Тростянецький районний суд
справа № 147/402/19
номер провадження № 2-о/147/23/19
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 квітня 2019 року суддя Тростянецького районного суду Вінницької області Дудіков А.В., розглянувши матеріали заяви ОСОБА_1, заінтересована особа - відділ ДРАЦС Тростянецького районного управління юстиції, Тростянецького району, Вінницької області про встановлення факту належності до єврейської національності,

в с т а н о в и в :

У квітні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду із заявою про встановлення факту належності до єврейської національності, заінтересована особа - відділ ДРАЦС Тростянецького районного управління юстиції, Тростянецького району, Вінницької області, і просила винести рішення, яким встановити факт приналежності ОСОБА_1 до національності «єврейка», а також винести рішення, яким зобовязати відділ ДРАЦС Тростянецького РУЮ внести зміни в свідоцтво про народження ОСОБА_1 та зазначити національність батька «єврей», та в свідоцтві про одруження ОСОБА_1 в графі «відомості про наречену» виправити національність, де вказати національність «єврейка».

Дослідивши заяву та додані до неї додатки, суд приходить до наступного висновку.

Статтею 1 ЦПК України встановлено, що цивільний процесуальний кодекс України визначає юрисдикцію та повноваження загальних судів щодо цивільних спорів та інших визначених цим Кодексом справ, встановлює порядок здійснення цивільного судочинства.

Згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку: 1) наказного провадження; 2) позовного провадження (загального або спрощеного); 3) окремого провадження (ч. 2 ст. 19 ЦПК України).

Згідно ч. 1 ст. 293 ЦК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Суд розглядає в порядку окремого провадження, зокрема, справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Хоча зазначений у ч. 1 ст. 315 ЦПК України перелік справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення, не є вичерпним, проте за змістом вищенаведених норм процесуального права суд може встановлювати факти, які тягнуть для заявника певні правові наслідки.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 1 постанови від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення»,в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов'язується з наступним вирішенням спору про право.

Суд може встановлювати факти, які й за іноземним законодавством тягнуть за собою правові наслідки для заявника і рішення суду необхідне заявникові для застосування у відносинах з громадянами інших держав (наприклад, для вирішення питання про наявність права на спадщину у особи, яка законодавством країни не віднесена до кола спадкоємців за законом).

Звертаючись до суду із заявою про встановлення фактів належності до певної національності заявником було зазначено, що це необхідно для впорядкування документів, для реалізації особистих прав підтвердження єврейського походження його роду, цей факт має юридичне значення, а ситуація, що склалась може позбавити заявника та його нащадків права скористатися вказаними правами та встановити належність до єврейського роду.

Відповідно до ст. 11 Закону України «Про національні меншини в Україні» громадяни України мають право вільно обирати та відновлювати національність. Примушення громадян у будь-якій формі до відмови від своєї національності не допускається.

Згідно зі ст. 300 ЦК України особа має право на індивідуальність, до якої, серед іншого, відноситься і право визначати свою національність.

Відповідно до ст. 3 Рамкової конвенції держав-членів Ради Європи про захист національних меншин (ратифікована Законом України від 9 грудня 1997 року № 703/97-ВР) кожна особа, яка належить до національної меншини, має право вільно вирішувати, вважатися їй чи не вважатися такою, і таке рішення або здійснення прав у зв'язку з ним не повинно зашкоджувати такій особі.

Таке право підпадає під захист статті 8 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод», яка передбачає, що кожна людина має право на повагу до її особистого і сімейного життя. Держава не може втручатися у здійснення цього права інакше ніж згідно із законом та у випадках, необхідних у демократичному суспільстві в інтересах національної і громадської безпеки.

Проте право особи на національну ідентичність реалізується нею самостійно.

Встановлені в Україні процедури не передбачають ідентифікацію національності своїх громадян, зокрема вказівки про національність у актових записах про народження чи інших особистих документах, виданих державою.

Заявник не позбавлена права звернутися до органів реєстрації актів цивільного стану, як суб'єкта владних повноважень, з метою внесення змін до актового запису про своє народження в частині національності, а у разі відмови такого суб'єкта - оскаржити її в судовому порядку.

Приписами ст. 9 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» встановлено, що державна реєстрація актів цивільного стану проводиться шляхом складення актових записів цивільного стану. Актовий запис цивільного стану - це документ органу державної реєстрації актів цивільного стану, який містить персональні відомості про особу та підтверджує факт проведення державної реєстрації акту цивільного стану.

Відповідно до ч. 1ст. 22 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» внесення змін до актового запису цивільного стану проводиться відповідним органом державної реєстрації актів цивільного стану за наявності достатніх підстав. За наслідками перевірки зібраних документів орган державної реєстрації актів цивільного стану складає обґрунтований висновок про внесення змін до актового запису цивільного стану або про відмову в цьому. У разі відмови у внесенні змін до актового запису цивільного стану у висновку вказуються причини відмови та зазначається про можливість її оскарження в судовому порядку.

Порядок внесення змін до актових записів цивільного стану регулюється Правилами внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання, затвердженими наказом Міністерства юстиції України від 12.01.2011 № 96/5 (зі змінами).

Згідно з п.1.1ст.1вказаних Правил внесення змін до актових записів цивільного стану, які складено органами державної реєстрації актів цивільного стану України, проводиться районними, районними умістах, міськими (місто обласного значення), міськрайонними, міжрайонними відділами державної реєстрації актів цивільного стану головного територіального управління юстиції у випадках, передбачених чинним законодавством.

Пунктом 1.15 Правил передбачено, що відмова органів державної реєстрації актів цивільного стану у внесенні змін до актових записів цивільного стану, їх поновленні та анулюванні може бути оскаржена в судовому порядку.

Крім того, відповідно до пункту 2.13 Правил внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 12 січня 2011 року № 96/5, підставою для внесення змін в актові записи цивільного стану є, зокрема, рішення суду про встановлення неправильності в актовому записі цивільного стану.

Тому заявник не позбавлена права звернутися на захист свого немайнового права до суду з позовом про встановлення неправильності в актовому записі цивільного стану та про внесення відповідних змін.

Аналогічна позиція висловлена у постанові ОСОБА_2 Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 425/2737/17.

Норми глави 6 розділу ІV ЦПК України не передбачають можливості розгляду у порядку окремого провадження заяв про встановлення факті належності особи до певної національності, встановлення неправильності в актовому записі про народження та зобовязання внести зміни в актові записи. Такі заяви належить розглядати в позовному провадженні.

Також ОСОБА_1 не вказала на конкретне законодавство (назву закону, зміст норми) Ізраїлю та не підтвердила, що цей факт дійсно має для неї юридичне значення за ізраїльським законодавством.

Окрім того, суд вважає за необхідне звернути увагу заявника на те, що Указ Президента України від 31 грудня 1991 року «Про порядок зміни громадянами України національності», на який посилається ОСОБА_1 у своїй заяві, на підставі Указу Президента України № 70/99 від 27.01.1999 року втратив чинність, і з того часу в законодавстві України відсутні норми, які передбачають настання певних юридичних наслідків або набуття немайнових чи майнових прав у залежності від національності особи.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України суд відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. Водночас згідно ч. 4 ст. 315 ЦПК України, суддя відмовляє у відкритті провадження у справ, якщо з заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції приходить до висновку про відмову у відкритті провадження у справі, оскільки вимоги, заявлені ОСОБА_1, не підлягають розгляду у порядку цивільного судочинства в окремому провадженні.

Керуючись ст.ст.293, 353, 354 ЦПК України, суд

постановив:

Відмовити у відкритті провадження у цивільній справі за заявою ОСОБА_1, заінтересована особа - відділ ДРАЦС Тростянецького районного управління юстиції, Тростянецького району, Вінницької області про встановлення факту належності до єврейської національності.

Апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції може бути подана до або через відповідні суди, протягом п'ятнадцяти днів з дня її складання. У разі якщо ухвалу не було вручено у день її складання, учасники справи мають право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом п'ятнадцяти днів з дня вручення копії ухвали.

Суддя: