КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 грудня2019року місто Київ

справа № 369/7143/15

Київський апеляційний суду складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Ратнікової В.М., Левенця Б.Б.

за участю секретаря судового засідання - Савлук І.М.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою позивача Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18 липня 2016 року, ухвалене під головуванням судді Усатова Д.Д., у справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

В С Т А Н О В И В:

У липні 2015 року позивач ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому просив стягнути з ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за кредитним договором №SAMDN9330 від 20 травня 2010 рокуу розмірі 556625,57 грн., яка складається з:393620,71 грн. - заборгованість за кредитом; 136022,69 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 500 грн. - штраф (фіксована частина); 26482,17 грн. - штраф (процентна складова).

В мотивування вимог посилався на те, що відповідно до укладеного договору №SAMDN9330 від 20 травня 2010 року ОСОБА_2 отримав кредит у вигляд встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 26,4% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

Зазначав, що відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами Банку, які викладені на банківському сайті http://www.http://vip.privatbank.ua/cards/price, складає між ним та банком договір, що підтверджується підписом у заяві.

Вказував, що ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» свої зобов`язання за договором та угодою виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором, однак останній умови кредитного договору не виконує, грошові кошти не повертає, а тому просив стягнути з відповідачазаборгованість за кредитним договором.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18 липня 2016 року у задоволенні позову ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» відмовлено.

Не погоджуючись з рішеннями суду першої інстанції, позивач ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, недоведеність обставин, що мають значення для справи та невідповідність висновків суду обставинам справи, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» задовольнити.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги вказував, що відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем пропущено строк позовної давності, при цьому не враховано, що позичальником протягом 2010-2015 років періодично вносились платежі у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором.

Зазначав, що платежі на погашення суми заборгованості за договором вносились навіть під час розгляду справи у суді, останній платіж у розмірі 16742,00 грн. був внесений 25 лютого 2016 року, що беззаперечно вказує на факт визнання відповідачем свого боргу та перериває строки позовної давності за усіма зобов`язаннями за кредитним договором.

Посилався на те, що відповідач отримав платіжну картку, яка є лише спеціальним засобом для отримання та перерахування коштів. Строк дії картки не припиняє строку дії договору, а строк дії договору та строк дії картки не є тотожними поняттями.

Вказував, що судом залишено поза увагою, що відповідно до та Правилами надання банківських послугдоговір автоматично було пролонговано, оскільки жодна зі сторін не заявила про свій намір його розірвати та договір діє до даного часу.

Зазначав, що у разі застосування строку позовної давності, її наслідки можуть бути застосовані лише до тих зобов`язань та нарахувань, які були здійснені за межами строку позовної давності, водночас, суми нарахувань, здійснені у межах строку позовної давності, підлягають стягненню з відповідача.

Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 19 жовтня 2016 року рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18 липня 2016 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 09 жовтня 2019 року ухвалу Апеляційного суду Київської області від 19 жовтня 2016 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

18 листопада 2019 року на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив від відповідача ОСОБА_1 , в якому останній просив залишити апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Посилався на те, що 12 вересня 2014 року та 01 лютого 2015 року він особисто або з його згоди інша уповноважена особа не сплачували грошові кошти у сумі 14500,72 грн. та 2453,30 грн. відповідно, а отже переривання строку позовної давності не відбулося. Вказував, що у договорі, підписаному позивачем та ним, кредитний ліміт визначено у сумі 200000 грн., процентна ставка для валюти гривня визначена на рівні 2,2 % на місяць із розрахунку 360 днів на рік (26,4 % на рік). Зауважував, що договір, підписаній сторонами, не містить умов про встановлення відповідальності у вигляді підвищеної процентної ставки, штрафних санкцій за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. Зазначав, що матеріали справи не містять доказів, які доводять обізнаність та визнання ним Умов та Правил надання банківських послуг та Правил користування платіжною карткою, які містяться в матеріалах справи та на які посилається банк.

У судовому засіданні апеляційного суду представники відповідача проти задоволення апеляційної скарги заперечували, просили рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Позивач у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи був належним чином повідомлений.

Колегія суддів вважає за можливе розглядати справу у відсутність позивача на підставі ч.2 ст.372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників відповідача, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що банк пропустив строк позовної давності звернення з позовом до суду, оскільки за умовами договору строк повного погашення кредиту визначено до 31 травня 2012 року, а до суду з позовом про стягнення заборгованості позивач звернувся 01 липня 2015 року, тобто з пропуском строку передбаченого ст.257 ЦК України.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

З матеріалів справи вбачається, що 20 травня 2010 року між позивачем та ОСОБА_1 був укладений договір №SAMDN9330, відповідно до умов якого відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку у розмірі 200000 грн., зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 26,4% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

У вказаному договорі міститься інформація про те, що відповідач ознайомився з Умовами та Правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою, а також Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді та погодився з ними.

Як вбачається з розрахунку заборгованості, у зв`язку із невиконанням умов договору у відповідача станом на 28 травня 2015 року виникла заборгованість у загальному розмірі 556625,57 грн., що складається із:

заборгованості за кредитом - 393620,71 грн.;

заборгованості по процентам за користування кредитом - 136022,69 грн.;

штрафу (фіксована складова) - 500грн.;

штрафу (процентна складова) - 26482,17 грн.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, частиною другою статті 258 ЦК України передбачено, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними подіями (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Відповідно до умов договору від 20 травня 2010 року, Умов та Правил надання банківських послуг, розрахунку кредитної заборгованості повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом визначено періодичними щомісячними платежами.

Із виписки по рахунку за період з 20 травня 2010 року по 12 березня 2016 року вбачається, що сплачені відповідачем суми коштів зараховувалися на виконання договору №SAMDN9330 (а.с.87-91), зокрема: 25 вересня 2012 року у розмірі 2574,27 грн., 25 жовтня року у розмірі 2358,63 грн., 25 листопада 2012 року у розмірі 2994,85 грн., 25 грудня 2012 року у розмірі 2922,17 грн., 25 січня 2013 року у розмірі 3499,50 грн.; 25 лютого 2013 року у розмірі 3793,68 грн.; 25 березня 2013 року у розмірі 4488,70 грн., 25 квітня 2013 року у розмірі 6919,09 грн., 25 травня 2013 року у розмірі 7744,43 грн.; 25 червня 2013 року у розмірі 7674,07 грн., 25 липня 2013 року у розмірі 7097,63 грн., 25 вересня 2013 року у розмірі 8169,97 грн., 25 жовтня 2013 року у розмірі 8227,22 грн., 25 лютого 2014 року у розмірі 7975,76 грн., 25 березня 2014 року у розмірі 6990,12 грн., 25 травня 2014 року у розмірі 8114,82 грн., 12 вересня 2014 року у розмірі 14500,72 грн. та 01 лютого 2015 року у розмірі 2453,30 грн.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

19 жовтня 2015року відповідачем ОСОБА_1 до суду першої інстанції було подано заперечення на позовну заяву, в якому останній просив застосувати до

правовідносинпро стягнення заборгованості за договором строк позовної давності (а.с.57-61).

Суд першої інстанції, встановивши, що за умовами договору строк повного погашення кредиту визначено до 31 травня 2012 року, а з позовом до суду АТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернувся 01 липня 2015 року, тобто після спливу трирічного строку позовної давності, відмовив у задоволенні позову.

Проте, суд першої інстанції не звернув увагу на те, що для здійснення відповідачем операцій по картрахункам відповідно до умов договору №SAMDN9330 банком було відкрито ОСОБА_1 картковий рахунок: тип карти - VISAInfinite, вид карти - особиста міжнародна, строк дії карти 2 роки (п.1.1 договору).

Пунктом 1.3 вказаного договору визначено, що строк дії кредитного ліміту відповідає строку дії картки.

За договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності (стаття 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (стаття 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем до позовної заяви було додано довідку про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної карти, відповідно до якої відповідачу було випущено та видано наступні картки:

19 травня 2010 року - старт карткового рахунку по договору №SAMDN9330;

21 травня 2010 року - перевипуск карти та переоформлення на універсальну карту;

10 червня 2010 року - зміна кредитного ліміту на 200000 грн.;

22 жовтня 2010 року - зміна кредитного ліміту на 400000 грн.;

23 травня 2012 року - перевипуск карти та переоформлення на універсальну карту зі строком дії 05/2014 року.

Отже, останнім днем дії картки, яка була перевипущена відповідачує 30 травня 2014року.

Таким чином, за умовами договору відповідач зобов`язався повернути банку отриманий кредит, відсотки за ним, комісії та інші передбачені платежі не пізніше 30 травня 2014року.

Суд першої інстанції на зазначені обставини уваги не звернув та дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позову у зв`язку зі спливом трирічного строку позовної давності.

А відтак рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового про часткове задоволення позовних вимог виходячи з наступного.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» зазначав, що банк свої зобов`язання виконав належним чином, надавши відповідачукредит у повному обсязі, однак останній умови кредитного договору не виконує, грошові кошти не повертає, а тому просив стягнути з відповідачазаборгованість за кредитним договором.

У запереченнях на позовну заяву відповідач не заперечував, що йому видавалася кредитна картка та він користувався кредитними коштами.

Крім того, з розрахунку заборгованості вбачається, що відповідач погашав заборгованість, що підтверджується виписками по рахунку.

Заперечуючи проти позову, відповідач власного розрахунку заборгованості не надав та не спростував розрахунок заборгованості по тілу кредиту, наданий позивачем.

При цьому судом не звернуто увагу на те, що саме на суд покладено обов`язок по визначенню розміру заборгованості, який підлягає стягненню за рішенням суду.

Враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, а відтак колегія суддів вважає, що позивач вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

Оскільки відповідач фактично отримав кредит, що останнім не оспорювалося, колегія суддів приходить до висновку, що рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача на користь банку заборгованості за тілом кредиту підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованості за тілом кредиту у розмірі 393620,71 грн.

Звертаючись до суду з позовом, позивач також просив стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за відсотками та штрафи.

Відповідно до частини другої статті 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 («Позика») глави 71 («Позика. Кредит. Банківський вклад»), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Частиною 1 ст.625 ЦК Українипередбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Поняття «строк договору», «строк виконання зобов`язання» та «термін виконання зобов`язання» згідно з приписами ЦК України мають різний зміст.

Відповідно до ч.1 ст.251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. А згідно з частиною другою цієї статті терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, а термін - календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (стаття 252 ЦК України).

Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору (частина перша статті 631 ЦК України). Цей строк починає спливати з моменту укладення договору (частина друга вказаної статті), хоча сторони можуть встановити, що його умови застосовуються до відносин між ними, які виникли до укладення цього договору (частина третя цієї статті). Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (частина четверта статті 631 ЦК України).

Відтак, закінчення строку договору, який був належно виконаний лише однією стороною, не звільняє другу сторону від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання нею її обов`язків під час дії договору.

Поняття «строк виконання зобов`язання» і «термін виконання зобов`язання» охарактеризовані у статті 530 ЦК України. Згідно з приписами її частини першої, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

З огляду на викладене строк (термін) виконання зобов'язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов'язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов'язання.

Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Враховуючи викладене, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Аналогічні висновки містяться у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 28березня 2018 року у справі №444/9519/12-ц.

З наявної в матеріалах справи довідки ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» вбачається, що ОСОБА_1 отримав картку, зі строком її дії до останнього дня 05.2014 року.

Відтак, у межах строку кредитування до 30травня 2014 року відповідач мав, зокрема, повертати позивачеві кредит і сплачувати проценти.

При цьому, як вбачається з розрахунку заборгованості за договором №SAMDN9330від 20 травня 2010 року станом на 28 травня 2015 року відсотки за користування кредитомнараховувалися з червня 2012 року по 28 травня 2015 року, тобто і після закінчення строку дії кредитного договору від 20 травня 2010 року, а саме після 30 травня 2014 року, що суперечить вимогам чинного законодавства.

З даного розрахунку також вбачається, що заборгованість за відсотками станом на 26 травня 2014 року становила 17498,86 грн. та позивач мав право на її стягнення.

Разом з тим, відповідачем на погашення заборгованості по процентам 12 вересня 2014 року було сплачено 16249 грн. та 01 лютого 2015 року - 2453,30 грн., що разом становить 18702,30 грн.

Колегія суддів приходить до висновку, що суму 18702,30 грн., яка була сплачена відповідачем на погашення відсотків після строку дії кредитного договору слід зарахувати на погашення заборгованості по процентам, яка існувала станом на 30травня 2014 року у розмірі 17498,86 грн.

При цьому, у задоволенні вимог позивача про стягнення заборгованості по відсотках, яка нарахована поза межами строку кредитування (з 01 червня 2014 року до 28 травня 2015 року) слід відмовити.

Разом з тим, відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов'язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв'язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПРИВАТБАНК»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв'язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці Умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Разом з тим, у договорі, підписаному сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді штрафів за порушення зобов'язання у вигляді грошової суми та їх визначеного розміру.

Банк, пред'являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути штрафи: (фіксована складова)- 500 грн.; (процентна складова) - 26482,17 грн.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором, посилався на Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку як невід'ємні частини спірного договору.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи договір про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правила банківських послуг, відсутність у договорі домовленості сторін про сплату штрафів, надані банком витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів вважає, що відсутні підстави вважати, що при укладенні договору АТ КБ «ПРИВАТБАНК» дотримався вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими банк.

Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з'ясування змісту кредитного договору.

Вказаний правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що відсутні правові підстави для задоволення позову в частині стягнення з відповідача на користь позивача штрафів за період невиконання зобов`язань за договором.

Згідно з частинами 1, 13 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Виходячи з положень ст.141 ЦПК України колегія суддів вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати у розмірі 8526,35 грн.

На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги частково.

Керуючись ст.ст.367, 368, 376, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» - задовольнити частково.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18 липня 2016 року скасувати та ухвалити нове.

Позов Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК», місцезнаходження: місто Київ, вул. Грушевського, 1Д, суму заборгованості по тілу кредиту у розмірі 393620 грн. 71 коп.

В решті вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК», місцезнаходження: місто Київ, вул. Грушевського, 1Д, судові витрати у розмірі 8526 грн. 35 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 27 грудня 2019 року.

Головуючий:

Судді: