КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ справи: 759/362/16-ц
Головуючий у суді першої інстанції: Величко Т.О.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2019 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Немировської О.В.

суддів - Чобіток А.О., Оніщука М.І.

секретар - Шепель К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Приватного акціонерного товариства «Агрофірма «Теплиці України», Регіонального відділення Фонду державного майна України по м. Києву, Департаменту комунальної власності м. Києва, третя особа: Святошинська районна в м. Києві державна адміністрація про визнання частково недійсним свідоцтва про право власності, наказу про оформлення права власності, зобов`язання вчинити дії, визнання права користування жилим приміщенням,

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах ОСОБА_2 , ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 24 червня 2019 року,

встановив:

у січні 2016 р. позивачі ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , яка дії в своїх інтересах та інтересах ОСОБА_2 , ОСОБА_3 звернулися до суду з позовом, в якому просили визнати за ними право користування жилим приміщенням - АДРЕСА_1 , в якій вони фактично проживають. В ході розгляду справи позивачі збільшили свої позовні вимоги та просили визнати частково недійсним Свідоцтво про право власності на майновий комплекс серії НОМЕР_3 від 06.07.1999 в частині будинку фінського за адресою: АДРЕСА_2 під літерою 1, наказу «Про оформлення права власності на об`єкти нерухомого майна» від 06.07.1999 №369-В цій частині та зобов`язати виключити вказаний будинок із статутного фонду, оскільки це суперечить вимогам Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та Положенню про порядок передачі в комунальну власність загальнодержавного житлового фонду, що перебував у повному господарському віданні або в оперативному управлінні підприємств, установ, організацій, затвердженого постановою КМ України від 06.11.1995 і вказаний жилий будинок повинен був бути переданий до комунальної власності району.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла, в зв`язку з чим ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 24 червня 2019 року провадження у справі в частині її вимог було закрито.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 24 червня 2019 року в задоволенні позову було відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, представник позивачів - ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити по справі нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування обставин справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідність висновків суду, викладених в рішенні, обставинам справи.

У Відзиві на апеляційну скаргу ПрАТ «Теплиці України» просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., пояснення представника позивачів - ОСОБА_4 , представника відповідача -

ОСОБА_6 , дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивачі посилались на те, що з 11.09.1990 року ОСОБА_5 та її дочка - ОСОБА_1 зареєстровані в гуртожитку за адресою: АДРЕСА_2 , який належить ПрАТ «Агрофірма «Теплиці України», але фактично проживають у жилому будинку АДРЕСА_3 з січня 1995 року, який був виділений та закріплений за їх сім`єю на підставі рішення профспілкового комітету радгоспу «Декоративне садівництво», з яким ОСОБА_5 перебувала у трудових відносинах. З того часу вони постійно проживали у цьому будинку, облаштували його, здійснювали ремонт та сплачували за послуги з опалення, електропостачання та водопостачання. З 29.10.2005 ОСОБА_1 перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 . Від шлюбу ІНФОРМАЦІЯ_2 у них народився син ОСОБА_7 . Відповідач не визнає за ними право користування вказаним будинком та відмовляється надати згоду на їх реєстрацію в будинку, чим порушуються їх права.

В ході розгляду справи в червні 2016 року та в лютому 2018 року позивачі уточнили свої вимоги та просили також визнати недійсним Свідоцтво про право власності на майновий комплекс серії НОМЕР_2 від 06.07.199 в частині будинку під літерою «І» по АДРЕСА_2 площею 95 кв.м., а також виключити цей будинок із статутного фонду товариства.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла, в зв`язку з чим ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 24 червня 2019 року провадження у справі в цій частині було закрито.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 24 червня 2019 року в задоволенні позову було відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачі вселились до вказаного будинку без надання ордеру, договір найму вказаного жилого приміщення з ними не укладався, вони не є наймачами вказаного будинку, площа будинку є більшою, ніж зазначено в ст. 48 та 48-1 ЖК України, позивачі зайняли будинок без законних підстав. Одночасно суд першої інстанції посилався в рішенні на те, що позивачі пропустили строк позовної давності, про застосування якого подавав заяву відповідач.

Такий висновок суду першої інстанції не можна визнати законним та обґрунтованим, оскільки він не відповідає встановленим по справі обставинам.

Відповідно до даних технічної інвентаризації, будинок, в якому проживають позивачі, обліковується як жилий будинок під літерою «І» по АДРЕСА_2 , та розподілений на дві квартири: №1, в якій проживають позивачі та № 2 , в якій проживає сім`я ОСОБА_8 Квартира №1 складається з двох жилих кімнат: площею 8,9 кв.м.,

З матеріалів справи вбачається, що Орендне підприємство радгосп «Декоративне садівництво» було створено 05.11.1990. за Актом прийому-передачі радгоспом було прийнято в оренду від Управління «Київзеленбуд» основні та оборотні засоби, зокрема в Розділі «Житлове господарство» зазначено два жилі будинки, гуртожиток, жилий будинок з надвірними будівлями, два будинки фінські (а/с 60 т. 1). За Договором безоплатної передачі державного майна від 13.10.1996 між Орендним підприємством радгосп «Декоративне садівництво» та Регіональним відділення Фонду державного майна України по м. Києву у власність підприємства було передано цілісний майновий комплекс, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

Згідно Виписки з протоколу засідання профспілкового комітету радгоспу «Декоративне садівництво» №1 від 05.01.1995 було задоволено заяву ОСОБА_5 та виділено її сім`ї будинок, який звільнився після проживання сім`ї ОСОБА_9 .

ВАТ «Агрофірма «Теплиці України (назва змінилась в 2012 році на ПАТ «Агрофірма Теплиці України, а з 06.06.2017 - на ПрАТ «Агрофірма «Теплиці України») на підставі рішення Регіонального відділення Фонду державного майна України по місту Києву від 29.08.1996 було передано у власність цілісний майновий комплекс. До статутного фонду ВАТ «Агрофірма «Теплиці України» в склад приватизованого майна увійшов будинок фінський під літерою «І» по АДРЕСА_2 .

Відповідно до Свідоцтва про право власності на майновий комплекс, виданого ВАТ «Агрофірма «Теплиці України» Київською міською державною адміністрацією 06.07.1999 серія НОМЕР_3 на підставі наказу №369-В від 06.07.1999, в додатку до якого вказується в Переліку нерухомого майна в п. 21 - будинок фінський 2 штуки (під літерою 1 площею 95 кв.м. та під літерою ІІІ площею 56,90 кв.м.).

Доводи представника ПрАТ «Агрофірма «Теплиці України» про те, що вказаний будинок не є жилим будинком і позивачі проживають в ньому без належних правових підстав спростовується наявним в матеріалах справи доказами.

За даними технічної інвентаризації, отриманими від КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації» первинну технічну інвентаризацію будівлі під літерою «І» по АДРЕСА_2 було проведено 22.01.1999, поточні: 07.07.1999, 15.07.2000, 29.08.2000, 05.04.2001, 18.02.2005, 01.11.2005, 19.03.2007 та 21.03.2007. В інвентаризаційній справі план за поверхами та експлікація внутрішніх площ було складено як на жилий будинок (а/с 11-12 т. 1, а/с 36, 69, 66-67, т. 4).

В листі від 04.09.2000 за підписом директора ВАТ «Агрофірма «Теплиці України» ОСОБА_11 вказано, що товариство має у відомчій підпорядкованості п`ять одноповерхових жилих будинків за адресою: АДРЕСА_5 , до яких підведено мережі водопостачання та опалення. Зокрема, зазначено, що сім`ї ОСОБА_5 (площа 56,9 кв.м.) та ОСОБА_8 (площа 38,9 кв.м.) проживають в одному будинку.

Представник відповідача визнає, що позивачі фактично проживають в спірному будинку і позову про їх виселення ним не заявлялось, хоча

ОСОБА_1 зареєстрована в належному йому гуртожитку за адресою: АДРЕСА_2 .

Так, в матеріалах справи міститься копія рішення Святошинського районного суду м. Києва від 03 жовтня 2005 року, яким було визнано недійсною приватизацію ВАТ Агрофірма «Теплиці України» в частині включення жилих будинків під літерами «Щ», «Ю» та «ІІ» по АДРЕСА_3 . Вказане рішення було залишено без змін в цій частині рішенням Апеляційного суду м. Києва від 18 січня 2006 року. При цьому було встановлено, що при приватизації ВАТ «Агрофірма «Теплиці України» повинно було передати спірні жилі будинки у комунальну власність району, однак цього не зробило.

У вказаному рішенні суд посилався на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 05 листопада 2002 року, яким було визнано Свідоцтво про право власності на майновий комплекс, видане Головним управління майном Київської міської державної адміністрації ВАТ «Агрофірма «Теплиці України» від 06.07.1999, серія НОМЕР_3 в частині приватизації жилого будинку під літерою «Д» по АДРЕСА_2 , рішення Святошинського районного суду м. Києва від 03 грудня 2002 року, яким було визнано недійсним вказане вище Свідоцтво в частині приватизації жилого будинку під літерою «ІІ» по АДРЕСА_2 , рішення Ленінградського районного суду м. Києва від 04 травня 2001 року, яким було визнано недійсним вказане вище Свідоцтво в частині приватизації жилого будинку під літерою «Ю» по АДРЕСА_2 .

Також рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 12 лютого 2019 року по справі за позовом ОСОБА_8 та ОСОБА_10 до ПрАТ «Агрофірма «Теплиці України», Регіонального відділення фонду державного майна України по м. Києву, Департаменту комунальної власності м. Києва, Київської міської ради, третя особа: Святошинська районна в м. Києві державна адміністрація про визнання частково недійсним свідоцтва було встановлено, що включення будинку під літерою «І» по АДРЕСА_2 до Статутного фонду ВАТ «Агрофірма «Теплиці України» суперечить вимогам п. 2 ст. 3 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», та п. 39 «Методики оцінки вартості об`єктів приватизації», затвердженої постановою КМ України від 18 січня 1995 року №36. Регіональне відділення Фонду державного майна у м. Києві під час проведення приватизації Агрофірми не провело належним чином перевірку всіх об`єктів, які підлягали включенню до Переліку об`єктів, що підлягали приватизації, і надало дозвіл на приватизацію спірного будинку, чим порушило права позивачів. Підставою для відмови в задоволенні позову став пропуск позивачами строку позовної давності. Вказане рішення було залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 27 червня 2019 року і ПрАТ «Агрофірма «Теплиці України» в касаційному порядку не оскаржувалось.

Заперечуючи проти заявленого позову, відповідач - ПрАТ «Агрофірма «Теплиці України» не зазначає, яким чином заявлені позивачами вимоги порушують його права, оскільки в листі на ім`я ОСОБА_5 від 17.11.2015 за підписом голови правління ОСОБА_12 у відповідь на її звернення стверджується, що товариство не є ні власником, ні балансоутримувачем, та не забезпечує управління цим майном (а/с 91 т. 1). Разом з тим, в додаткових поясненнях до суду від 16.05.2016 за підписом тієї ж особи, вказується, що товариство є власником спірного будинку (а/с 120 т. 1).

Відповідно до наявних в матеріалах справи доказів, 15.10.2004 між ОСОБА_5 та ВАТ «Агрофірма «Теплиці України» було укладено Договір на постачання теплової енергії у гарячій воді, в якому ОСОБА_5 була вказана як мешканець будинку під літерою «І» по АДРЕСА_2 . На ім`я ОСОБА_5 відповідач направляє Рахунки на оплату компенсації вартості електроенергії, водопостачання та водовідведення, опалення та комунальних послуг (а/с 40-56 т. 1, а/с 178-203 т. 2, а/с 4-35 т. 4).

В серпні 2016 року представник ПАТ «Агрофірма «Теплиці України» Кондратенко М.О. подав заяву про застосування строку позовної давності, посилаючись на те, що позивачам було достеменно відомо про рішення Регіонального відділення Фонду державного майна України по м. Києву від 29.08.1996, договір безоплатної передачі державного майна від 13.10.1996 та видане 06.07.1999 Свідоцтво про право власності на майновий комплекс.

В липні 2016 року представником Регіонального відділення Фонду державного майна України по м. Києву Гармашовим Б.С. було також подано заяву про застосування строку позовної давності.

В березні 2019 року представник відповідача ПрАТ «Агрофірма «Теплиці України» - Терещенко В.В. також подав заяву про застосування строків позовної давності, посилаючись на те, що строк позовної давності почав спливати з дати укладення Договору безоплатної передачі державного майна між ВАТ «Агрофірма «Теплиці України» та Регіональним відділенням Фонду державного майна України по м. Києву - 13.10.1996 та наступної видачі Свідоцтва про право власності на майновий комплекс серії НОМЕР_3 від 06.07.1999. Представник вказував в заяві, що позивачам було достеменно відомо про прийняте в 1996 році рішення та про видачу свідоцтва в 1999 році, оскільки сусіди позивачів скористались своїм право та звернулись до суду з позовом про визнання недійсним Свідоцтва про право власності на майновий комплекс та про виключення будинків зі статутного фонду.

Відповідно до статей 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно із статтею 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом, перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина перша та п`ята статті 261 ЦК України).

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив строку позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Щодо доводів представника відповідача про пропуск строку позовної давності за даним позовом, колегія суддів дійшла висновку, що позов пред`явлено у зв`язку з наявністю перешкод у користуванні жилим приміщенням, такі перешкоди є такими, що тривають у часі, а тому позовна давність до цих правовідносин не застосовується, оскільки триваючий характер порушення прав особи постійно відтерміновує початок перебігу позовної давності. Враховуючи, що відповідач - ПрАТ «Агрофірма «Теплиці України» не визнає права користування позивача ОСОБА_1 спірним жилим будинком, то порушення житлових прав позивача відбувається протягом усього часу чинення перешкод у користуванні жилим приміщенням. Така правова позиція викладена а постанові Верховного Суду від 25 липня 2018 року у справі № 501/6154/14-ц. Заявлена позивачем ОСОБА_1 вимога про визнання недійсним Свідоцтва про право власності на майновий комплекс та про виключення будинку зі статутного фонду є похідною від заявленої вимоги про визнання права користування жилим приміщенням, оскільки це призводить до порушення її прав.

Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Положення цього конституційного принципу закріплені у частині четвертій статті 9 ЖК України, згідно якої ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

В ч. 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права.

Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36,). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50).

У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві.

В зв`язку з тим, що ПрАТ «Агрофірма «Теплиці України» не визнає за позивачем ОСОБА_1 право користування спірним жилим приміщенням, позивач позбавлена можливості зареєструватись разом з членами своєї сім`ї за вказаною адресою та приватизувати вказане приміщення, чим порушуються її законні права.

Статтею 346 ЦК України установлено, що фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. Відповідно до частини другої статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку.

Разом з тим, позовні вимоги, заявлені позивачем ОСОБА_3 , задоволенню не підлягають, оскільки він до цього часу зареєстрований за адресою: АДРЕСА_6 , де за ним зберігається право користування жилим приміщенням.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково з ухваленням нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема, невідповідність висновків, викладених в рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

Таким чином, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, а по справі слід ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити частково - щодо вимог ОСОБА_1 , а в задоволенні вимог ОСОБА_3 - відмовити.

Керуючись ст. 367, 368, 376, 382 ЦПК України, суд

постановив:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах ОСОБА_2 , ОСОБА_3 - ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 24 червня 2019 року скасувати та ухвалити по справі нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити частково.

Визнати недійсною приватизацію Відкритим акціонерним товариством «Агрофірма «Теплиці України» щодо включення до Статутного фонду Відкритого акціонерного товариства «Агрофірма «Теплиці України» жилого будинку під літерою «І» по АДРЕСА_2 .

Визнати недійсним Свідоцтво про право власності на майновий комплекс, видане Відкритому акціонерному товариству «Агрофірма «Теплиці України» від 06.07.1999 серія НОМЕР_3 в частині жилого будинку під літерою «І» по АДРЕСА_2 .

Визнати за ОСОБА_1 право користування

кв. АДРЕСА_3 .

Позовні вимоги ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в касаційному порядку протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови виготовлено 27 грудня 2019 року.

Головуючий

Судді