ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

14 березня 2019 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 750/9917/18

Головуючий у першій інстанції - Карапута Л. В.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/102/19

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ в складі:

головуючого судді - Губар В.С.,

суддів - Вінгаль В.М., Кузюри Л.В.

із секретарем судового засідання - Бивалькевич Т.В.

Позивач - ОСОБА_2

Відповідачі - Державна казначейська служба України, Управління Державної казначейської служби України в Чернігівській області

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження (із повідомленням учасників справи у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Державної казначейської служби України на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 23 жовтня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Державної казначейської служби України, Управління Державної казначейської служби України в Чернігівській області про визнання факту, стягнення трьох відсотків річних, інфляційного збільшення сум матеріальної шкоди,

місце ухвалення судового рішення - м. Чернігів

дата складання повного тексту судового рішення - 23 жовтня 2018 року

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду позовом, після уточнення якого (а.с. 1-11,55-56), просив:

визнати, що протиправні дії управління Державної казначейської служби у м. Чернігові Чернігівської області, встановлені у постанові Новозаводського районного суду м. Чернігова від 12.08.2014р. в частині повернення без виконання виконавчого листа № 2-а-128/11 (№2515/8856/2012) і скасування судом рішення про відмову у прийнятті виконавчого листа № 2-а-128/11 (№2515/8856/2012 призвело до затримки у виконанні судового рішення і призвело до матеріальної шкоди у сумі 20905 грн. 09 коп., що становить 3 % річних -1081 гривень 26 коп., інфляційне збільшення суми матеріальної шкоди у розмірі 19823 грн. 61 коп.;

визнати, що порушення Державною казначейської службою України тримісячного строку виконання судових рішень, визначеного Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» і відмова у нарахуванні і виплаті компенсацій за несвоєчасне виконання судових рішень призвело до матеріальної шкоди 20905 грн. 09 коп., що становить 3 % річних -1081 гривень 26 коп., інфляційне збільшення суми матеріальної шкоди у розмірі 19823 грн. 61 коп.;

стягнути з Державного бюджету України на його користь 20905 грн. 09 коп., що становить 3 % річних -1081 гривень 26 коп., інфляційне збільшення суми матеріальної шкоди у розмірі 19823 грн. 61 коп., шляхом списання Державною казначейською службою України коштів з єдиного казначейського рахунку.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_2 посилався на те, що судовими рішеннями, прийнятими на його користь, та які набрали законної сили, зобов'язано управління праці та соціального захисту населення Новозаводської у м. Чернігові ради зробити перерахунок та здійснити йому виплату за 2009 рік і 2010 рік, 2011 рік як інваліду війни 3 групи разової грошової допомоги до 05 травня за ч. 5 ст. 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» в розмірі семи мінімальних пенсій за віком з урахуванням виплаченої грошової допомоги», здійснити нарахування та виплату щорічної допомоги на оздоровлення за 2010 рік у розмірі, передбаченому ст. 48 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".

Як зазначає позивач, у зв'язку із невиконанням відповідачем судових рішень усупереч Конституції України та, незважаючи на вимоги Законів України «Про виконавче провадження», «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», він був позбавлений відповідачем можливості отримати належну йому суму боргу, а відтак вважає, що на підставі ст. 625 ЦК України має право на отримання компенсації і інфляційних втрат за порушення встановленого законом строку перерахування коштів.

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 23 жовтня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково.

Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_2 суму у розмірі 20905 грн. 09 коп., яка складається з 3 % річних -1081 гривень 26 коп., інфляційне збільшення суми матеріальної шкоди у розмірі 19823 грн. 61 коп. шляхом безспірного списання коштів Державною казначейською службою України з єдиного казначейського рахунку.

В задоволенні позову в іншій частині відмовлено.

В апеляційній скарзі представник Державної казначейської служби України просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права.

Доводи апеляційної скарги полягають у тому, що судом першої інстанції не враховано, що судові рішення, на які посилається позивач, виконані Державною казначейською службою України в повному обсязі.

Апелянт не погоджується з посиланням суду першої інстанції в своєму рішенні на постанову Великої палати Верховного Суду від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17, оскільки Верховний суд в іншій постанові від 02.05.2018 року у справі № 611/477/16-ц дійшов висновку, що несплачена сума пенсії, що підлягає стягненню на користь позивача за рішенням суду, не може вважатись майновою шкодою чи збитками, а є сумою нарахованої пенсії, яка підлягає виплаті в порядку виконання постанов адміністративного суду, відтак положення ст. 22 ЦК України не підлягають застосуванню до спірних правовідносин. Порушені права позивача відновлені постановами судів про зобов'язання нарахувати та виплатити призначену пенсію, які знаходяться на виконанні, а тому стягнення заявленої суми матеріальної шкоди у цьому спорі є подвійною відповідальністю за одне і те ж зобов'язання, що відповідно до положень Конституції України є недопустимим.

Апелянт зазначає, що ст. 625 ЦК України поширюється на порушення саме грошового зобов'язання, яке відсутнє між сторонами, відтак нема підстав для застосування даної норми до правовідносин між сторонами у цій справі.

Апелянт посилається, що відшкодування передбаченої ст.ст. 1173, 1174 ЦК України шкоди є мірою цивільно-правової відповідальності, а відповідно, сума збитків не є грошовим зобов'язанням в розумінні цивільного законодавства, а тому нарахування на суму збитків інфляційних втрат та 3% річних суперечить приписам ч. 2 ст. 625 ЦК України та ч. 3 ст. 11 ЦК України, і не може вважатись шкодою в розумінні ст. 22 ЦК України.

На думку апелянта, відповідальність, передбачена ст. 625 ЦК України, не застосовується до правовідносин, які регулюються спеціальним законом. До майнових відносин, заснованих на адміністративному або іншому владному підпорядкуванні однієї сторони другій стороні, передбачених п. 2 чт. 2 ЦК України, цивільне законодавство не застосовується, якщо інше не встановлено законом.

Апелянт посилається на висновки Верховного суду від 18.07.2018 року у справі № 2а-11853/10/1570, від 25.06.2018 року у справі № 910/13889/17, від 12.07.2018 року у справі № 910/13314/17, які свідчать про помилковість оскаржуваного рішення суду першої інстанції через неможливість нарахування та стягнення індексу інфляції та 3% річних у правовідносинах, які регулюються спеціальним законодавством, зокрема у сфері виконання судових рішень.

У відзиві на апеляційну скаргу Чернігівська місцева прокуратура просить задовольнити апеляційну скаргу Державної казначейської служби України, а рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 23 жовтня 2018 року - скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_2 в задоволенні позовних вимог за їх безпідставністю та необґрунтованістю.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 48 Конституції України передбачено, що кожен має право на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім'ї, що включає достатнє харчування, одяг, житло.

Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з висновків Великої палати Верховного Суду, викладених у постанові від 10 квітня 2018 року по справі № 910/10156/17, де убачається, що за змістом положень ст. 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належних до сплати кредиторові. Тому суд першої інстанції дійшов висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про стягнення 3% річних, інфляційного збільшення суми матеріальної шкоди шляхом безспірного списання коштів Державною казначейською службою України з єдиного казначейського рахунку.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується апеляційний суд, враховуючи наступне.

Рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог про визнання протиправними дії управління Державної казначейської служби у м. Чернігові Чернігівської області, встановлені у постанові Новозаводського районного суду м. Чернігова від 12.08.2014р. в частині повернення без виконання виконавчого листа № 2-а-128/11 (№2515/8856/2012) і скасування судом рішення про відмову у прийнятті виконавчого листа № 2-а-128/11 та визнання, що порушення Державною казначейської службою України строку виконання судових рішень визначений Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» - протягом трьох місяців і відмова у нарахуванні і виплаті компенсацій за несвоєчасне виконання судових рішень призвело до матеріальної шкоди - сторонами не оскаржується, а тому не є предметом перегляду апеляційним судом.

Згідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Перевіряючи аргументи скарги, апеляційним судом встановлено наступне.

Рішенням Новозаводського районного суду м.Чернігова від 20 липня 2010 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Чернігівської області від 21 квітня 2011 року та яке набрало законної сили, зобов»язано Управління праці та соціального захисту населення Новозаводської районної у м. Чернігові ради зробити перерахунок та здійснити виплату ОСОБА_2 за 2009 рік і 2010 рік як інваліду війни 3 групи разової грошової допомоги до 05 травня відповідно ч. 5 ст. 13 Закону України «Про статус ветеранів війни,гарантії їх соціального захисту» в розмірі семи мінімальних пенсій за віком з урахуванням виплаченої грошової допомоги» (а.с.12-14) .

23 червня 2011 року Відділом примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Чернігівській області відкрито виконавче провадження № 27277002 на виконання виконавчого листа № 2290/10 і наданий строк виконання до 30.07.2011 року (а.с. 15).

20 листопада 2015 року Управління Державної виконавчої служби Головного управління юстиції в Чернігівській області повідомило ОСОБА_2 про передачу судових рішень по справі №2290/10 від 20.07.2010 року, № 2-а-6124/11 від 02.06.2011 року, № 2-а/128/2012 від 10.01.2011 року та № 2-а/2515/52/2012 від 17.01.2012 року до головного управління Державної казначейської служби України в Чернігівської області 12.01.2015 року ( а.с. 19-20).

Згідно листа Головного управління Державної казначейської служби України в Чернігівської області від 08.12.2015 №15-10/413/9445 зазначені судові рішення були прийняті Державною казначейською службою України 12.01.2015 року, зберігаються у Головному управлінні та підлягають направленню до Казначейства України за 2 місяці до настання черги для їх виконання (а.с. 21-22). Строк виконання судових рішень, ухвалених на користь позивача та які набрали законної сили, у цих листах не вказаний.

Зазначені обставини в апеляційному суді учасники судового розгляду не спростовували і не заперечували.

Перевіряючи аргументи скарги, апеляційним судом встановлено, що за платіжним дорученням № 597 від 24 травня 2017 року Державною казначейською службою України перераховано кошти 7628,0 грн. на особовий рахунок ОСОБА_2 на виконання виконавчого листа №2-2290/10 (а.с. 123).

Також апеляційним судом встановлено, що строк виконання виконавчого листа № 2-2290/10 і рішення Новозаводського районного суду м.Чернігова від 20.07.2010 року сплив 12 квітня 2015 року, а відтак строк несвоєчасного виконання цього судового рішення складає 775 днів.

На спростування зазначених обставин відповідачем не надано доказів у суді першої інстанції і не представлено апеляційному суду.

Як убачається з матеріалів справи 24 березня 2018 року ОСОБА_2 звернувся до Державної казначейської служби України із заявою провести нарахування і забезпечити виплату компенсації і інфляційних втрат за порушення строку виконання судових рішень (а.с. 23).

Листом від 06.04.2018 року №5-13/2303-5879 Державна казначейська служба України повідомила ОСОБА_2, що рішення суду по справі №2-2290/10 має зобов»язальний характер і тому компенсація не нараховується (а.с. 24-25).

Перевіряючи аргументи скарги, апеляційним судом також встановлено, що 10 січня 2011 року постановою Новозаводського районного суду м. Чернігова, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 29 вересня 2011 року, визнано незаконними дії Управління праці та соціального захисту населення Новозаводської районної у м.Чернігові ради щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_2 щорічної допомоги на оздоровлення за 2010 рік у розмірі, передбаченому ст. 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Зобов»язано відповідача здійснити ОСОБА_2 нарахування та виплату щорічної допомоги на оздоровлення за 2010 рік у розмірі, передбаченому ст. 48 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи") (а.с.28-30).

06 січня 2012 року постановою відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Чернігівській області відкрито виконавче провадження № 30670042 на виконання виконавчого листа № 2-а-128/11 і наданий строк виконання до 13.01.2012 (а.с. 31), проте до 13 січня 2012 р., а також у встановлений Законом України «Про виконавче провадження» виконавчий лист виконаний не був і ці обставини відповідачем в апеляційному суді належними і допустимими доказами не спростовані.

Перевіряючи аргументи скарги, апеляційним судом встановлено, що постановою Новозаводського районного суду м. Чернігові від 12 серпня 2014 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 13 листопада 2014 року, визнано протиправними дії від 01.07.2014 року № 04-05/1677 у прийнятті на виконання і поверненню виконавчого листа № 2-а-128/11 (№2515/8856/2012); скасовано рішення Управління Державної казначейської служби у м.Чернігові Чернігівської області від 01.07.2014 року № 04-05/1677 про відмову у прийнятті на виконання і поверненню виконавчого листа № 2-а-128/11 (2515/8856/2012), зобов'язано Управління Державної казначейської служби України у м. Чернігові Чернігівської області прийняти до виконання виконавчий лист 2-а-128/11 (№2515/8856/2012) (а.с. 32-37).

Судом встановлено, що 29 січня 2015 року ОСОБА_2 звернувся із заявою про виконання рішення суду від 10.01.2011 до управління Державної виконавчої служби Головного управління юстиції в Чернігівській області відповідно до Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» (а.с. 38).

20.11.2015 року управління Державної виконавчої служби Головного управління юстиції в Чернігівській області повідомило ОСОБА_2 про передачу судових рішень по справі №2-а-128/11 до головного управління Державної казначейської служби України 09.07.2015 року ( а.с. 19-20).

З листа Головного управління Державної казначейської служби України в Чернігівської області від 08.12.2015 №15-10/413/9445 убачається, що судові рішення по справі №2-а-128/11 були прийняті Державною казначейською службою України 09.07.2015 року (а.с. 21-22).

Як встановлено апеляційним судом і підтверджується наявними у справі документальними доказами, постанова Новозаводського районного суду м.Чернігова від 10.01.2011 року у справі № 2-а-128/2011 не виконувалось відповідачем упродовж 797 днів і ці обставини відповідачем у суді першої інстанції та в апеляційному суді не спростовані ніякими належними і допустими документальними доказами. (а.с.19-20,21-22,38,39).

На звернення ОСОБА_2 Державна казначейська служба України листом від 06.04.2018 року відмовила заявникові у нарахуванні 3% річних та компенсації інфляційних витрат (а.с. 24-25,39).

Перевіряючи доводи апелянта, судом встановлено, що рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 02 червня 2011 року, залишеним без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 01 серпня 2011 року, зобов»язано Управління праці та соціального захисту населення Новозаводської районної у м. Чернігові ради провести ОСОБА_2 перерахунок і виплату щорічної разової грошової допомоги до 05 травня за 2011 рік, як інваліду війни 3 групи, згідно ст.13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (а.с. 40-41).

06.04.2012 року відділом примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Чернігівській області винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 32495321 на виконання виконавчого листа № 2-а-6124/11 із вимогою негайно самостійно виконати виконавчий лист, проте відповідачем вимоги Закону України «Про виконавче провадження» протягом шести місяців не були виконані (а.с.42).

Згідно листа Головного управління Державної казначейської служби України в Чернігівській області від 08.12.2015 №15-10/413/9445 судові рішення і виконавчій лист по справі №2-а-6124/2011 були прийняті Державною казначейською службою України 09.10.2015 (а.с. 21-22).

Як убачається з матеріалів справи, 18 червня 2018 Державна казначейська служба України перерахувала ОСОБА_2 кошти у сумі 4838,0 грн. на виконання виконавчого листа №2-а-6124 згідно із платіжним дорученням № 182935 від 12.06.2018.

Тримісячний строк виконання виконавчого листа № 2-а-6124/11 сплинув 09.01.2016 року, тобто строк несвоєчасного виконання судового рішення складає 892 дні.

На спростування вказаних обставин відповідачем не надано доказів суду першої інстанції і не представлено апеляційному суду.

Також листом від 23.07.2018 року №5-13/498-17941 Державна казначейська служба України вказала, що рішення суду по справі №2-а-6124/2011 має зобов»язальний характер компенсація у зазначеній категорії справ не нараховується ( а.с. 44).

Переглядаючи за статтею 367 ЦПК України справу за наявними у ній доказами та перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, встановлено, що позивачем суду першої інстанції відповідно до статті 5 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» наданий розрахунок компенсації 3 % річних та розрахунок інфляційних втрат на загальну суму 20905 грн. 09 коп. за несвоєчасне виконання судових рішень (а.с.45).

На спростування наданого позивачем розрахунку відповідачем, усупереч ст.ст.76-80 ЦПК України, не надано належних і допустимих документальних доказів у суді першої інстанції і не представлено таких доказів апеляційному суду. Разом з тим, у апеляційній скарзі відсутні аргументи чи незгода відповідача із визначеним позивачем розрахунком та розміром компенсації за несвоєчасне виконання судових рішень.

Відтак, досліджені сукупність обставин та наявних у справи доказів приводять апеляційний суд до переконання, що порушене відповідачем право ОСОБА_2 на отримання компенсації за несвоєчасне виконання судових рішень, які набрали законної сили, підлягає судовому захисту у обраний ним спосіб.

Зважаючи на обставини цієї конкретної справи та особливості предмета спору, апеляційний суд приймає до уваги наступне.

Рішення Європейського суду з прав людини від 26 квітня 2005 року у справі «Сокур проти України» (Sokur v. Ukraine) містить висновок про те, що невиконання судового рішення на користь заявника впродовж тривалого часу є порушенням його права на справедливий судовий розгляд, закріпленого у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Статтею 129-1 Конституції України передбачено, що судове рішення є обов'язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно з частиною другою статті 509 ЦК України зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти.

Завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди породжує зобов'язання між особою, яка таку шкоду завдала, та потерпілою особою. Залежно від змісту такого зобов'язання воно може бути грошовим або негрошовим.

За змістом статей 524,533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов'язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов'язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов'язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов'язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов'язок боржника з такої сплати.

Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І "Загальні положення про зобов'язання" книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов'язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов'язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).

Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов'язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов'язань.

Відповідна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 у справі №686/21962/15-ц.

Вищенаведеним спростовуються доводи апеляційної скарги Державної казначейської служби України про неможливість застосування до спірних правовідносин ст.625 ЦК України.

Апеляційний суд також враховує, що 12 жовтня 2017 року Великою палатою ЄСПЛ було ухвалено рішення у справі «Бурмич та інші проти України». Заяви, подані в цій справі, стосуються тривалого невиконання остаточних судових рішень національних судів України. Заявники скаржились на порушення пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та статті 1 Першого протоколу до Конвенції щодо невиконання або несвоєчасного виконання рішень національних судів, винесених на їхню користь, та на відсутність ефективного засобу юридичною захисту в національному законодавстві, що порушує статтю 13 Конвенції.

Розглядаючи вказану справу, ЄСПЛ відзначив, що порушені заявниками питання Суд вже вирішував у пілотному рішенні від 15 жовтня 2009 року у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (заява № 40450/04), проте Україною не було забезпечено ефективного виконання цього рішення, що обумовило лише зростання кількості аналогічних заяв. З огляду на таку ситуацію у справах типу Іванов, Суд дійшов висновку про необхідність зміни підходу до розгляду подальших справ, що виникають з тієї самої системної проблеми, та зауважив, що не позасудове врегулювання спорів за участю Суду, а лише усунення першопричини проблеми в процесі виконання рішення у справі Іванов може забезпечити належне вирішення ситуації, що склалася (пункт 172 Рішення).

ЄСПЛ підкреслив, що призначення процедури пілотного рішення полягає у сприянні якнайшвидшому та ефективному усуненню недоліків, що впливають на захист конвенційних прав у національній правовій системі. Враховуючи у процесі виконання пілотного рішення інтереси всіх існуючих або потенційних потерпілих від системної проблеми, процедура має на меті надання належного захисту всім фактичним та потенційним потерпілим від цієї проблеми, а також конкретному заявнику (заявникам) у пілотному рішенні (пункт 159 Рішення).

За суттю пілотного рішення держава-відповідач зобов'язана усунути першопричину порушення на майбутнє та забезпечити засіб відшкодування шкоди, вже завданої не тільки окремому заявнику (заявникам) у «пілотній» справі, але й усім іншим потерпілим від аналогічного порушення (пункт 161 Рішення).

У цьому ж рішенні у пункті 181 ЄСПЛ зазначив, що в рамках процедури пілотного рішення одним із найважливіших завдань є спонукання держави-відповідача до запровадження засобу юридичного захисту для всіх потерпілих від системного порушення, а відповідальність за надання відшкодування обов'язково покладатиметься на національні органи влади.

Отже, мета процедури пілотного рішення полягає у забезпеченні всім потерпілим, які до цього часу звернулися зі скаргами до ЄСПЛ від констатованого системного порушення, рівних умов у питанні щодо отримання відшкодування за допомогою процесу виконання. (пункт 214 Рішення).

У пілотному рішенні «Юрій Миколайович Іванов проти України» Суд визначив системні проблеми (тривале невиконання остаточних рішень національних судів та відсутність на національному рівні ефективного засобу юридичного захисту у зв'язку з цим), указав на наявність порушення Конвенції в силу цих проблем та надав вказівки щодо заходів загального характеру, які слід вжити відповідно до статті 46 Конвенції з метою належного виконання пілотного рішення. У зв'язку з цим ЄСПЛ дійшов висновку, що він фактично виконав свою функцію за статтею 19 Конвенції. Відповідно до принципу субсидіарності, який лежить в основі всієї Конвенції, питання, що розглянуте в пілотному рішенні у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України», у тому числі забезпечення відшкодування потерпілим від системного порушення Конвенції, констатованого в цій справі, є питанням виконання відповідно до статті 46 Конвенції (пункт 197 Рішення).

ЄСПЛ зазначив, що продовження розгляду типових справ як то Іванов проти України є не найкращим засобом досягнення мети Конвенції. Тому, з урахуванням положень пункту 1 статті 37 Конвенції дійшов висновку, що продовження розгляду справи буде не виправданим (пункт 202 Рішення). Суд наголосив на тому, що питання, порушені в заявах, повинні бути вирішені в контексті загальних заходів, що вимагаються від держави для виконання пілотного рішення у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України», у тому числі й надання належного та достатнього відшкодування за порушення Конвенції, встановлені у цій справі. Нагляд за виконанням цих заходів покладено на Комітет Міністрів Ради Європи (пункт 204 Рішення).

Рішенням від 12 жовтня 2017 року, ухваленим у справі «Бурмич та інші проти України», ЄСПЛ приєднав до п'яти заяв зазначеної справи 12 148 заяв, визначених у додатках І та ІІ до цього рішення, та постановив, що вказані заяви повинні розглядатися відповідно до зобов'язань, які випливають з пілотного рішення у справі « Іванов проти України», вилучив ці заяви з реєстру та передав їх Комітету Міністрів Ради Європи з метою їх розгляду в рамках вжиття заходів загального характеру для виконання вищезазначеного пілотного рішення, у тому числі щодо надання відшкодування за невиконання або тривале виконання рішень національних судів та сплати боргу за рішенням національного суду.

Відповідно до статті 46 Конвенції та статті 2 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини» держава Україна зобов'язана виконувати остаточне рішення ЄСПЛ у будь-якій справі, у якій вона є стороною.

Згідно з частиною першою статті 1 зазначеного Закону виконанням рішення є, зокрема, виплата Стягувачеві необхідного відшкодування. адміністративним органом (стаття 10 Закон № 3477-IV).

При вирішенні цієї справи, апеляційний суд враховує, що у справі "Горнсбі проти Греції" Європейський суд з прав людини вказав, що виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватись як складова частина судового розгляду. Здійснення права на звернення до суду з позовом стосовно його прав та обов'язків цивільного характеру було б ілюзорним, якби внутрішня правова система допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов'язкову силу, не виконувалося б на шкоду однієї зі сторін.

Отже, судовий акт, який набрав законної сили, підлягає обов'язковому та безумовному виконанню особою, на яку покладено такий обов'язок. Це означає, що особа, якій належить виконати судовий акт, повинна здійснити достатні дії для організації процесу його виконання, незалежно від будь-яких умов, оскільки інше суперечило б запровадженому статтею 8 Конституції України принципу верховенства права.

За таких обставин, суд першої інстанції, вирішуючи даний спір, правильно визначив характер спірних правовідносин і норму права, яка підлягала застосуванню до цих правовідносин, обґрунтовано виходив із того, що у зв'язку із несвоєчасним виконанням рішенням суду на користь позивача підлягає стягненню компенсація на підставі ст.625 ЦК України.

Відсутність коштів у жодному разі, зважаючи на практику Європейського суду з прав людини, не є підставою і не виправдовує невиконання судового рішення, яке набрало законної сили.

Враховуючи відсутність належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, якими апелянт обґрунтовував доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає правильним висновок суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_2

Невиплачені відповідачем кошти, з огляду на положення статті 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду, підпадають під поняття «майно», яке належить позивачеві після ухвалення судових рішень.

Зважаючи на обставини цієї конкретної справи, апеляційний суд приходить до переконання, що судом першої інстанції рішення ухвалено на засадах верховенства права, є законним, обґрунтованим і справедливим.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд повно, об»єктивно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне і обґрунтоване судове рішення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скарги без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390, 391 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Державної казначейської служби України залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 23 жовтня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного суду протягом тридцяти днів, який обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: Судді: