Апеляційне провадження № 22-ц/824/9765/2019
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 грудня 2019 року м. Київ
Унікальний номер справи 755/111/19

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Шахової О.В., суддів: Вербової І.М., Саліхова В.В., за участю секретаря судового засідання Пащенко О.П.,

сторони справи:

позивач- ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 , в інтересах якої діє законний представник ОСОБА_3 ,

третя особа - Дарницький районний відділ державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 ,
на рішення Дніпровського районного суду м. Києва, ухваленого 19 квітня 2019 рокув приміщенні суду під головуванням судді Арапіної Н.Є.,

ВСТАНОВИВ:
У грудні 2018 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 в інтересах якої діє законний представник ОСОБА_3 , третя особа Дарницький РВ ДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві, про припинення стягнення аліментів.
Свої вимоги обґрунтовував тим, що він є сином ОСОБА_2 . 14 листопада 1991 року рішенням Дніпровського районного народного суду м. Києва відібрано у ОСОБА_2 сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та передано на піклування органу опіки та піклування.
04 липня 2018 року Дніпровським районним судом м. Києва видано виконавчий лист про стягнення зокрема, з нього ОСОБА_1 , аліменти на користь ОСОБА_3 на утримання матері - недієздатної ОСОБА_2 у розмірі 1/6 частини всіх доходів, починаючи з 14 лютого 2017 року пожиттєво.
Однак через погіршення його матеріального стану він не має можливості сплачувати аліменти на утримання недієздатної матері. Узв`язку з чим просить припинити стягнення аліментів на користь ОСОБА_2 , стягнутих на підставі рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 17 травня 2018 року.
Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 19 квітня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм процесуального права, невірне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення його позову.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, зокрема, що суд не взяв до уваги надану копію рішення про відібрання його у матері та передання під опіку органів опіки та піклування.
Також проігнорував наданий ним до позовної заяви доказ про те, що він навчався та знаходився на повному державному утриманні в спеціалізованій загальноосвітній школі-інтернаті з 11.09.1998 по 01.06.2006.
Суд безпідставно відмовив йому у задоволенні клопотання про виклик та допит свідка ОСОБА_5 , який би мав підтвердити той факт, що його мати не відвідувала свого сина, не цікавилася його життям, ніякої матеріальної допомоги не надавала.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 заперечує проти доводів апеляційної скарги в повному обсязі. Вважає висновок суду першої інстанції таким, що відповідає нормам Закону.
В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник позивача ОСОБА_6 підтримав доводи апеляційної скарги з підстав, викладених в ній. Просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.
Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися. Про розгляд справи повідомлені належно, проте про причини неявки суд не повідомили.

Відповідно до ч.2 ст. 372 ЦПК неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого по справі судового рішення, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Згідно ст. ст. 10 - 13 ЦПК України - суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1 ) керує ходом судового процесу; 2 ) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3 ) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4 ) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5 ) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.
Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з його недоведеності. При цьому, вказував, що позивачем не надано належних та допустимих доказів ухилення матері від виконання своїх батьківських обов`язків.
Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції, вважає його законним та обґрунтованим, виходячи з наступного.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 є сином відповідача ОСОБА_2 (а.с.9).
17 травня 2018 року рішенням Дніпровського районного суду м. Києва позовні вимоги ОСОБА_3 , яка діє в інтересах недієздатної ОСОБА_2 , до ОСОБА_7 , ОСОБА_1 про стягнення аліментів, додаткових витрат задоволено частково: стягнуто з ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 , аліменти на користь ОСОБА_3 ( АДРЕСА_2 ) на утримання матері - недієздатної ОСОБА_2 у розмірі 1/6 частини всіх доходів, починаючи з 14.02.2017 року пожиттєво. Стягнуто з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_3 , аліменти на користь ОСОБА_3 ( АДРЕСА_2 ) на утримання матері - недієздатної ОСОБА_2 у розмірі 1/6 частини всіх доходів, починаючи з 14.02.2017 року пожиттєво (а.с. 33-36).
Рішенням Дніпровського районного народного суду м. Києва від 14 листопада 1991 року, відібрано у ОСОБА_2 сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та передано на піклування органу опіки та піклування (ас.8).
Згідно з розрахунком заборгованості зі сплати аліментів від 17 липня 2018 року, складеним державним виконавцем Дарницького районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києва, станом на 01 серпня 2018 року заборгованість позивача зі сплати аліментів становить 34 997,44 грн. (а.с. 5).
З відомостей державного реєстру фізичних осіб-платників податків про суми виплачених доходів та утримання податків вбачається відсутність інформації про доходи позивача ОСОБА_1 (а.с. 5).
Відповідно до довідки Спеціальної школи І-ІІ ступенів № 2 Дарницького району м. Києва від 20 грудня 2018 року, вбачається, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 навчався та знаходився на повному державному утриманні в спеціальній загальноосвітній школі-інтернаті № 12 для дітей сиріт і дітей, які залишилися без піклування батьків з 11 вересня 1998 року по 01 червня 2006 року (а.с. 6).
З довідки Дарницької районної філії Київського міського центру зайнятості Державної служби зайнятості від 31 жовтня 2018 року встановлено про відсутність реєстрації позивача, як безробітного станом на 31 жовтня 2018 року (а.с. 7).
Разом з тим, законним представником відповідача долучено до матеріалів справи листЦентру правової допомоги киянам, які опинилися у складних життєвих обставинах при Київській міській раді від 02 січня 2019 року про необхідність надання матеріальної допомоги недієздатній матері, а саме відповідачу по справі (а.с. 42), лист Центру правової допомоги киянам, які опинилися у складних життєвих обставинах при Київській міській раді від 09 серпня 2018 року про необхідність явки позивача на консультацію до провідного юрисконсульта для роз`яснення прав та обов`язків стосовно недієздатної матері (а.с. 43), квитанції на придбання ліків для відповідача (а.с. 44), розписку, складену відповідачем про погашення заборгованості за оплату вартості дивану для ОСОБА_1 (а.с. 48), довідку Дніпровського районного у м. Києві військового комісаріату від 11 вересня 2008 року про перебування позивача на військовому обліку (а.с. 49), заяву позивача про зняття його з реєстраційного обліку за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 59 зв.).

Відповідно до частини першої статті 202 СК України повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги.
Відповідно до ст. 204 СК України, дочка, син можуть бути звільнені судом від обов`язку утримувати матір, батька та обов`язку брати участь у додаткових витратах, якщо буде встановлено, що мати, батько ухилялися від виконання своїх батьківських обов`язків. У виняткових випадках суд може присудити з дочки, сина аліменти на строк не більш як три роки.
У вказаній статті Закону закріплена окрема підстава припинення зобов`язання повнолітніх дочки, сина по утриманню батьків. Повнолітні дочка, син можуть бути звільнені судом від обов`язку по утриманню батьків та обов`язку брати участь у додаткових витратах, якщо буде встановлено, що батьки ухилялися від виконання своїх батьківських обов`язків.
У гл. 17 СК України не міститься спеціальної норми, яка взагалі закріплювала б підстави припинення зобов`язання повнолітніх дітей по утриманню батьків. Зобов`язання по утриманню батьків припиняється у випадку, якщо відпадає хоча б одна з умов, на підставі яких воно виникло. Таким чином, вказане зобов`язання припиняється у разі: а) поновлення працездатності матері, батька; б) припинення потреби матері, батька в матеріальній допомозі.
Поновлення працездатності матері або батька підтверджується відповідними документами, тому встановлення цього рішенням суду не потрібно. Факт припинення потреби в матеріальній допомозі, навпаки, може бути предметом спору, тому у всіх випадках підлягає встановленню в судовому порядку і підлягає доказуванню заінтересованою стороною. Стягнення аліментів припиняється від дня набрання законної сили рішенням суду.
Обов`язок повнолітніх дочки, сина утримувати своїх непрацездатних батьків, які потребують матеріальної допомоги (ст. 202 СК України ), не є абсолютним. Як підстава звільнення від такого обов`язку є ухилення батьків від виконання своїх батьківських обов`язків. Ухилення від виконання обов`язків завжди припускає винні навмисні дії (бездіяльність). Тому повнолітні дочка, син мають надати суду докази того, що, вчиняючи тим або іншим способом, матір, батько свідомо прагнули ухилитися від виконання батьківських обов`язків. Ухилення від виконання батьківських обов`язків може полягати в ухиленні від сплати аліментів.
Відповідно до ст. 188 СК України батьки можуть бути звільнені судом від обов`язку утримувати дитину. Якщо вказана обставина мала місце, вона не може слугувати самостійною підставою для звільнення судом повнолітніх дочки, сина від обов`язку по утриманню батьків та обов`язку брати участь у додаткових витратах.
Факт ухилення батьків від виконання своїх батьківських обов`язків має бути встановлено в судовому порядку. Суд на вимогу дочки, сина, до яких поданий позов про стягнення аліментів, зобов`язаний перевірити їхні доводи про ухилення батьків від виконання своїх обов`язків стосовно них (п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" від 15.05.2006 p.).
Як встановлено в рішенні Дніпровського районного суду м. Києва від 17 травня 2018 року, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 8.10.1999 визнана недієздатною. Як зазначено у вказаному рішенні, ОСОБА_2 страждає хронічним психічним захворюванням в формі шизофренії параноїдальної, виражений апато-дисаціотивний дефект. По своєму психічному стану вона не може розуміти значення своїх дій та керувати ними. Згідно висновку Київської міської психоневрологічної лікарні № 2 від 15.05.2014 ОСОБА_2 являється інвалідом І-а групи внаслідок психічного розладу, встановленої безстроково 5.11.2013; за рівнем обмеженні життєдіяльності обмежена в самообслуговуванні, здатності до спілкування, здатності контролювати свою поведінку, потребує постійного стороннього догляду (ас.ас. 33-36).
Згідно з ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Доказів того, що відповідач ОСОБА_2 поновлено у працездатності позивачем не надано.
Згідно роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, що містяться в п.21 постанови № 3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», обов`язок повнолітніх дочки, сина утримувати своїх непрацездатних батьків, які потребують матеріальної допомоги (ст.202 СК), не є абсолютним. У зв`язку з цим суд на вимогу дочки, сина, до яких пред`явлено позов про стягнення аліментів, зобов`язаний перевірити їхні доводи про ухилення батьків від виконання своїх обов`язків щодо них ( ст.204 СК).
Установлено, що позивач ОСОБА_1 повнолітнім, його матір ОСОБА_2 є непрацездатою і потребує матеріальної допомоги. Підстави звільнення позивача від сплати аліментів, що передбачені ч.1 ст.204 СК України, відсутні.
Таким чином, доводи апеляційної скарги в цій частині є безпідставними.
Також ОСОБА_1 не надано до суду першої інстанції та апеляційної інстанції доказів ухилення матері ОСОБА_2 від виконання своїх батьківських обов`язків.
У відповідності до вимог ст. 81 ЦПК України саме позивач повинен доводити ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог, а згідно вимог ст. 13 ЦПК України справи розглядаються судом на підставі доказів, яки надані сторонами.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Положення ст. 81 ЦПК відбивають приватноправові засади змагальності цивільного процесу, відповідно до чого тягар доказування цілком покладається на сторін. У такому контексті зазначений обов`язок із доказування характеризується специфічністю та виникає тоді, коли особа реалізує своє право на судовий захист. При цьому особа наділена правом самостійно обирати коло доказів, на які вона посилається і які подає до суду, виходячи із своєї процесуальної заінтересованості та позиції у справі.
Доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів, яким судом першої інстанції надано належну оцінку.
Під час установлення зазначених фактів судом першої інстанції не було порушено норм процесуального права, рішення суду відповідає вимогам матеріального права та встановленим обставинам справи.
При апеляційному розгляді справи порушень норм матеріального і процесуального права, які є підставою для скасування рішення, в справі не виявлено.
Враховуючи, те що апеляційна скарга залишається без задоволення, у суду апеляційної інстанції відсутні підстави для зміни розподілу судових витрат, здійсненого судом першої інстанції. Судовий збір за подання апеляційної скарги слід покласти на особу, яка подала апеляційну скаргу. Іншими учасниками справи не заявлено до відшкодування судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у апеляційному суді.
Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі викладеного та керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.
Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 19 квітня 2019 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на постанову може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 26 грудня 2019 року.

Суддя-доповідач

Судді: