласниками; який документ підтверджує право власності (користування) земельною ділянкою; склад новоутворених об`єктів нерухомого майна і їх адреси; пропозиції щодо можливих розмірів земельних ділянок, що закріплюються за новими (виділеними) об`єктами з урахуванням обмежень (обтяжень) на використання земельних ділянок відповідно до затвердженої містобудівної документації та земельного законодавства.
Проте, в супереч чинному законодавству, відповідачі здійснили виділ у натурі часток майна, без належних документів та письмових угод про це з іншими співвласниками.
Аналогічні висновки містяться у постанові Верховного Суду України ввід 04 грудня 2013 року у справі № 6-130цс13.
На виділ частки ОСОБА_2 із спільної часткової власності згоду ніхто не надавав.
Згідно до ч. 1 ст. 367 ЦК України, майно, яке знаходиться у спільній частковій власності може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. При цьому у відповідності до ч. 2 ст. 367 ЦК України у випадку поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється.
Згідно до ч. 3 ст. 367 ЦК України договір про поділ нерухомого майна, що є у спільній частковій власності, укладається в письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.
Відповідно до п. 55 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, якій було затверджено Постановою Кабінету Міністрів України № 1127 від 25 грудня 2015 року (зі змінами станом на 27.07.2017 року) «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» для державної реєстрації права власності на нерухоме майно, що створюється шляхом поділу або об`єднання майна, що перебуває у спільній власності, крім документів, передбачених пунктом 54 цього Порядку, також подається письмова згода всіх співвласників на проведення поділу або об`єднання майна, що перебуває у спільній власності. У разі коли в результаті поділу або об`єднання майна, що перебуває у спільній власності, змінюється розмір часток у такому праві спільної власності, також подається письмова заява або договір співвласників про розподіл часток у спільній власності на таке майно. При цьому право спільної власності на нерухоме майно, що створюється шляхом поділу або об`єднання майна, не припиняється.
Відповідно до ч. 1, 2 п. 56 зазначеного Порядку для державної реєстрації права власності на нерухоме майно, що створюється шляхом поділу, виділу в натурі частки майна, що перебуває у спільній власності, та має наслідком припинення права спільної власності для усіх або одного із співвласників, подаються: договір про поділ спільного майна, договір про виділ у натурі частки із спільного майна або відповідне рішення суду; документи, передбачені пунктом 54 цього Порядку, крім документа, що посвідчує право власності на нерухоме майно до його поділу або виділу в натурі частки. У разі коли в результаті виділу в натурі частки майна, що перебуває у спільній власності, у співвласників, які не здійснювали виділ в натурі частки, змінюється розмір часток у праві спільної власності, подається також письмова заява або договір співвласників про розподіл часток у спільній власності на таке майно. Під час проведення державної реєстрації права власності на нерухоме майно, що залишається у спільній власності після виділу в натурі частки одного із співвласників, державний реєстратор зазначає рівні частки у праві спільної часткової власності на таке майно, крім випадку, передбаченого абзацом четвертим цього пункту, або якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Рішення про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно, а саме на приміщення АДРЕСА_1 , за індексним номером 32426294 від 18.11.2016 року, яке було прийнято державним реєстратором «Державного інституту судових економіко-правових та технічних експертних досліджень» Щептоцькою Христиною Богданівною підлягає скасуванню.

Наявність державної реєстрації об`єкту нерухомого майна, яке нібито створено в порядку поділу квартири порушує моє право на володіння, користування та розпорядження майном, а саме частиною спірної кортики, яка належить мені на праві власності.

Статтею 41 Конституції України закріплено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право власності набувається у порядку визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Аналогічними положеннями ст. 1 Додаткового протоколу №1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачається , що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб ( ч.1 ст. 316 ЦК України).

Згідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Частинами 1,2 ст. 319 ЦК України встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Частинами першою та другою статті 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, а крім того право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ч.2 ст. 26 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.

Згідно зі ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до ч. 1-5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом . Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Згідно зі ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності.

Приймаючи рішення Суд враховує усталену практику Європейського Суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів, де мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, але його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29).

Національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії»(Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).

Призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Згідно з вимогами ст. 124, 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов`язковість рішень суду до виконання.

При таких обставинах, суд вважає, що позов є обґрунтованим та таким. що підлягає задоволенню в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 4, 5, 13, 76-81, 133, 265, 280-281 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Одеської філії державного підприємства «Державний інститут судових економіко-правових та технічних експертних досліджень», треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про усунення перешкоду користуванні та розпорядженні власністю та скасування рішення про державну реєстрацію об`єкту нерухомого майна - задовольнити.

Визнати незаконним поділ квартири АДРЕСА_1 , з виділенням ОСОБА_2 в окреме приміщення АДРЕСА_1 .

Скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 32426294 на приміщення № 1 в будинку АДРЕСА_1 на ім`я ОСОБА_2 , за реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна 101, номер запису про право власності 17499379 від 17 листопада 2016 року, якій було внесено державним реєстратором «Державного інституту судових економіко-правових та технічних

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Одеської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а у разі проголошення лише вступної та резолютивної частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня отримання його копії.

Рішення складено 04.04.2019 року.

Суддя Аліна С.С.