Номер провадження: 22-ц/813/8015/19
Номер справи місцевого суду: 522/3123/19
Головуючий у першій інстанції Науменко А.В.
Доповідач Заїкін А. П.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.12.2019 року м. Одеса

Єдиний унікальний номер судової справи: № 522/3123/19

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

- головуючого судді Заїкіна А.П. (суддя-доповідач),

- суддів: - Погорєлової С.О., Таварткіладзе О.М.,

за участю секретаря судового засідання Віцько А.І.,

учасники справи:

- позивач - ОСОБА_1 ,
- відповідач квартирно-експлуатаційний відділ міста Одеси,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до квартирно-експлуатаційного відділу міста Одеси про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, за апеляційною скаргою квартирно-експлуатаційного відділу міста Одеси на рішення Приморського районного суду міста Одеси, ухвалене у складі судді Науменка А.В. 06 серпня 2019 року о 15 годині 50 хвилин,

встановив:

У січні 2019 р. ОСОБА_1 звернувся до суду з вищезазначеним уточненим у квітні 2019 р. позовом, в якому остаточно просить: 1) визнати протиправними дії (бездіяльність) квартирно-експлуатаційного відділу м. Одеса (далі - КЕВ) щодо застосування промислових тарифів для юридичних осіб, при здійсненні нарахувань ОСОБА_1 за спожиту електроенергію за період з січня 2016 р. по листопад 2018 р.; 2) зобов`язати КЕВ здійснювати нарахування ОСОБА_1 за спожиту електроенергію за період з 01.01.2016 р. із застосуванням тарифів на електроенергію, що відпускається гуртожиткам (які підпадають під визначення «населення, яке розраховується з енергопостачальною організацією за загальним розрахунковим засобом обліку та об`єднане шляхом створення юридичної особи»), які затверджені постановою Національної комісії, що здійснює державного регулювання у сферах електроенергетики та комунальних послуг від 26.02.2015 р. № 220; 3) стягнути з КЕВ на користь ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 9825,30 грн., які були перераховані позивачем через невірне застосування відповідачем цін/тарифів за спожиту електроенергію за період з січня 2016 р. по листопад 2018 р..
ОСОБА_1 обґрунтовує свої позовні вимоги тим, що з 2016 року позивач зі своєю сім`єю проживає за адресою: АДРЕСА_1 .27.10.2016 р. позивач з КЕВ підписав договір № 75/16 про надання житлово-комунальних послуг. Однак, вважає, що відповідач з січня 2016 р. помилково застосовує тариф «для юридичних осіб» під час нарахування плати за спожиту позивачем електроенергію.

Позивач зазначає, що він є споживачем електроенергії за категорією «населення», тому 22.10.2018 р. позивач скористався своїм правом та звернувся до відповідача з заявою про перерахунок плати за спожиту позивачем електроенергію.

26.10.2018 р. відповідач відмовився перерахувати плату за спожиту електроенергію позивачем за тарифом для населення.
Крім того, ОСОБА_1 вказує на те, що він є учасником бойових дій(а. с. 2 5, а. с. 60 - 70).

У судовому засіданні суду першої інстанції позивач на задоволенні позовних вимог наполягав, просив суд позов задовольнити у повному обсязі.
Представник відповідача Федорченко Л.В. у судовому засіданні суду першої інстанції позовні вимоги не визнала, вважала їх незаконними та необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, про що надала відзив на позов в порядку ст. 178 ЦПК України.
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 06 серпня 2019 р. вищенаведений позов задоволено.
Визнано протиправними дії (бездіяльність) КЕВ щодо застосування промислових тарифів для юридичних осіб, при здійсненні нарахувань ОСОБА_1 за спожиту електроенергію за період з січня 2016 р. по листопад 2018 р..
Зобов`язано КЕВ здійснювати нарахування ОСОБА_1 за спожиту електроенергію за період з 01.01.2016 р. із застосуванням тарифів на електроенергію, що відпускається гуртожиткам (які підпадають під визначення «населення, яке розраховується з енергопостачальною організацією за загальним розрахунковим засобом обліку та об`єднане шляхом створення юридичної особи»), які затверджені постановою Національної комісії, що здійснює державного регулювання у сферах електроенергетики та комунальних послуг від 26.02.2015 р. № 220.
Стягнуто з КЕВ на користь ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 9 825,30 грн., які були перераховані позивачем через невірне застосування відповідачем цін/тарифів за спожиту електроенергію за період з січня 2016 р. по листопад 2018 р..
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що з січня 2016 р. по листопад 2018 р. з вини КЕВ позивач фактично переплачував за послуги з електропостачання, які повинен був здійснити відповідно до керівних документів. Внаслідок цього, позивачу було завдано шкоду у розмірі - 9 825,30 грн., яка є переплатою за електроенергію у зв`язку із застосуванням КЕВ невірних тарифів при здійсненні поточних розрахунків (а. с. 98 - 103).

КЕВ в апеляційній скарзі просить рішення суду першої інстанції скасувати. Ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні вищенаведеного позову відмовити.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що рішення ухвалено судом першої інстанції при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм процесуального права та неправильному застосуванні норм матеріального права.

Апелянт посилається на те, що будівля за адресою - АДРЕСА_2 , в якій проживає позивач, не має статусу житлової будівлі, а має статус казарми та не зареєстрована у виконавчому органі місцевого самоврядування.

Представник апелянта у судовому засіданні підтримав викладені в апеляційній скарзі доводи та вимоги.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення. Рішення суду першої інстанції залишити без змін. Посилається на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції.
ОСОБА_1 у судовому вважав необхідним апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду залишити без змін, за вказаних у відзиві доводів.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення осіб, які прийняли участь у судовому засіданні, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які апелянт посилається в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при постановленні рішення, колегія суддів зазначає наступне.
Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до ч. ч. 1, 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити.

Колегія суддів погоджується з вищезазначеними висновками суду першої інстанції. Вважає, що суд першої інстанції, на підставі наявних у справі, наданих сторонами і досліджених судом доказів, вірно встановив вищевказані обставини по справі, дійшов правильного вищезазначеного висновку щодо законності та обґрунтованості вимог позову. Висновки суду відповідають обставинам справи, вимогам норм матеріального (ст. 47 Конституції України, ст. ст. 11, 15, 16, 379, 509, 526, 611, 627, 632 ЦК України, ст. 12 Закону України «Про соціальний захист військовослужбовців та членів їх сімей», ст. 67 Житлового кодексу України, ст. ст. 1, 4, 5, 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», ст. ст. 11, 12, 17, 26 Закону України «Про електроенергетику», ст. 10 Закону України «Про Збройні Сили України») та процесуального (ст. ст. 4, 263, 264 ЦПК України) права. Доводи апеляційної скарги не спростовують вказаних висновків суду.

На підставі наявних у справі, наданих сторонами та досліджених судом доказів, встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що 27.10.2016 року позивач з КЕВ підписав договір № 75/16 про надання житлово-комунальних послуг. Однак позивач вважає, що відповідач з січня 2016 року помилково застосовує тариф «для юридичних осіб» під час нарахування плати за спожиту позивачем електроенергію. Позивач зазначає, що він є споживачем електроенергії за категорією «населення», тому 22.10.2018 року позивач скористався своїм правом та звернувся до відповідача з заявою про перерахунок плати за спожиту позивачем електроенергію.

26.10.2018 року відповідач відмовився перерахувати плату за спожиту електроенергію позивачем за тарифом для населення.

У 2016 році ОСОБА_1 на час вселення в службові житлові приміщення розташовані на території військового містечка № НОМЕР_1 за адресою: АДРЕСА_2 , проходив військову службу в Одеському гарнізоні на посаді офіцерського складу Збройних Сил України в Оперативному командуванні «Південь» та перебував на квартирному обліку військовослужбовців, які потребують поліпшення житлових умов.
Вселення у вказану кімнату здійснювалось на підставі протокольних рішень житлової комісії Одеського гарнізону та відповідного ордеру, виданого, КЕВ.
З 06.08.2018 позивач був звільнений з військової служби в запас за п. б ч. 6 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (за станом здоров`я) із залишенням на квартирному обліку, військовослужбовців, які потребують поліпшення житлових умов.
На час поселення виділена кімната у спеціально пристосованій казармі мала централізоване холодне водопостачання електро - та теплопостачання, тобто була пристосована для тимчасового проживання, інакше це приміщення не могло бути виділене. При цьому у вказаному приміщенні були відсутні засоби обліку "електроенергії та водопостачання".
Надання позивачу житлово-комунальних послуг здійснювалось на підставі Договорів «Про надання житлово-комунальних послуг» укладеного між позивачем та КЕВ, який є балансоутримувачем зазначеної будівлі (відомчого житла) та, згідно умов договору, виконавцем комунальних послуг. У свою чергу позивач являвся побутовим споживачем комунальних послуг у тому числі електроенергії.
Рахунки за спожиті комунальні послуги протягом усього часу проживання позивачем видавались йому представником КЕВ, за загальними засобами обліку та поділом цих показників на кількість проживаючих.
Відповідно до умов пункту 2.3. Договору було передбачено, що в процесі взаємовідносин, пов`язаних з виконанням договору позивач та КЕВ м. Одеси зобов`язались керуватись нормативними актами: Житловий Кодекс України; Закон України «Про житлово-комунальні послуги» та іншими нормативно-правовими актами, документами в даній галузі, що не суперечать чинному законодавству. Так пунктом 3.1. Договору, було вказано ціну з електропостачання 21574, 00 грн..
Між сторонам виникли правовідносини щодо оплати військовослужбовцем комунальних послуг з постачання (споживання) електроенергії.
За правилами ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
За приписами ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
За змістом ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори.
Відповідно до вимог ст. ст. 509, 526, 611, 627 Цивільного у України, зобов`язання, має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності, справедливості та виконуватися належним чином відповідно до договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства.
Крім того, у відповідності до положень частини першої статті 632 Цивільного кодексу України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін, однак у випадках, встановлених законом, повинні застосовуватись (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування.
Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону.
Відповідно до ст. 379 Цивільного кодексу України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них.
Згідно ч. 1 ст. 12 Закону України «Про соціальний захист військовослужбовців та членів їх сімей» Держава забезпечує військовослужбовців жилими приміщеннями відповідно до вимог, встановлених Житловим кодексом Української РСР та іншими нормативно-правовими актами.
Згідно ст. 67 Житлового кодексу України плата за комунальні послуги береться за затвердженими в установленому порядку тарифами.
Відповідно до ст. ст. 1, 4, 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газо- та електропостачанням, опаленням, а також вивезення побутових відходів у порядку встановленому законодавством.
Законодавство України у сфері житлово-комунальних послуг базується на Конституції України і складається з нормативно-правових актів у галузі цивільного, житлового законодавства, цього Закону та інших нормативно-правових актів, що регулюють відносини у сфері житлово-комунальних послуг.
Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, формує в межах своєї компетенції державну політику щодо встановлення цін на електроенергію і природний газ, тарифів на їх транспортування та постачання підприємствам і організаціям, які виробляють та надають житлово-комунальні послуги населенню.
Відповідно до положень частини другої ст. 32 зазначеного Закону, розмір плати за комунальні послуги розраховується, виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку.
Споживачами енергії відповідно до ст. 1 Закону України «Про енергетику», крім інших, є фізичні особи, що використовують енергію для власних потреб на підставі договору про її продаж та купівлю.
Цей Закон регулює відносини, що виникають у зв`язку з виробництвом, передачею, розподілом, постачанням і використанням енергії.
Відповідно до ст. ст. 11, 12, 17, 26 Закону України «Про електроенергетику» державне регулювання діяльності в електроенергетиці провадиться шляхом формування тарифної політики відповідно до законодавства.
Органом державного регулювання діяльності в електроенергетиці є Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг.
Одним з основних завдань цієї комісії, є забезпечення проведення цінової тарифної політики в електроенергетиці в межах повноважень, визначених законодавством; розроблення та затвердження правил користування електричною енергією (які крім того включають правила користування електричною енергією для побутових споживачів);
Крім того, Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, відповідно до покладених на неї встановлює ціни (тарифи) на електричну енергію, що відпускається для побутових потреб, у тому числі диференційовані за обсягами електричної енергії та/або за групами споживачів правила користування електричною і тепловою енергією для населення затверджуються Кабінетом Міністрів України.
На час укладення Договору «Про надання житлово-комунальних послуг» відносини між побутовими споживачами та енергопостачальниками та для виконання всіма побутовими споживачами і енергопостачальниками незалежно від форм власності, регулювались «Правилами користування електричною енергією для населення, які були затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 26.07.1999 № 1357 (далі за текстом - ПКЕЕ).
Відповідно до пункту 2 ПКЕЕ визначено, що: - Тариф - встановлена уповноваженим органом відповідно до законодавства ціна за одиницю обсягу електричної енергії (1 кВт год); - Електропостачальник - учасник ринку електричної енергії України, який купує електричну енергію на цьому ринку з метою її продажу та/або постачання споживачам; - Побутовий споживач - фізична особа, яка використовує електричну енергію для задоволення власних побутових потреб на підставі договору про користування електричною енергією з електропостачальником; - Засоби обліку - засоби вимірювальної техніки, у тому числі лічильники, трансформатори струму та напруги, кола обліку, які використовуються для визначення обсягу електричної енергії та величини споживання електричної потужності та є складовою вузла обліку.
Тобто, відповідно до вказаних вище вимог Законів та пункту 17 ПКЕЕ розрахунки населення за спожиту електричну енергію для побутових потреб здійснювався за діючими тарифами (цінами) встановленими Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, що відпускається населенню для побутових потреб та на підставі показів засобів обліку, а не за промисловими тарифами, які КЕВ м. Одеси вказало у договорі.
Крім того, відповідно до ст. 10 Закону України «Про Збройні Сили України», з метою приведення квартиро-експлуатаційного забезпечення військ у відповідність до вимог чинного законодавства, враховуючи порядок фінансування квартирно-експлуатаційного забезпечення, утримання, експлуатації та обліку фондів наказом Міністерства оборони України №448 від 03.07.2013, затверджено «Положення про організацію квартирно-експлуатаційного забезпечення Сил України».
Відповідно до п. п. 1.3., 2.4. «Положення про організацію квартирно-експлуатаційного забезпечення Збройних Сил України», основними завданнями квартирно-експлуатаційного забезпечення та КЕВ м. Одеси є забезпечення військових частин комунальними послугами та енергоносіями; участь в організації забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями; здійснення безпосереднього квартирно-експлуатаційного забезпечення військових частин, дислокованих у межах відповідальності.
Відповідно до вимог п. п. 7.11. «Положення про організацію квартирно-експлуатаційного забезпечення Збройних Сил України»: «Порядок оплати житлово-комунальних послуг та квартирної плати в спеціально пристосованих казармах визначається відповідно до вимог «Інструкції про організацію забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями», затвердженої наказом МО України № 737 від 30.11.2011, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України № 24/20337 від 10.01.2012 року».
Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 1081 від 03.08.2006 «Про затвердження Порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями» та з метою нормативно-правових актів Міністерства оборони України у відповідність з чинним законодавством, наказом Міністерства оборони України від 30.11.2011 року № 737 затверджено «Інструкцію про організацію забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями».
Відповідно до п .п. 6.1., 6.2. «Інструкції про організацію забезпечення службовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями», передбачено, що:
«За відсутності службового жилого приміщення військовослужбовці рядового, сержантського і старшинського складу, які проходять військову службу за контрактом і не перебувають у шлюбі, розміщуються безкоштовно в спеціально пристосованих казармах, будівлях і спорудах (далі - казарма) у розташуванні військової частини. Казарми - будівлі, розташовані на територіях військових містечок, які переобладнані для тимчасового проживання військовослужбовців та не зареєстровані в органах місцевого самоврядування як об`єкти житлового фонду.
За відсутності потреби в наданні житлових приміщень у казармах у розташуванні військової частини для військовослужбовців рядового, сержантського і старшинського складу, які проходять військову службу за контрактом і не перебувають у шлюбі, зазначені приміщення за рішенням командира військової частини надаються особам офіцерського складу за їх письмовою згодою, а також особам рядового, сержантського і старшинського складу проходять військову службу за контрактом і перебувають у шлюбі.
Оплата комунальних послуг та енергоносіїв, спожитих військовослужбовцями, які розміщені в казармах і переобладнаних будівлях, здійснюється військовою частиною за рахунок кошторису Міністерства оборони України.
Військовослужбовці офіцерського складу, які проходять військову службу за контрактом і перебувають у шлюбі, та особи, звільнені з військової служби в запас або відставку, які залишились перебувати на квартирному обліку у гарнізонах ЗС України і проживають у казармах та переобладнаних будівлях компенсують військовій частині вартість отриманих ними комунальних послуг і спожитих енергоносіїв за тарифами для населення.
Військовослужбовці офіцерського складу, які проходять військову службу за контрактом і перебувають у шлюбі, та особи, звільнені з військової служби в запас або відставку, які проживають у казармах і переобладнаних будівлях укладають з балансоутримувачем переобладнаної будівлі (казарми) договір на оплату комунальних послуг та спожитих енергоносіїв. У разі відсутності приладів обліку енергоносіїв, тепла та води у договорі відображаються норми їх споживання, як для гуртожитку у цьому населеному пункті».
Тобто, відповідно до наведених Законодавчих актів та нормативних документів, якими регулюється порядок надання комунальних послуг та їх вартість чітко визначено, що військовослужбовці, які проживають в спеціально пристосованих казармах, будівлях і спорудах, переобладнаних для тимчасового проживання військовослужбовців, компенсують вартість отриманих ними комунальних послуг і спожитих енергоносіїв за тарифами для населення, а у разі відсутності приладів обліку енергоносіїв, тепла та води у договорі відображаються норми їх споживання, як для гуртожитку у цьому населеному пункті.
Відповідно до цих же керівних документів, щодо приміщення (у тому казарми), яке використовуються для тимчасового проживання військовослужбовців, не пред`являється обов`язкова вимога наявності статусу житлової будівлі, для застосування тарифів для населення.
Навпаки зазначено, що такі приміщення можуть бути не зареєстровані в місцевого самоврядування як об`єкти житлового фонду.
З урахуванням вищевикладеного доводи апеляційної скарги щодо незаконності оскаржуваного рішення, а зокрема щодо необхідності здійснення вищевказаних розрахунків за спожиту електричну енергію по промисловому тарифу, з огляду на те, що будівля за адресою - АДРЕСА_2 , в якій проживає позивач, не має статусу житлової будівлі, а має статус казарми та не зареєстрована у виконавчому органі місцевого органу самоврядування, є безпідставними і такими які не ґрунтуються на вимогах чинного, зокрема, на момент укладення договору № 75/16 про надання житлово-комунальних послуг, законодавства.

Інші доводи апеляційної скарги є похідними від правової позиції (доводу апеляційної скарги) відповідача, до якої, з огляду на попередній абзац цього судового рішення, колегія суддів має критичне відношення. Отже, інші доводи апеляційної скарги є такими, які на увагу суду не заслуговують.

З урахуванням вищенаведеного, апеляційна скарга є безпідставною, а тому її треба залишити без задоволення.
Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги залишає судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержання норм матеріального і процесуального права.
За вищевикладених обставин колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим. Судом повно та всебічно досліджені наявні в матеріалах справи докази, їм надана правильна оцінка, порушень норм матеріального та процесуального права не допущено. Підстави для скасування, зміни рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги КЕВ у суду апеляційної інстанції відсутні.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,

постановив:

Апеляційну скаргуквартирно-експлуатаційного відділу міста Одеси - залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду міста Одеси від 06 серпня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 27 грудня 2019 року.

Головуючий суддя: А. П. Заїкін

Судді: С. О. Погорєлова

О. М. Таварткіладзе