П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 грудня 2019 року місто Київ

справа № 757/65996/17-ц

провадження №22-ц/824/11571/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Шкоріної О.І., суддів - Поливач Л.Д., Стрижеуса А.М., за участю секретаря судового засідання - Онопрієнко К.С.,

сторони:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - Акціонерне товариство « Кредит Європа Банк»

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Печерського районного суду міста Києва від 30 травня 2019 року, ухвалене у складі судді Батрин О.В.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Кредит Європа Банк» про стягнення заборгованості,-

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2017 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до АТ «Кредит Європа Банк» про стягнення заборгованості у розмірі 737 114,41 грн..

Свої позовні вимоги обґрунтовував тим, що рішенням Голосіївського районного суду м.Києва від 3 березня 2017 позов АТ «Кредит Європа Банк» до ОСОБА_1 задоволено частково, в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 за договором про надання споживчого кредиту №00012-ML-48 від 3 серпня 2011 року в сумі 3 664 552, 59 грн. звернуто стягнення на нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1 , що складається з трьох кімнат загальною площею 135,9 кв.м, що належить на праві власності ОСОБА_1 та є предметом іпотеки за договором іпотеки №00012-ML-48/1 від 3 серпня 2011 року, шляхом визнання права власності на квартиру за ПАТ «Кредит Європа Банк». Згідно рішення суду, ринкова вартість предмета іпотеки становить без податку на додану вартість - 4 401 667 грн., тобто сума вартості предмета іпотеки перевищує над сумою вимог банку до ОСОБА_1 .. Банк добровільно не бажає повернути різницю коштів, мотивуючи відмову тим, що банк досі не скористався своїм правом зареєструвати право власності на предмет іпотеки.

Позивач просив суд стягнути різницю між ринковою вартістю предмета іпотеки в сумі 4 401 667 грн. та кредитною заборгованістю в сумі 3 664 552 грн.59 коп.

Рішенням Печерського районного суду від 30 травня 2019 року відмовлено у задоволені позовних вимоги ОСОБА_1 до АТ «Кредит Європа Банк» про стягнення заборгованості.

Не погоджуючись з таким рішенням, позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Апеляційну скаргу обґрунтовував тим, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи. Зокрема, посилався на те, що до спірних правовідносин підлягають застосуванню за аналогією закону положення ст..ст.38, 39 Закону України «Про іпотеку», а не положення ст..37 цього Закону, яким передбачено позасудовий спосіб задоволення вимог іпотеко держателя. Крім того, посилається на те, що судом не враховано, що право власності на квартиру було зареєстроване 29 листопада 2017 року не на підставі судового рішення, отриманого у результаті інформаційної взаємодії Державного реєстру прав та Єдиного державного реєстру судових рішень, а на підставі заяви банку з поданням копії судового рішення у справі №752/14621/15 у паперовому вигляді, тобто реєстрація відбулась з грубим порушенням порядку її проведення, визначеного ст. 31-1 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»; що вартість квартири, переданої у власність банку за рішенням у справі №752/14621/15, встановлена саме таким рішенням, а отже висновок суду першої інстанції щодо того, що на момент реєстрації права власності вартість квартири є меншою від заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором, є помилковим та таким, що не відповідає обставинам справи та встановленим рішенням по справі №752/14621/15 фактам. Будь-яка подальша переоцінка вартості квартири і навіть внесення відомостей про таку вартість до реєстру речових прав на нерухоме майно не має значення для вирішення цього спору. Відомості в реєстрі лише містять інформацію про оцінку вартості квартири у певний момент часу та не спростовують встановлений рішенням у справі №752/14621/15 факт вартості квартири, за якою вона переходить у власність банку в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ПАТ «Кредит Європа Банк» просив апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

В судовому засіданні представник позивача - адвокат Вінокуров В.О. апеляційну скаргу підтримав і просив її задовольнити.

Представник відповідача АТ «Кредит Європа Банк» - адвокат Кондрашин І.В. проти доводів апеляційної скарги заперечував і просив рішення як законне і обґрунтоване залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді Шкоріної О.І., вислухавши пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого у справі рішення, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом установлено, що рішенням Голосіївського районного суду міста Києва у справі № 752/14621/15 від 3 березня 2017 року позов ПАТ «Кредит Європа Банк» до ОСОБА_1 задоволено частково, в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 за договором про надання споживчого кредиту №00012-ML-48 від 3 серпня 2011 року в сумі 3 664 552грн. 59 коп. звернуто стягнення на нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1 , що складається з трьох кімнат загальною площею 135,9 кв.м, що належить на праві власності ОСОБА_2 та є предметом іпотеки за договором іпотеки №00012-ML-48/1 від 03 серпня 2011 року, шляхом визнання права власності на квартиру за Публічним акціонерним товариством «Кредит Європа Банк».

Згідно з рішенням суду ринкова вартість предмета іпотеки становить без податку на додану вартість 4 401 667 грн.

Рішення Голосіївського районного суду м.Києва від 3 березня 2017 року набрало законної сили, що сторонами не оспорювалось та визнавалось під час розгляду справи.

Відповідно до рішення суду від 3 березня 2017 року вартість предмета іпотеки (4 401 667 грн.) перевищує на 737 114,41 грн. вартість забезпечених вимог банку (3 664 552,59 грн.).

За відомостями Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, 29 листопада 2017 року о 11:12:48 відбулася державна реєстрація права власності відповідача на квартиру, яка до цього моменту належала позивачу (а.с. 106-107, 114).

Станом на час реєстрації права власності ринкова вартість квартири позивача, переданої в іпотеку, становила 2 894 670 грн. з урахуванням податку на додану вартість та 2 412 225 грн. без урахування податку на додану вартість (а.с. 113).

Крім того, судом установлено, що рішенням Голосіївського районного суду м.Києва від 22 листопада 2018 року у справі № 752/13257/18, яке набуло законної сили 24 грудня 2018 року, стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Кредит Європа Банк» заборгованість за відсотками, 3% річних та інфляції кредитним договором № 00012-ML-48 від 3 серпня 2011 року за період з 1 вересня 2015 року по 28 лютого 2017 року (а.с. 184-185).

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що оскільки рішенням Голосіївського районного суду м.Києва звернуто стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності відповідача на іпотечне майно, тому до спірних правовідносин на підставі ч.1 ст.8 ЦК України підлягають застосуванню положення ст..37 Закону України «Про іпотеку», що регулюють питання переходу та виникнення права власності на іпотечне майно в іпотекодержателя, У зв`язку з цим, суд не вважав за доцільне застосування положень ст.ст.38,39 Закону України «Про іпотеку» (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду), які передбачають порядок реалізації іпотечного майна на підставі рішення суду і лише після цього реєстрацію права власності. Оскільки ринкова вартість іпотечного майна станом на час реєстрації права власності менша від кредитної заборгованості позивача перед відповідачем, в тому числі і з урахуванням заочного рішення Голосіївського районного суду м.Києва від 22 листопада 2018 року,тому вимоги позивача є безпідставними. Крім того, суд першої інстанції виходив із того, що на час звернення позивача до суду з позовом про стягнення різниці між ринковою вартістю іпотеки та кредитною заборгованістю права позивача відповідачем не були порушені, оскільки позивач звернувся до суду з вказаним позовом 6 листопада 2017 року, до набуття відповідачем права власності на іпотечну квартиру (29 листопада 2017 року).

Проте з такими висновками суду першої інстанції погодитись не можна, виходячи з наступного.

Предметом спору у цій справі є повернення різниці між вартістю квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 135,9 кв.м., яка рішенням Голосіївського районного суду м.Києва від 3 березня 2017 року була передана у власність відповідачу в рахунок погашення заборгованості позивача перед відповідачем за договором про надання споживчого кредиту №00012-ML-48 від 3 серпня 2011 року, та сумою такої заборгованості.

Рішенням Голосіївського районного суду м.Києва від 3 березня 2017 року, яке набрало законної сили 24 липня 2017 року, встановлено, що загальна сума заборгованості позивача перед відповідачем за кредитним договором становить 3664552 грн.59 коп., ринкова вартість квартири становить 4401667 грн. без ПДВ..

Відповідно до ч.3 ст.33 Закону України «про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотеко держателя.

У ч.1 ст.36 Закону України «Про іпотеку» зазначено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотеко держателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотеко держателем про задоволення вимог іпотеко держателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до ч.3 ст.36 Закону України «Про іпотеку» договір про задоволення вимог іпотеко держателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється о такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотеко держателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, встановленому ст.37 Закону України «Про іпотеку»; право іпотеко держателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому ст.38 цього Закону.

При цьому згідно із ч.1 ст.37 Закону України «Про іпотеку» правовою підставою для реєстрації права власності іпотеко держателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотеко держателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотеко держателю права власності.

Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульовано ст..39 цього Закону, якою передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки в рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановлено ст..38 цього Закону.

Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у статтях 335 та 376 цього Кодексу. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (ч.1 ст.328 ЦК України).

Стаття 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визначає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Отже, аналіз положень ст.ст. 33, 36, 37, 39 Закону України «Про іпотеку», ст. ст.328, 333, 376, 392 ЦК України дає підстави для висновку про те, що законодавцем визначено три способи захисту на задоволення вимог кредитора, які забезпечені іпотекою шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий - на підставі рішення суду та два позасудових - на підставі виконавчого напису нотаріуса і згідно з договором про задоволення вимог іпотеко держателя. У свою чергу позасудовий спосіб захисту за договором про задоволення вимог іпотеко держателя або за відповідним застереженням в іпотечному договорі реалізується шляхом передачі іпотеко держателю права власності на предмет іпотеки або надання права іпотеко держателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу.

При цьому договір про задоволення вимог іпотеко держателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотеко держателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотеко держателя на нерухоме майно ( ч.1 ст.37 Закону України «Про іпотеку».

Верховний Суд України в аналогічних справах (№ 6-1219цс16, № 450/2502/14-ц, № 6-1625цс16 та ін..) дійшов висновку, що суди нижчих інстанцій, ухвалюючи судові рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотеко держателю права власності на обтяжене іпотекою майно в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань, за наявності застереження у договорі іпотеки про передачу права власності іншим шляхом, ніж на підставі рішення суду, неправильно застосовують норми статей 33, 36, 37, 39 Закону України «Про іпотеку», але правильно вирішують спір по суті, а тому залишав рішення судів нижчих інстанцій в силі.

Таким чином, ст.37 Закону України «Про іпотеку» не могла бути застосована Голосіївським районним судом м.Києва. Проте, рішення Голосіївського районного суду м.Києва від 3 березня 2017 року є остаточним, набрало законної сили, питання щодо визнання права власності за банком вирішене, позивач таке право втратив.

Оскільки ст.37 Закону України «Про іпотеку» не може бути застосована до правовідносин сторін в силу того, що передбачає позасудовий спосіб захисту, а банк обрав судовий спосіб захисту - на підставі рішення суду, тому відповідно до ч.1 ст.8 ЦК України до спірних правовідносин підлягають застосуванню за аналогією закону положення ст.ст.38,39 Закону України «Про іпотеку».

Відповідно до ст.39 Закону України «Про іпотеку» з урахуванням ч.6 ст.38 цього Закону ціна предмета іпотеки визначається судом на підставі оцінки майна. Відповідно до ч.7 ст.38 цього Закону розподіл коштів від продажу предмета іпотеки між іпотеко держателем та іншими особами, що мають зареєстровані права чи вимоги на предмет іпотеки, здійснюється відповідно до встановленого пріоритету та розміру цих прав чи вимог. Решта коштів повертається іпотекодавцю.

Таким чином, банк зобов`язаний відшкодувати ОСОБА_1 решту коштів в розмірі 737114 грн.41 коп. (4401667 грн. вартість предмета іпотеки - 366452 грн.59 коп. сума вимог банку). Вартість квартири, за якою вона переходить у власність банку, встановлено рішенням суду, така вартість не може змінитися в ході продажу (ст.38 Закону України «Про іпотеку») чи прилюдних торгів (ст.41 Закону України «Про іпотеку»), оскільки ні продаж, ні торги не відбуваються. Ціна також не може змінитися в ході реєстрації права власності, оскільки ст.37 Закону України «Про іпотеку» не підлягає застосуванню до спірних правовідносин, а тому не має значення момент здійснення реєстрації права власності.

Крім того, слід зазначити, що право вимоги позивача до банку щодо стягнення перевищення вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених вимог виникає з моменту набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за банком права власності на предмет іпотеки. З урахуванням того, що рішення Голосіївського районного суду м.Києва від 3 березня 2017 року набрало законної сили 24 липня 2017 року, у позивача виникло право вимоги до банку щодо стягнення суми.

Суд першої інстанції зазначеного не врахував, і дійшов висновків, які не відповідають встановленим обставинам справи, при цьому невірно застосував норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.

За таких обставин рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову.

Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судові витрати у вигляді судового збору за подання позовної заяви в сумі 7371 грн.14 коп., та за подання апеляційної скарги в сумі 11056 грн.71 коп.

З урахуванням наведеного, керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 376, 381-384, 390 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 30 травня 2019 року - скасувати і ухвалити нове рішення наступного змісту.

Позовні вимоги ОСОБА_1 - задовольнити.

Стягнути з Акціонерного товариства «Кредит Європа Банк» ( дані зазначаються) на користь ОСОБА_1 (дані зазначаються) 737 114 грн.41 коп., судові витрати у вигляді судового збору в сумі 18427 грн.85 коп., а всього 755542 грн.26 коп.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повна постанова виготовлена 28 грудня 2019 року.

Суддя-доповідач: О.І. Шкоріна

Судді: Л.Д. Поливач

А.М. Стрижеус