Головуючий у 1-й інстанції Музика О.М.
Суддя-доповідач: Попова С.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 квітня 2019 року місто Маріуполь

Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Попової С.А.,

суддів Кочегарової Л.М., Ткаченко Т.Б.,

за участю секретаря Герасимової Г.Є.,

розглянувши в порядку спрощеного провадження

апеляційну скаргу ОСОБА_2,

на рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 14 лютого 2019 року, ухваленого у складі судді Музика О.М.., повний текст рішення складено 14 лютого 2019 року,

по цивільній справі за позовом ОСОБА_3

до ОСОБА_2,

про визнання права користування квартирою та усунення перешкод у користуванні жилим приміщенням шляхом вселення в квартиру,

В С Т А Н О В И В:

В листопаді 2018 року ОСОБА_3 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_2, посилаючись на наступні обставини. Сторони перебували у шлюбі 21.12.2001 року до 28.02.2018 року, коли їх шлюб було розірвано судом. З квітня 2002 року позивач вселилась до квартири АДРЕСА_1 у Центральному районі м. Маріуполя, належної на праві власності відповідачеві. Від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину - сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. З січня 2018 року між сторонами виникли неприязні відносини через сварки, нецензурну лайку і погрози фізичною розправою з нанесенням тілесних ушкоджень з боку відповідача, за що він притягався до адміністративної відповідальності, учинення ним перешкод у користуванні квартирою з вигнанням позивача, заміною замків 26.09.2018 року, від яких позивач не має ключів і не має доступу до своїх речей. Оскільки вона не має іншого житла, просила визнати за нею право користування квартирою АДРЕСА_1, яке оспорюється відповідачем, зобов'язати ОСОБА_2 не чинити їй перешкоди у користуванні квартирою і вселити її до вказаної квартири.

Рішенням Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 14 лютого 2019 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено. Визнано за ОСОБА_3 право користування квартирою АДРЕСА_1. Вселено ОСОБА_3 у вказану квартиру НОМЕР_1 і зобов'язано ОСОБА_2 не чинити ОСОБА_3 перешкод у користуванні цим житлом. Вирішено питання з розподілом судових витрат.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення норм матеріального права, просить рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення відповідача ОСОБА_2, який підтримав доводи своєї апеляційної скарги, заперечення проти скарги позивача ОСОБА_3 і її представника ОСОБА_5, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, за таких підстав.

Згідно вимог п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як встановлено судом і це підтверджується матеріалами справи, згідно свідоцтва про одруження НОМЕР_2 між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували в зареєстрованому шлюбі з 21.12.2001р. (а.с.7).

Від зареєстрованого шлюбу у сторін народився син - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 9).

Шлюб між сторонами розірвано за рішенням Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 28.02.2018 року (а.с. 15).

Позивач ОСОБА_3 зареєстрована з 09.04.2002р. в квартирі АДРЕСА_1, належній на праві власності відповідачеві ОСОБА_2 (а.с. 8). Позивач обслуговується в лікарні за місцем реєстрації свого проживання (а. с. 12-13, 21, 30-32).

Щодо ОСОБА_2, який притягався до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, застосовано за постановою суду зауваження (а.с. 17).

З приводу учинення відповідачем ОСОБА_2 перешкод у користуванні позивачем спірною квартирою, заміною ним замків, остання зверталась до органів поліції (а.с. 67-82).

Згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 24.10.2018р., нерухоме майно у ОСОБА_3 відсутнє (а.с. 18).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції керувався ч. 1 ст. 405 ЦК України, ст. 9, ч. 4 ст. 156 ЖК України і врахував те, що ОСОБА_3, вселившись у 2002 році до спірної квартири, належної на праві власності відповідачеві, як дружина, набула права користування цим житлом нарівні з власником і припинення шлюбних відносин між сторонами не є підставою для позбавлення цього права позивача. На підставі цього суд дійшов до висновку про необхідність захисту прав позивача способом визнання за позивачем права користування квартирою та усунення їй перешкод у користуванні цим жилим приміщенням шляхом вселення ОСОБА_3 до спірного помешкання.

З такими висновками не можна не погодитись з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 19 ЦК України особа має право на самозахист свого цивільного права та права іншої особи від порушень і протиправних посягань.

За змістом ст. 150 ЖК України та ч. 1 ст. 383 ЦК України громадяни, які мають у приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей та мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Відповідно до ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Частиною 4 ст. 156 ЖК України припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

За положеннями ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Суд вважав доведеними обставини і, беручи до уваги зібрані по справі докази, колегія суддів з цим погоджується, що відповідачем ОСОБА_2 оспорюється право на проживання колишньої дружини ОСОБА_3 в його власній квартирі і ним учинені дії з перешкоджання позивачеві ОСОБА_3 у користуванні спірною квартирою, попри її вселення, як дружини, у 2002 році у встановленому законом порядку, що полягають у заміні відповідачем 26.09.2018р. замків у квартирі без згоди позивача та ненадання їй ключів. Про це свідчать: відомості щодо наявності в родині конфліктних стосунків в змісті позовної заяви і відзиву відповідача, інформації правоохоронних органів щодо притягнення відповідача до адміністративно відповідальності за вчинення домашнього насильства (ч. 1 ст. 173-2 КУпАП) і щодо неодноразових звернень позивача до поліції з приводу чинення ОСОБА_2 перешкод в користуванні квартирою, влаштування ним сварок з вигнанням позивача з помешкання; звернення адміністрації школи, де навчається син ОСОБА_2 - ОСОБА_6, до Центрального районного центру соціальної служби дітей та молоді, яким проведена бесіда із батьками дитини.

Відповідно до ч. 2 ст. 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. За ч. 3 вказаної норми: не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Судом правильно встановлено, що оскільки позивач, як колишній член сім'ї відповідача, на законних підставах, зі згоди власника, вселилася у спірну квартиру, зареєструвалася у встановленому законом порядку, і при її вселенні між подружжям не було домовленості з приводу обмеження певним строком або подією право на користування цим житлом, то вона набула право користування цим жилим приміщенням. З урахуванням дій відповідача, що не відповідають вимогам закону, беручи до уваги відсутність іншого власного житла у ОСОБА_3, дійшов обґрунтованого висновку про порушення її прав щодо користування спірною квартирою. При цьому суд у відповідності з вимогами ч. 4 ст. 156 ЖК України наголосив, що припинення сімейних відносин із власником житла не позбавляє позивача права користування даним приміщенням, оскільки воно є зареєстрованим у визначеному законом порядку місцем її проживання.

Суд цілком слушно акцетував увагу суду, що будь-яке виселеня із житлового приміщеня, право користання якого має особа, повинно відбуватись із дотриманням закону, а не у спосіб обмеження житлових прав позивача, що не базуються на будь-якому судовому рішенні, до чого вдався відповідач. Дії відповідача в даній частині не узгоджуються із задекларованими ст. 8 Конвенції з захисту прав людини і основоположних свобод правами щодо поваги до свого приватного та сімейного життя та до свого житла.

Згідно із ч. 6 ст. 13 ЦК України у разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п'ятою цієї статті, суд може зобов'язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції в достатньому обсязі встановив обставини справи за позовними вимогами ОСОБА_3, відповідні їм правовідносини, аргументам сторін та наданим доказам дав належну оцінку. Суд правильно застосував матеріальний закон - ст. 150, 156 ЖК України, ст.ст. 383, 405 ЦК України, вимоги ст.ст. 212-214 ЦПК України, дійшов обґрунтованого висновку про доведеність факту вчинення відповідачем, який не визнає житлових прав позивача, всупереч вимогам закону перешкод в реалізації позивачем права користування квартирою АДРЕСА_1, яке ОСОБА_3 набула в 2002 року при вселенні в квартиру, як дружина власника ОСОБА_2, і наявність правових підстав для відновлення порушеного права користування житловим приміщенням та усунення перешкод у користуванні спірним житлом шляхом вселення її до квартири.

Посилання в апеляційній скарзі відповідача на положення ст. 41 Конституції України, ст. 317, 319, 321 ЦК України щодо належності власникові право володіня, користування і розпорядження своєю власністю не усуває набутого у встановленому законом порядку права на проживання позивача в спірній квартирі, яке захищається положеннями ст. 9 ЖК України.

Суд надав оцінку доводам відповідача щодо несплати колишньою дружиною ОСОБА_7 комунальних послуг та не підтримання чистоти в квартирі, які про дубльовані у змісті апеляційної скарги. У колегії суддів немає підстав не погодитись з таким обґрунтуванням суду в наведеній частині, оскільки наявні у справі копії квитанцій про сплату комунальнх послуг не свідчать про вкладення коштів в їх оплату суто відповідачем, а долучені фотографії не містять інформації щодо адреси приміщення, в якому вони виконані і часу їх фіксації.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції. Ніяких нових обставин чи доказів, які не були предметом розгляду судом першої інстанції та могли б вплинути на правильність висновків та рішення суду відповідачем не надано і в суді апеляційної інстанції. Порушень норм процесуального права, які б могли призвести до неправильного вирішення справи, колегією суддів не встановлено.

За таких обставин, на підставі ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга відповідача підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 14 лютого 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, визначених п. 2 ч. 3 ст. 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 08 квітня 2019 року.

Головуючий С.А.Попова

Судді Л.М.Кочегарова

Т.Б.Ткаченко