Провадження №2/760/824/19
Справа №753/275/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 червня 2019 року Солом`янський районний суд міста Києва

у складі головуючого судді Усатової І.А,

при секретарях Ковальській К.О., Мелешко О.С.,

за участю:

позивача - ОСОБА_1 ,

відповідача - Урзана А.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності та ділової репутації, відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 у січні 2017 року звернулася до Дарницького районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_2 та просила: визнати поширені відповідачем відомості, відносно неї такими, що не відповідають дійсності та принижують її честь, гідність та ділову репутацію, зобов`язати відповідача припинити неправомірні дії щодо приниження честі, гідності, ділової репутації відносно неї, а також стягнути з відповідача на її користь моральну шкоду у розмірі 20 000 грн.

Позов обґрунтований тим, що відповідач протягом тривалого часу, а саме: з 2011 року по теперішній час зневажливо ставиться до неї, порушуючи її право честі та гідності.

Позивач вказала, що з 2012 року її сестра ОСОБА_3 перебуває у шлюбних відносинах з відповідачем, з липня 2011 року по листопад вони проживали разом з позивачем та членами її сім`ї, при цьому, відповідач у даній квартирі зареєстрованим не був.

Зазначено, що з приводу спільного користування квартирою між позивачем та подружжям Урзан постійно виникали конфлікти у зв`язку зі зловживанням ними алкогольними напоями, що створювало неможливість спільного проживання, крім того, знаходячись в нетверезому стані, останні обзивали позивачку та її сім`ю нецензурною лайкою, провокували бійки, у зв`язку з чим постійно викликались працівники правоохоронних органів.

Позивач посилалася на те, що з листопада 2011 року відповідач з дружиною стали проживати окремо від неї, однак, постійно до сьогоднішнього часу пишуть на неї наклепи до правоохоронних органів. Крім того, відповідач постійно під час відвідування місця проживання позивача в присутності близьких їй людей веде себе неадекватно, кричить, ображає її нецензурною лайкою, висловлює завідомо неправдиві образливі і грубі слова, обмовляє її, поширює завідомо неправдиві відомості про незадовільний психічний стан позивачки та необхідність помістити її до психіатричної лікарні, що, на думку позивачки, принижує її і ганьбить її честь і гідність, та позивачка була неодноразово побита відповідачем. Також з 2011 року по теперішній час у своїх заявах до правоохоронних органів відповідач розповсюджує неправдиві відомості, просить по надуманим мотивам притягнути її до кримінальної відповідальності , чим порушує її честь і гідність, при чому, при розгляді даних заяв, правоохоронними органами не встановлено порушення позивачкою адміністративного чи кримінального закону.

Позивач вважає, що діями відповідача, вираженими в тому, що він поширює свідомо неправдиві відомості, що порочать її честь, гідність , надавали непристойну оцінку її поведінки і особливості у формі, яка суперечить формі спілкування між людьми, заподіяв їй моральну шкоду. Крім того, моральна шкода заключається і в тому, що відповідач перед сторонніми людьми поширює відомості стосовно неї, що вона скоїла злочин, у зв`язку з позивач сильно переживає, хвилюється та повинна постійно виправдовуватися, що ніяких злочинів вона не скоювала.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12.01.2017, справу передано в провадження головуючому судді Коренюк А.М.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києві від 06.02.2017 у справі відкрито провадження.

20.03.2017 на адресу Дарницького районного суду м. Києві від відповідача надійшли заперечення на позов, у яких відповідач просив відмовити у задоволенні позову з огляду на наступне.

Вказав, що працівниками ВДІМ Дарницького РУ в м. Києві штучно створювалися умови для позбавлення дружини відповідача житла, використовуючи при цьому психічно хвору позивачку. Крім того, зазначив, що позивач зі своєю сім`єю поставили за мету позбавити його роботи, для і зверталися зі скаргами про побиття позивачки, а правоохоронними органами не підтверджено факту вчинення відповідачем кримінального правопорушення відносно позивача.

Ухвалою Дарницького районного суду міста Києві від 25.04.2017 цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі й гідності, відшкодування моральної шкоди передано на розгляд до Солом`янського районного суду міста Києва.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16.05.2017, справу передано в провадження головуючому судді Усатовій І.А.

08.08.2017 на адресу суду від відповідача надійшли пояснення по справі, в яких він стверджував, що позивачка страждає на психічне захворювання, та потребує лікування у медичному закладі, а доводи позивачки не знайшли свого підтвердження, та, зокрема, спростовуються що відносно неї внесено відомості до ЄРДР про кримінальні правопорушення.

У судовому засіданні позивачка позов підтримала та просила його задовольнити.

Відповідач у судовому засіданні заперечував проти позову та просив відмовити у його задоволенні.

Суд, заслухавши сторін, дослідивши матеріали справи, дійшов наступного висновку.

Згідно з ч. 1 ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Відповідно до ч. 4 ст. 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

У ч. 2 ст. 34 Конституції України передбачено, що кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Аналогічні положення містяться і в ч. 1 ст. 302 ЦК України.

Згідно статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватись Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Статтею 201 ЦК України передбачено, що честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством.

Нормами статей 297, 299 ЦК України визначено, що кожен має право на повагу до його гідності та честі, на недоторканність своєї ділової репутації.

Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації (ч. 1 ст. 277 ЦК України).

Згідно пункту 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» №1 від 27 лютого 2009 року вибір способу захисту особистого немайнового права, зокрема права на повагу до гідності та честі, права на недоторканість ділової репутації, належить позивачеві. Разом із тим, особа, право якої порушено, може обрати як загальний, так і спеціальний способи захисту свого права, визначені законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини. У зв`язку з цим суди повинні брати до уваги, що відповідно до статті 275 ЦК захист особистого немайнового права здійснюється у

спосіб, встановлений главою 3 цього Кодексу, а також іншими способами відповідно до змісту цього права, способу його поширення та наслідків, що їх спричинило це порушення. До таких спеціальних способів захисту відносяться, наприклад, спростування недостовірної інформації та/або право на відповідь (стаття 277 ЦК), заборона поширення інформації, якою порушуються особисті немайнові права (стаття 278 ЦК) тощо.

Згідно частини 2 пункту 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» №1 від 27 лютого 2009 року, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. Під діловою репутацією юридичної особи, у тому числі підприємницьких товариств, фізичних осіб - підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших осіб, розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин.

Згідно п. 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» №1 від 27 лютого 2009 року при вирішенні питання про відкриття провадження у справі судам слід звертати увагу на відповідність позовної заяви (заяви) вимогам статті 119 ЦПК ( 1618-15 ). Така заява має містити, зокрема, відомості про те, в який спосіб була поширена інформація, що порушує особисті немайнові права позивача (заявника), яка саме інформація поширена відповідачем (відповідачами), із зазначенням часу, способу й осіб, яким така інформація повідомлена, інші обставини, які мають юридичне значення, посилання на докази, що підтверджують кожну з таких обставин, а також зазначення способу захисту, в який позивач бажає захистити своє порушене право.

Позивач, звертаючись до суду із вказаним позовом, посилається на те, що відповідач розповсюджує неправдиві відомості про її незадовільний психічний стан та необхідність поміщення позивачки до психіатричної лікарні, а тому просить визнати поширені відповідачем відомості, відносно неї такими, що не відповідають дійсності та принижують її честь, гідність та ділову репутацію, зобов`язати відповідача припинити неправомірні дії щодо приниження честі, гідності, ділової репутації відносно неї.

У п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27 лютого 2009 року № 1 роз`яснено, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а)поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Поширенням інформації також є вивішування (демонстрація) в громадських місцях плакатів, гасел, інших творів, а також розповсюдження серед людей листівок, що за своїм змістом або формою порочать гідність, честь фізичної особи або ділової репутації фізичної та юридичної особи.

Проте судам необхідно враховувати, що повідомлення оспорюваної інформації лише особі, якої вона стосується, не може визнаватись її поширенням, якщо особа, яка повідомила таку інформацію, вжила достатніх заходів конфіденційності для того, щоб ця інформація не стала доступною третім особам. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Згідно з частиною третьою статті 277 ЦК негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція

добропорядності). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації.

Спростування поширеної недостовірної інформації повинно здійснюватись незалежно від вини особи, яка її поширила.

Відповідно до ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколів №№ 2,4,7,11 до Конвенції, кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів.

Здійснення цих свобод, оскільки, воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві.

Згідно з п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» № 1 від 27 лютого 2009 року закріплює положення про те, що позивач має довести те, що внаслідок поширеної відповідачем інформації було порушено його особисті немайнові права.

Однак, а ні в позовній заяві, а ні в судовому засіданні позивач не пояснила які саме недостовірні відомості та яким чином розповсюджуються відповідачем, а також яким шляхом, у розумінні вимог чинного законодавства, має бути відновлене її порушене право, як і не вказала цього в позовних вимогах.

Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч. 5 ст. 12 ЦПК України суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У ст. 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

За нормами ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 89 ЦПК України).

Суд не приймає до уваги надані стороною позивача докази, в обґрунтування заявлених вимог, а саме: постанову судді Дарницького районного суду м. Києва від 20.05.2013, відповіді Дарницького РУ МВС України ГУ в м. Києві на звернення ОСОБА_2 , постанову про закриття кримінального провадження від 15.06.2016, оскільки, вони не дають можливості встановити, що останні порушують права позивача.

Однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Таким чином, судом не встановлено сукупності чотирьох обставин, які є підставою для задоволення позовних вимог, як і не встановлено, які саме відомості не відповідають дійсності, порочать честь, гідність та ділову репутацію позивача.

Крім того, у відповідності до вимог п.26 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009р. №1 відповідно до статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. У свою чергу, частина перша статті 34 Конституції України кожному гарантує право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань.

Суд, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, системний аналіз положень чинного законодавства України, приходь до висновку про необґрунтованість позовних вимог позивача про визнання поширених відповідачем відомостей, відносно неї такими, що не відповідають дійсності та принижують її честь, гідність та ділову репутацію та зобов`язання відповідача припинити неправомірні дії щодо приниження честі, гідності, ділової репутації відносно позивача.

Суд також не знаходить підстав для задоволення вимоги позивача про стягнення моральної шкоди з огляду на наступне.

Стаття 23 ЦК України гарантує право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Відповідно до ст. 280 ЦК України якщо фізичній особі внаслідок порушення її особистого немайнового права завдано майнової та (або) моральної шкоди, ця шкода підлягає відшкодуванню.

Згідно з п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (із змінами, внесеними згідно з Постановою Пленуму Верховного суду № 5 від 25 травня 2001 року) розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

При вирішенні даного спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди обов`язковому з`ясуванню підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Відповідно до п.4 ч.2 ст.23 ЦК України шкода честі, гідності та ділової репутації є підставою для відшкодування моральної шкоди.

Оскільки, судом не встановлено порушення відповідачем честі, гідності та ділової репутації позивача, таким чином не встановлено вини відповідача у заподіянні позивачу моральної шкоди.

Виходячи з вищенаведеного, суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності та ділової репутації, відшкодування моральної шкоди.

Керуючись ст. ст. 3, 32, 34, 68 Конституції України; ст. 277, 297 ЦК України; ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та Протоколів № 2, 4, 7, 11 до цієї Конвенції; Постановою Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27 лютого 2009р. за № 1, ст.ст. 3, 4, 5, 12, 13, 76-81, 141, 259, 263-265, 268, 273 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду через суд першої інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: