РІШЕННЯ

іменем України

Справа № 569/10066/15-ц

21 січня 2019 року Рівненський міський суд Рівненської області

у складі:

головуючого судді Денисюка П.Д.,

при секретарі Таргоні І.М.,

представника позивача за первісним позовом та представника відповідача за зустрічним позовом - ОСОБА_1,

представника відповідача за первісним позовом та представника позивача за зустрічним позовом ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Рівне цивільну справу за первісним позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором № ROH0GF00000486 від 14 липня 2005 року та зустрічним позовом представника ОСОБА_3 ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про визнання недійсним з дати укладення договору Додаткової угоди №1 від 17 січня 2012 року та Додаткову угоду №1 від 08 листопада 2012 року, Додаткову угоду №2 від 28 травня 2013 року до № ROH0GF00000486 від 14 липня 2005 року,

В С Т А Н О В И В :

Представник позивача за первісним позовом, публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (далі ПАТ КБ «ПриватБанк»), та представник відповідача за зустрічним позовом ОСОБА_1 в судовому засіданні позов ПАТ КБ «ПриватБанк» підтримав та просить суд стягнути з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № ROH0GF00000486 від 14 липня 2005 року на загальну суму 23989,60 доларів США, яка складається із заборгованості за кредитом, заборгованості по процентам за користування кредитом в сумі 1036,23 доларів США та заборгованості за пенею та комісією у сумі 136,42 доларів США.

Зустрічний позов представника ОСОБА_3 ОСОБА_4 до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання недійсними з дати укладення договору Додаткової угоди № 1 від 17 січня 2012 року, Додаткової угоди № 1 від 08 листопада 2012 року та Додаткової угоди № 2 від 28 травня 2013 року до кредитного договору № ROH0GF00000486 від 14 липня 2005 року не визнав та просить суд у задоволенні зустрічного позову відмовити.

В обґрунтування позовних вимог вказує, що 14 липня 2005 року між сторонами було укладено кредитний договір № ROH0GF00000486, за яким банк надав ОСОБА_3 кошти в сумі 20000 доларів США на купівлю житла та 5600 доларів США на страхові платежі. Позичальник, отримавши кредит, неодноразово порушував строки платежів, в звязку з чим було укладено Додаткову угоду № 1 від 17 січня 2012 року, Додаткову угоду № 1 від 08 листопада 2012 року та Додаткову угоду № 2 від 28 травня 2013 року до кредитного договору № ROH0GF00000486 від 14 липня 2005 року, за якими сторони поверталися до графіку погашення, при цьому в момент укладення Додаткових угод ОСОБА_3 інших коштів від банку не отримував. Додаткові угоди містили графік погашення кредиту, в якому були вказані всі суми, які повинен сплатити споживач за весь час кредиту та в подальшому ОСОБА_3 виконував їх. Проте, з січня 2015 року ОСОБА_3 припинив вносити щомісячні платежі, зарахувавши востаннє 22 травня 2015 року на погашення кредиту 10,66 доларів США, в звязку з чим і було подано позов до суду. Також зазначив, що відповідачем заявляється, що банк на даний час не є кредитором, оскільки спірний кредит переходив до іноземної компанії. Доводи відповідача вважає такими, що не заслуговують на увагу, тому що спірний кредит був зворотно викуплений ПАТ КБ «ПриватБанк», та крім іншого, вказане відступлення вимог не є предметом спору, відтак дослідження та встановлення обставин щодо продажу кредиту іноземній компанії виходять за межі позовних вимог. Посилання представника відповідача на Закон України «Про захист прав споживачів» вважає недоречними, тому що спірний договір сторони уклали в 2005 році, а Закон України «Про захист прав споживачів» доповнений статтею 11, яка регулює кредитні відносини у 2006, відтак банк не міг виконати норми які були введені в майбутньому. Проте навіть з врахуванням приписів статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та постанови Національного банку України № 168, якою затверджено «Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» (далі - «Правила») визначено, що перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний надати споживачу в письмовій формі інформацію про умови кредитування, орієнтовну сукупну вартість кредиту та інші умови визначені законом та правилами.

У статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» вказано, що у разі ненадання зазначеної інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену законом. Законом за таке порушення передбачена сплата штрафу (стаття 23), а не визнання договору недійсним.

Щодо використання у договорі факсимільного підпису, то сторони його використання погодили в договорі, який був добровільно підписаний ОСОБА_3

Представник відповідача за первісним позовом та представник позивача за зустрічним позовом ОСОБА_2 в судовому засіданні позов ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення заборгованості визнав частково, змінивши предмет зустрічного позову представника ОСОБА_3 ОСОБА_4, підтримав зміни та просить суд задовольнити вимоги за зустрічним позовом, а саме визнати недійсними з дати укладення Додаткової угоди № 1 від 17 січня 2012 року, Додаткової угоди № 1 від 08 листопада 2012 року та Додаткової угоди № 2 від 28 травня 2013 року до кредитного договору № ROH0GF00000486 від 14 липня 2005 року.

В обґрунтування позовних вимог за зустрічним позовом посилається на те, що додаткові угоди до кредитного договору № ROH0GF00000486 від 14 липня 2005 року є такими, що укладені з суттєвим порушенням істотних умов договору встановлених законодавством України, з використанням елементів нечесної підприємницької практики всупереч існуючих норм і вимог діючого законодавства України та грубо порушують охоронювані Конституцією і Законами права та інтереси споживача фінансових послуг і водночас завдають значної шкоди.

Стверджує, що позичальник був позбавлений фактичної можливості вносити зімни до змісту договору кредиту та додаткових угод до нього щодо істотних умов договору та відсоткової ставки. Банк не надав позичальнику повної, обєктивної та достовірної інформації про умови кредиту перед укладенням та під час укладення спірного договору про надання споживчого кредиту забезпеченого іпотекою, які є істотними для такого виду договорів та могли суттєво вплинути на його волевиявлення. Так, відповідач не здійснив детальний прозпис сукупної вартості кредиту для споживача з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг, не зазначив вид і предмет кожної супутньої послуги з обґрунтуванням їх вартості, не визначив реальну процентну ставку, не визначив та не вказав абсолютне значення подорожчання кредиту у грошовому вигляді, не зазначив умови відкриття, ведення та закриття банківського рахунку, тарифи а також про всі суми коштів, які споживач має сплатити за договором банківського рахунку, не визначено та не розкрито необхідні обовязкові умови щодо основних економічних і правових вимог виникнення іпотечного боргушляхом оприлюднення їх у письмовій формі іще до укладення такого кредитного договору та інше. Зазначає, що сторонами спірного договору кредиту та додаткових угод до нього не було досягнуто в належній формі згоди з усіх істотних умов договору, а відтак і Додаткові угоди до кредитного договору є недійсними.

Експертним економічно-правовим дослідженням № 2328 від 25 вересня 2017 року, проведеним судовим експертом ОСОБА_5, встановлено невідповідність умов кредитного договору вимогам Закону України «Про захист прав споживачів» та Правилам надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України 10 травня 2007 року № 168. Відповідач не повідомив ОСОБА_3 істотні умови кредитного договору з метою введення його в оману щодо реальної вартості кредитних коштів, що в свою чергу, призвело до його хибного волевиявлення при укладенні спірного правочину.

Укладенням Додаткових угод одночасно зі змінами до кредитного договору банк вніс зміни щодо збільшення загального ліміту кредитування, в межах строку дії кредитної лінії, а отже відбулася новація угоди сторін, відповідно до якої первісне зобовязання припинилося, а між його учасниками виникло нове зобовязальне правовідношення.

Крім того, вказує, що вищезазначені оспорювані Додаткові угоди про зменшення суми пені укладені з недодержанням письмової форми, оскільки при укладенні даних угод було використане факсимільне відтворення підпису Голови Правління банку, а також відтворення відбитку печатки банку технічними друкованими пристроями.

Також представник відповідача за первісним позовом, а позивача за зустрічним позовом зазначив, що ПАТ КБ «Приватбанк» належними та допустимими доказами набутих прав нового кредитора/іпотекодержателя та відповідно права вимоги до ОСОБА_3 свій позов не обґрунтувало, оскільки укладений 13 жовтня 2011 року договір викупу (відступлення) прав вимоги до ОСОБА_3 між компанією «Юкрейн Мортгейдж Лоун Файненс № 1 Пі_Ел-Сі», ПАТ КБ «Приватбанк» та «ТМФТРАСТІ ЛІМІТЕД» є недійсним.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши надані сторонами письмові докази, суд прийшов до висновку, що позов ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення заборгованості підлягає задоволенню частково, а зустрічний позов представника ОСОБА_3 ОСОБА_4 про визнання недійсними з дати укладення договору Додаткової угоди № 1 від 17 січня 2012 року, Додаткової угоди № 1 від 08 листопада 2012 року та Додаткової угоди № 2 від 28 травня 2013 року до кредитного договору № ROH0GF00000486 від 14 липня 2005 року задоволенню не підлягає.

Судом встановлено, що 14 липня 2005 року ОСОБА_3 отримав у ПАТ КБ «ПриватБанк» кредит у розмірі 20000 доларів США зі сплатою 0,92% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом і комісією за розрахунково-касове обслуговування у розмірі 0,18 % від суми виданого кредиту,щомісяця, строком дії до 14 липня 2025 року.

Внаслідок неодноразового порушення ОСОБА_3 строків платежів, сторонами було укладено Додаткову угоду № 1 від 17 січня 2012 року, Додаткову угоду № 1 від 08 листопада 2012 року та Додаткову угоду № 2 від 28 травня 2013 року до кредитного договору № ROH0GF00000486 від 14 липня 2005 року, за якими сторони поверталися до графіку погашення.

Також установлено, що ОСОБА_3 з січня 2015 року припинив вносити щомісячні платежі, зарахувавши востаннє на погашення кредиту 10,66 доларів США 22 травня 2015 року.

В порушення умов договору та вимог статей 526,527,530 ЦК України, ОСОБА_3 взяті на себе за кредитним договором зобовязання належним чином не виконував, що призвело до утворення станом на 16 липня 2015 року заборгованості в сумі 23989,60 доларів США, з яких: 22816,95 доларів США заборгованість за тілом кредиту, 1036,23 доларів США відсотки за користування кредитом, 94,30 доларів США комісійна винагорода, 42,12 доларів США пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором.

Оскільки вказаний розрахунок проведено позивачем відповідно до вимог чинного законодавства та умов кредитного договору, дія якого на теперішній час не припинена, він приймається судом до уваги при вирішенні спору.

Згідно вимог статті 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до вимог статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави (параграф 1.Позика), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

За змістом статей 525,526 ЦК України зобов'язання мають виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається.

Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до частин першої та третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

Згідно частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Відповідно до умов кредитного договору та вимог частини другої статті 1050, частини другої статті 1054 ЦК України, у разі порушення позичальником зобовязання щодо повернення чергової частини кредиту позивач, як позикодавець, має право вимагати дострокового повернення частини суми кредиту, що залишилася, а також сплати належних процентів.

Таким чином, позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» в частині стягнення 22816,95 доларів США заборгованості за тілом кредиту та 1036,23 доларів США відсотків за користування кредитом суд визнає обґрунтованими та доведеними, а тому позов у цій частині підлягає задоволенню.

Разом з тим, суд визнає неправомірним нарахування відповідачу пені та комісії за порушення зобовязань за кредитним договором.

Цивільно-правова відповідальність це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обовязку новим, або у приєднанні до невиконаного обовязку нового додаткового.

Покладення на боржника нових додаткових обовязків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

Платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін (стаття 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань»).

Згідно статті 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Виходячи з того, що розмір пені не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, тобто встановлення максимального розміру пені повязано з розміром облікової ставки Національного банку України, а чинним законодавством України Національному банку України не надано повноважень на встановлення облікової ставки для іноземної валюти, тому пеня має розраховуватись лише у грошовій одиниці України гривні.

Що стосується вимоги банку про стягнення комісії за користування кредитом, суд зазначає наступне.

Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні Закону України «Про захист прав споживачів», є нікчемною.

Згідно із цим - послуга це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб; споживчий кредит це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції (пункти 17 і 23 статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів»).

Отже, послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, є незаконним, а такі умови споживчого кредиту є нікчемними і не потребують визнання недійсними, про що наголошується у висновку, викладеному у постанові Верховного Суду України від 06 вересня 2017 року у справі № 6-2071цс16.

Крім того, згідно висновку, викладеному у постанові Верховного Суду України у справі № 6-1746цс16 від 16 листопада 2016 року, щомісячні комісії за обслуговування кредиту є незаконними, якщо банк не доведе, які саме послуги надаються позичальнику і включаються в таку комісію;

Враховуючи викладене, суд визнає позовні вимоги в частині стягнення пені та комісії безпідставними і такими, що не підлягають задоволенню.

Що стосується зустрічного позову представника ОСОБА_3 ОСОБА_4 про захист прав споживачів та визнання кредитного договору недійсним, суд визнає його недоведеним та безпідставним.

Згідно зі статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За положеннями статей 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

За змістом статей 526, 527 ЦК України належним виконанням зобов'язання є, зокрема, виконання його належними сторонами або уповноваженими особами, під якими слід розуміти будь-яку особу, яка має повноваження сторони зобов'язання, про що може бути зазначено у договорі або виданій відповідно до закону довіреності.

За змістом статей 11,18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Частиною другою статті 19 Закону визначено, що підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткій, незрозумілій або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Сукупною вартістю кредиту є інформація про процентну ставку, вартість сукупних послуг та інших фінансових зобов'язань позивача, варіанти погашення кредиту, кількість платежів, їх періодичність та обсяги.

Згідно із пунктом 3.1 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки зобов'язані в кредитному договорі або додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх сукупних послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

Після укладення договору між сторонами виникають зобов'язальні правовідносини.

Відповідно до вимог статті 627 ЦК України, та статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною першої статті 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до розяснень, наведених у постанові Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Відповідно до статті 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Як вказує відповідач на первісним позовом, введенням ОСОБА_3 в оману при укладанні кредитного договору є невідповідність кредитного договору вимогам статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та Постанові Національного банку України № 168 від 10.05.2007 року «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» (далі Постанова НБУ № 168), оскільки в графіку платежів, не було враховано понесені ОСОБА_3 витрати на оплату супутніх послуг, що значно підняло в ціні вартість кредиту, а також відсутність графіку платежів на весь строк кредитних зобовязань.

Суд не може погодитися з такою позицією ОСОБА_3, оскільки відповідно до вимог Закону України «Про захист прав споживачів» споживач має право протягом 14 календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Відповідачем цього зроблено не було і він, як споживач, кредитний договір підписав, отримав кредитні кошти, розпорядився ними на власний розсуд, сплачував кредит згідно Графіку, і, таким чином, визнавав у повному обсязі умови договору та погоджувався з ними.

При вирішенні спору суд приймає до уваги, що Постановою НБУ № 168 затверджено форму детального розпису сукупної вартості кредиту та Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту (надалі - Правила), а саме: відповідно до частини другої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», саме і тільки перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобовязаний повідомити споживача у письмовій формі про кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобовязаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов"язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Посилання ОСОБА_3 на Постанову НБУ № 168 суд також не приймає до уваги, оскільки оспорюваний договір укладено 14 липня 2005 року, а вказана Постанова НБУ № 168 прийнята 10.05.2007 року, а отже, відповідно до принципу, закріпленого у статті 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Тому, положення вказаної постанови не поширюється на ті правовідносини, які були між сторонами до моменту введення вказаного нормативного акту у дію.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_3 добровільно виявив бажання скористатися послугами банку та укласти кредитний договір.

Суд вважає, що при погодженні з умовами договору при наданні кредиту 14 липня 2005 року ОСОБА_3 діяв вільно, виходячи з власних інтересів, прийняв рішення про вибір контрагента та про вступ з ним в договірні відносини, на власний розсуд з контрагентом визначив характер договору, який вони уклали, його умови (зміст), в тому числі розмір штрафних санкцій.

При вирішенні питання про порушення банком Правил надання банками інформації споживачу про умови кредитування, суд звертає увагу на те, що, як слідує з розрахунку заборгованості за Кредитним договором № ROH0GF00000486 від 14 липня 2005 року, ОСОБА_3 здійснювалося погашення кредиту та відсотків за користування кредитом згідно графіку погашення до травня 2015 року. Наведене дає підстави стверджувати, що волевиявлення ОСОБА_3, як учасника правочину, було вільним і відповідало його внутрішній волі.

Судом також встановлено, що спірний кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконував його умови; банк надав позивачу документи, які передували укладенню кредитного договору, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки; у додатках до договору споживчого кредиту «Загальна вартість кредиту» та «Графік погашення кредиту», які підписані ОСОБА_3, міститься повна інформація стосовно умов кредитування.

В обґрунтування позовних вимог за зустрічним позовом представник ОСОБА_3 посилається на висновок судово-економічної експертизи від 25 вересня 2017 року № 2328, в якій зазначається про те, що оформлення Банком інформації про умови кредитування та сукупну вартість кредиту (у вигляді реальної процентної ставки та абсолютного значення подорожчання кредиту) під час укладення додаткової угоди № 2 від 28 травня 2013 року до кредитного договору № ROH0GF00000486 від 14 липня 2005р. було виконано з недотриманням «Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», затверджених Постановою Правління НБУ № 168 від 10.05.2007р.).

Вказаний висновок експерта суд при вирішенні спору не приймає до уваги, оскільки розрахунок реальної відсоткової ставки та абсолютного значення подорожчання кредиту був проведений експертом станом на 27 вересня 2017 року, в той час як обєктивним для справи є визначення реальної процентної ставки та абсолютного значення подорожчання кредиту станом на дату укладення кредитного договору, тобто 14 липня 2005 року, що ПАТ КБ «ПриватБанк» було виконано.

При цьому, висновок експерта базується на розрахунках, зроблених у національній валюті - гривні, у той час як валютою зобовязання за укладеним між сторонами кредитним договором є іноземна валюта - долар США, курс якого по відношенню до гривні не є сталим протягом всього часу користування кредитом і стабільність цього курсу кредитним договором не обумовлювалась.

Відповідно до вимог частини першої статті 82 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно статті 77 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтями 78,79,80,81 ЦПК України встановлені вимоги щодо належності, допустимості, достовірності та достатності доказів.

Суд визнає, що ОСОБА_3 в обґрунтування своїх вимог за зустрічним позовом не надав суду належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів на підтвердження недійсності укладених між сторонами Додаткової угоди № 1 від 17 січня 2012 року, Додаткової угоди № 1 від 08 листопада 2012 року та Додаткової угоди № 2 від 28 травня 2013 року до кредитного договору № ROH0GF00000486 від 14 липня 2005 року.

Відповідно до вимог частини четвертої статті 263 ЦПК України, при ухваленні рішення суд враховує висновки Верховного Суду України, викладені у постановах від 02 грудня 2015 року (справа №6-1341цс15), від 06 вересня 2017 року (справа № 6-2071цс16) та від 16 листопада 2017 року (справа № 6-1746цс16).

Керуючись ст.ст.4, 12, 258, 264, 265, 268 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовну заяву публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором № ROH0GF00000486 від 14 липня 2005 року задоволити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» 23852, 60 Доларів США, що складається з 22816, 95 Доларів США заборгованість за кредитом; 1036,23 Доларів США заборгованість по процентам за користування кредитом, що за курсом НБУ на день винесення рішення складає 667385,40 грн. заборгованості за кредитним договором № ROH0GF00000486 від 14 липня 2005 рокута 3654 (три тисячі шістсот пятдесят чотири) гривні в рахунок відшкодування судового збору.

В задоволення решти позовних вимог відмовити.

У задоволенні зустрічного позову представника ОСОБА_3 ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про визнання недійсним з дати укладення договору Додаткової угоди №1 від 17 січня 2012 року та Додаткову угоду №1 від 08 листопада 2012 року, Додаткову угоду №2 від 28 травня 2013 року до № ROH0GF00000486 від 14 липня 2005 року відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Рівненського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30 денний строк з дня проголошення рішення.

Позивач відповідач: Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», , 49094, м. Дніпро, вул.. Набережна Перемоги, 50.

Відповідач позивач: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстроване місце проживання: 33000, АДРЕСА_1, РНОКПП:НОМЕР_1.

Головуючий