РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 грудня 2019 року м. Запоріжжя

Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого судді Геєць Ю.В.,

за участю секретаря судового засідання Ровенської В.В.,

представника відповідача Щасливого О.Р.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Запоріжжя в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2019 року АТ КБ «Приватбанк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що відповідач з метою отримання банківських послуг звернулася до позивача із заявою б/н від 18.05.2012 року, згідно з якою отримала кредит у розмірі 1 000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

Посилаючись на те, що відповідач порушила умови договору щодо повернення кредитних коштів, позивач просив суд стягнути суму заборгованості за кредитним договором у сумі 21 311,33 грн., яка складається з: 10 632,99 грн. - тіло кредиту, 2 845,85 прострочене тіло кредиту, 5 439,80 грн. нарахована пеня за прострочене зобов`язання, 901,67 грн. нарахована пеня за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн., а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг, 500 грн. штраф (фіксована частина), 991,02 штраф (процентна складова).

Посилаючись на вимоги ЦК України, Умови та правила надання банківських послуг позивач просив стягнути з відповідача ОСОБА_1 заборгованість в загальній сумі 21 311,33 грн. та судові витрати в розмірі 1 921 грн.

Ухвалою суду від 16.10.2019 відкрито провадження у даній справі та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження.

Відповідно до письмових заперечень відповідача викладених у його відзиві на позовну заяву, відповідач просить відмовити в задоволенні позову посилаючись на те, що вказана у позовній заяві заборгованість виникла штучно, з підстав, що не залежали від її волі як добросовісного користувача банківських послуг. Вказала, що 21.10.2018, приблизно о 12:30 годині, невстановлена особа використавши інтернет технології та мобільний зв`язок через систему платежів банку «Приватбанк», шляхом обману заволоділа її грошовими коштами, спричинивши їй матеріальну шкоду, відомості за даним фактом внесено до ЄРДР 22.10.2018 за №0002632 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України. Вона своєчасно та належним чином виконано покладений на неї п. 2.1.1.6.1 Умов та Правил обов`язок щодо повідомлення банку про вчинення шахрайських дій в її відношенні, що підтверджується тим, що її банківський рахунок було заблоковано. Вважає, що в даному випадку відсутня її вина як обов`язкова складова для притягнення до цивільно-правової відповідальності, адже матеріали справи не містять підтвердження факту розповсюдження нею відомостей, що становлять банківську таємницю відносно її платіжного засобу банківської картки. Також зазначила, що банк всупереч вимогам ЦПК України документально не підтвердив розмір заборгованості та період її виникнення. Крім того, посилається, на те що банком пропущено встановлену законом спеціальну позовну давність з огляду та на відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог про стягнення одночасно неустойки у вигляді й пені і штрафів, а також подвійного стягнення тіла кредиту.

В свою чергу позивачем надано відповідь на відзив, згідно до якого, позивач просить позов задовольнити, посилаючись на те, що сторонами при укладенні договору були обговорені усі істотні умови, відповідач підписанням Анкети-заяви позичальника приєднався до Умов та Правилами надання банківських послуг. Заява разом з Умовами та Тарифами є договором про надання банківських послуг. З виписки з карткового рахунку чітко прослідковується, що відповідачу було встановлено кредитний ліміт та вбачається, що відповідач користувався грошима, отримував кошти через банкомат, здійснював розрахунки через термінали в касах магазинів, а отже й отримав кредитну картку Універсальна, оскільки проведення вказаних операцій є неможливим без наявності картки. З розрахунку заборгованості та наданої виписки про рух коштів чітко вбачається, що відповідач частково сплачував заборгованість за договором. Відповідачем розрахунок заборгованості не спростований, контррозрахунок не наданий, судово-економічні експертизи по справі не призначались. Оскільки, банк надав кошти шляхом встановлення кредитного ліміту, таким чином між банком і Відповідачем було укладено договір, який ніким не оспорений, а отже є всі законні підстави для стягнення заборгованості з відповідача. Також зазначив, що позивачем надані документи, що підтверджують чинність редакції Умов та правил надання банківських послуг, що додані до позовної заяви, а також укладення саме кредитного договору та його подальше виконання, а не лише звернення відповідача до банку з метою подальшого укладення договору, також на підтвердження використання кредитного карткового рахунку банком надана виписка. Крім того, посилався на відсутність доказів звернення відповідача до банку з заявою про внесення картки в стоп-лист платіжної системи, а також будь-яких звернень відповідача про втрату карти, заперечення відповідача не можуть прийматися судом до уваги оскільки являються необґрунтованими. На думку позивача ним надані всі належні та допустимі докази по справі, банк звернувся до суду з дотриманням строку позовної давності, обставини, на які посилається відповідач у відзиві на позовну заяву не відповідають дійсності, тому позовні вимоги банку підлягають задоволенню.

В судове засідання представник позивача не з`явився, про день та час судового засідання повідомлявся у встановленому законом порядку, в матеріалах справи наявне клопотання про розгляд справи за відсутності представника АТ КБ «Приватбанк».

Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечив, з підстав, що викладені в поданому до суду відзиві.

Заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши та проаналізувавши надані письмові докази, суд встановив наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що відповідно до долученої до матеріалів справи копії анкети-заяви від 18.05.2012 року, відповідач ОСОБА_1 приєдналася до Умов та Правил надання банківських послуг ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», правонаступником якого є позивач АТ КБ «ПРИВАТБАНК». У цій копії анкети-заяви зазначено, що відповідач висловив намір отримати платіжну картку «Кредитка «Універсальна» із кредитним лімітом 1 000 грн.

Позивач вказує, що ОСОБА_1 зобов`язання за кредитним договором щодо погашення кредиту та сплати процентів за користування кредитом систематично належним чином не виконувала, у зв`язку з чим станом на 05.09.2019 року утворилась заборгованість в загальній сумі 21 311,33 грн., яка складається з: 10 632,99 грн. - тіло кредиту, 2 845,85 прострочене тіло кредиту, 5 439,80 грн. нарахована пеня за прострочене зобов`язання, 901,67 грн. нарахована пеня за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн., а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг, 500 грн. штраф (фіксована частина), 991,02 штраф (процентна складова).

Водночас, відповідачем до відзиву на позовну заяву додано витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань від 25.10.2018, згідно з яким, 22.10.2018 до ЄРДР за №0002632 внесено відомості про те, що 21.10.2018, приблизно о 12:30 годині, невстановлена особа використавши інтернет технології та мобільний зв`язок через систему платежів банку «Приватбанк», шляхом обману заволоділа грошовими коштами потерпілої ОСОБА_1 , спричинивши останній матеріальну шкоду. Правова кваліфікація ч. 1 ст. 190 КК України. ОСОБА_1 в даному кримінальному провадженні набула статус потерпілої.

Відповідно до положень статті 1073 ЦК України у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунку клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з пунктом 37.2 статті 37 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» у разі ініціації неналежного переказу з рахунка неналежного платника з вини ініціатора переказу, що не є платником, емітент зобов`язаний переказати на рахунок неналежного платника відповідну суму грошей за рахунок власних коштів, а також сплатити неналежному платнику пеню у розмірі 0,1 відсотка суми неналежного переказу за кожний день, починаючи від дня неналежного переказу до дня повернення відповідної суми на рахунок, якщо більший розмір пені не обумовлений договором між ними.

Відповідно до пунктів 7, 8, 9 Положення «Про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням», затвердженого постановою Правління Національного банку України від 05 листопада 2014 року № 705 емітент або визначена ним юридична особа під час отримання повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов`язаний ідентифікувати користувача і зафіксувати обставини, дату, годину та хвилини його звернення на умовах і в порядку, установлених договором.

Емітент після надходження повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов`язаний негайно зупинити здійснення операцій з використанням цього електронного платіжного засобу.

Емітент у разі здійснення помилкового або неналежного переказу, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися, після виявлення помилки негайно відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції.

Емітент у разі повідомлення користувачем про незавершену операцію з унесення коштів через платіжні пристрої банку-емітента на рахунки, відкриті в банку-емітенті, після подання користувачем емітенту відповідного документа, що підтверджує здійснення цієї операції, негайно зараховує зазначену в цьому документі суму коштів на відповідний рахунок.

Користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ОСОБА_2 -коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Лише наявність обставин, які безспірно доводять, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ОСОБА_2 -коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, є підставою для притягнення її до цивільно-правової відповідальності.

Така правова позиція була висловлена Верховним Судом України у постанові від 13 травня 2015 року в справі № 6-71цс15.

Наведені правила визначають предмет дослідження та відповідним чином розподіляють між сторонами тягар доведення, а отже, встановленню підлягають обставини, що беззаперечно свідчитимуть, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ОСОБА_2 -коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції від його імені. В разі доведеності обставин, які безспірно свідчать про те, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ОСОБА_2 -коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, необхідно виходити з відсутності вини користувача у перерахуванні чи отриманні спірних грошових коштів.

Верховний Суд у постанові від 14 лютого 2018 року у справі № 127/23496/15-ц (касаційне провадження № 61-3239св18) вказану правову позицію підтримав.)

В той час, коли тягар доведення зазначених обставин у цьому провадженні покладається на позивача, який саме й звернувся до суду, оскільки за правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 76 ЦПК передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частиною 1 ст. 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Положення зазначених статей узгоджуються із сталою практикою Європейського Суду, так у рішенні в справі «Бочаров проти України" від 17.03.2011 року (остаточне 17.06.2011 року), зазначено, що «суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів».

Разом з тим, матеріали справи не містять доказів на підтвердження, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ОСОБА_2 -коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Крім того, відповідно до п. 1.1.2.1.21 Умов та Правил надання банківських послуг в АТ КБ «ПриватБанк», клієнт зобов`язаний негайно повідомити банк про можливі шахрайські дії, що стали йому відомі.

Представник відповідача в судовому засіданні вказував, що 21.10.2018, безпосередньо після вчинення невстановленою особою шахрайських дій відносно ОСОБА_1 , остання зв`язалась із службою безпеки АТ КБ «ПриватБанк» в телефонному режимі, якому ОСОБА_1 повідомила про вчинення шахрайства у відношенні її платіжного засобу та банківський рахунок ОСОБА_1 було заблоковано. Звідси, на думку представника відповідача, ОСОБА_1 своєчасно та належним чином виконано покладений на неї п. 2.1.1.6.1 Умов та Правил обов`язок (щодо блокування картки).

Поряд із цим, позивач у поданій до суду відповіді на відзив заперечуючи повідомлення ОСОБА_1 співробітників банку про вчинення в відношенні платіжного засобу, випущеного на її ім`я, шахрайських дій вказував, що ОСОБА_1 не надано відповідних доказів на підтвердження цих покликань.

Проте, з таким висновком суд не погоджеється, адже споживач банківських послуг клієнт в сфері кредитно-фінансової діяльності в силу об`єктивних та очевидних обставин не має доступу до внутрішніх відомостей банку, в тому числі й надходжень звернень клієнтів шляхом телефонного дзвінка, як то передбачено п. 1.1.2.1.21 Умов та Правил надання банківських послуг в АТ КБ «ПриватБанк». Звідси, виходячи з принципу змагальності в цивільному судочинстві, саме банк мав спростувати дані твердження ОСОБА_1 . Проте, на противагу цьому, зі змісту виписки з банківського рахунку, доданої до відповіді на відзив, встановлено, що після 21.10.2018 жодних платіжних операцій за платіжним засобом, випущеним на ім`я ОСОБА_1 , вчинено не було, що укладається у логічну послідовність із твердженнями останньої про блокування її карткового рахунку.

Позивачем не доведено, що відповідач ОСОБА_1 розголосила свої персональні дані третім особам. Позивач не довів того, що ОСОБА_1 втрачала та/або сприяла незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. В матеріалах справи також відсутні відомості щодо факту та результату службового розслідування АТ КБ «ПриватБанк».

Звідси, суд погоджується із доводами відповідача, про те, що вона належним чином повідомила банк про обставини, що настала, а наступного дня після їх настання звернулась із письмовою заявою до правоохоронних органів, а отже саме з цього часу ризик збитків від здійснення цієї операції несе банк.

Вказані висновки також підтримав Верховний Суд у постанові від 09 січня 2019 року по справі № 377/526/16-ц (провадження 61-30564св18), у постанові Верховного Суду від 08 лютого 2019 року по справі № 522/2819/16-ц (провадження № 61-1396 св 18), у постанові Верховного Суду від 20 червня 2018 року справа № 691/699/16-ц (провадження № 61-16504св18), у постанові Верховного Суду від 17 липня 2019 року по справі № 571/841/16-ц (провадження 61-25606св18), у постанові Верховного Суду від 19 серпня 2019 року по справі № 162/134/16-ц (провадження № 61-18582св18).

Дослідивши розрахунок наданий позивачем, вбачається, що заборгованість, визначена банком в розмірі 21 311,33 грн., розрахована з урахуванням сум, якими 21.10.2018 року шахрайським шляхом заволоділа невстановлена особа.

Доказів на підтвердження існування іншої заборгованості за власними зобов`язаннями, що не пов`язані з оспорюваною сумою, банком не надано, а отже суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Підсумовуючи все вищевикладене, суд дійшов висновку, що в задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 слід відмовити повністю.

На підставі ст. 141 ЦПК України судові витрати стягненню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 76-82, 89, 141, 263-265 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Запорізького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення.

Апеляційна скарга на рішення суду до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телемунікаційної системи подається до Запорізького апеляційного суду через Орджонікідзевський районний суд міста Запоріжжя.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 23 грудня 2019 року.

Суддя: Ю.В.Геєць