Постанова

Іменем України

06 лютого 2019 року

м. Київ

справа № 163/2298/16-ц

провадження № 61-16001св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Хопти С. Ф., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - заступник керівника Ковельської місцевої прокуратури Волинської області в інтересах Державного підприємства «Любомльське лісове господарство», Ладинської сільської ради Любомльського району Волинської області,

відповідач - ОСОБА_3,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу заступника прокурора Волинської області на рішення Любомльського районного суду Волинської області, у складі судді Чишія С. С., від 29 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Волинської області, у складі колегії суддів: Бовчалюк З. А., Осіпука В. В., Шевчук Л. Я., від 10 березня 2017 року.

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2016 року перший заступник керівника Ковельської місцевої прокуратури Волинської області в інтересах Державного підприємства «Любомльське лісове господарство» (далі - ДП «Любомльське лісове господарство»), Ладинської сільської ради Любомльського району Волинської області звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3 про відшкодування шкоди, заподіяної порушенням лісового законодавства.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що відповідач здійснив незаконну порубку тридцяти трьох дерев вільхи чорної та одної берези повислої у 10 виділі 75 кварталу Мосирського лісництва ДП «Любомльське лісове господарство», що підтверджується протоколом про адміністративне правопорушення, постановою про накладення адміністративного стягнення, актом огляду місця рубки, довідкою про розрахунок розміру заподіяної шкоди, письмовими поясненнями майстра лісу.

Із урахуванням зазначеного, перший заступник керівника Ковельської місцевої прокуратури Волинської області просив позов задовольнити, стягнути із ОСОБА_3 108 434, 64 грн у рахунок відшкодування шкоди від вчиненого ним правопорушення.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Любомльського районного суду Волинської області від 29 грудня 2016 року позов першого заступника керівника Ковельської місцевої прокуратури Волинської області задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь держави в особі ДП «Любомльське лісове господарство» 9 958, 40 грн шкоди, заподіяної внаслідок самовільної порубки лісу, на розрахунковий рахунок спеціального фонду місцевого бюджету Ладинської сільської Ради Любомльського району Волинської області. У задоволенні решти позову відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позовні вимоги підлягають до задоволення частково, оскільки повністю доведено вчинення ОСОБА_3 незаконного вирубування лише 10 дерев породи вільха на ділянці, що відноситься до компетенції ДП «Любомльське лісове господарство». Інших доказів винуватості ОСОБА_3 у незаконній порубці лісу не надано.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 10 березня 2017 року апеляційну скаргу заступника прокурора Волинської області, подану в інтересах ДП «Любомльське лісове господарство», відхилено, а рішення Любомльського районного суду Волинської області від 29 грудня 2016 року залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції правомірно на підставі усіх наявних письмових доказів дійшов висновку про те, що вина ОСОБА_3 у незаконній порубці всіх 33 дерев вільхи і 1 берези повислої не доведена. Відповідач визнав незаконну рубку дерев у кількості 10 одиниць. При цьому, як в суді першої інстанції, так і в апеляційній інстанції ОСОБА_3 давав послідовні пояснення щодо обставин порубки та в категоричній формі заперечив порубку 33 дерев, про які зазначено в акті огляду вчинення лісопорушення. Ні прокурор, ні позивачі не змогли пояснити, якими доказами підтверджується порубка ОСОБА_3 усіх 33 дерев вільхи і 1 берези повислої, посилаючись при цьому лише на постанову про накладення адміністративного стягнення, яка не була оскаржена відповідачем, оскільки йому не було відомо про наслідки такої постанови щодо можливої цивільно-правової відповідальності.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та доводи особи, яка подала касаційну скаргу

05 квітня 2017 року заступник прокурора Волинської областіподав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Любомльського районного суду Волинської області від 29 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Волинської області від 10 березня 2017 року і ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, неправильно встановлено фактичні обставини справи. Зокрема, не були належним чином оцінені надані відповідачем пояснення інженеру охорони та захисту лісу ДП «Любомльське лісове господарство» Прокосі С. Ю., оперуповноваженому Любомльського ВП ГУНП у Волинській області Гуменчуку О. В. щодо кількості зрізаних дерев, які є суперечливими, необ'єктивними та не відповідають висновку судів про доведеність порубки відповідачем 10 дерев породи вільха. Визначений судом спосіб нарахування збитків не відповідає порядку їх обчислення, встановленому постановою Кабінету Міністрів України від 23 липня 2008 року № 665 «Про затвердження такс для обчислення розміру шкоди, заподіяної лісу». Вина ОСОБА_3 у своїй сукупності підтверджується протоколом про адміністративне правопорушення від 18 березня 2016 року № 11, матеріально-грошовою оцінкою самовільно зрубаного лісу, постановою про накладення адміністративного стягнення від 21 березня 2016 року № 11, актом огляду місця вчинення лісопорушення від 08 лютого 2016 року, поясненнями майстра лісу Мосирського лісництва Козловського В. В. та інженера охорони та захисту лісу Прокоси С. Ю. Матеріали справи не містять доказів відсутності вини відповідача у зрізанні усіх дерев. Судами також не враховано, що обов'язок доказування у деліктних зобов'язаннях лежить на відповідачі, яким за допомогою належних і допустимих доказів вказані обставини справи не спростовано.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 квітня 2017 року відкрито касаційне провадження у зазначеній справі.

Статтею 388 ЦПК України, в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Пунктом 4 Перехідних положень ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Ухвалою Верховного Суду від 24 січня 2019 року справу за позовом першого заступника керівника Ковельської місцевої прокуратури Волинської області в інтересах ДП «Любомльське лісове господарство», Ладинської сільської ради Любомльського району Волинської області до ОСОБА_3 про відшкодування шкоди, заподіяної порушенням лісового законодавства, призначено до судового розгляду.

Відзиву на касаційну скаргу не подано

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами встановлено, що згідно акту огляду місця вчинення правопорушення інженером охорони захисту лісу ДП «Любомльське лісове господарство» Прокосою С. Ю. з участю лісничого Мосирського лісництва Лапіна В.М., помічника лісничого Кушнерука О. В. 06 лютого 2016 року було виявлено незаконну рубку 33 дерев вільхи чорної та 1 берези повислої в 10 виділі 75 кварталу Мосирського лісництва ДП «Любомльське лісове господарство» (а. с. 10).

18 березня 2016 року за ознаками статті 65 КУпАП інженером охорони захисту лісу Прокосою С. Ю. щодо відповідача складено протокол про незаконну рубку лісу. Вказаний протокол про адміністративне правопорушення місить підпис ОСОБА_3

За результатами розгляду справи про адміністративне правопорушення постановою уповноваженої особи ДП «Любомльське лісове господарство» від 21 березня 2016 року відповідача визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 65 КУпАП, та на нього накладено штраф у сумі 85 грн.

Позиція Верховного Суду

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої та другої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду не відповідають.

Відповідно до частини першої статті 105 Лісового кодексу України (далі - ЛК України) особи, винні у порушенні лісового законодавства, зокрема, у незаконному вирубуванні та пошкодженні дерев і чагарників, несуть встановлену законом відповідальність.

Порушення лісового законодавства відповідно до статті 105 ЛК України тягне за собою дисциплінарну, адміністративну, цивільно-правову або кримінальну відповідальність відповідно до закону. Відповідальність за порушення лісового законодавства несуть особи, винні, зокрема, у незаконному вирубуванні та пошкодженні дерев та чагарників.

Ліси України є її національним багатством і за своїм призначенням та місцерозташуванням виконують переважно водоохоронні, захисні, санітарно-гігієнічні, оздоровчі, рекреаційні, естетичні, виховні, інші функції та є джерелом для задоволення потреб суспільства в лісових ресурсах.

Статтею 107 ЛК України встановлено, що підприємства, установи, організації і громадяни зобов'язані відшкодувати шкоду, заподіяну ними лісу внаслідок порушення лісового законодавства, у розмірах і порядку, визначених законодавством України.

Відповідно до частини четвертої статті 68 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища» підприємства, установи, організації і громадяни України, а також іноземні юридичні і фізичні особи та особи без громадянства зобов'язані відшкодувати шкоду, завдану ними внаслідок порушення законодавства про охорону навколишнього природного середовища, в порядку та розмірах, встановлених законодавством України.

Згідно з частиною першою та пунктом 1 частини другої статті 22 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є, зокрема, втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Відповідно до частини першої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної особи або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоду завдано не з її вини (частина друга статті 1166 ЦК України).

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 2 постанови від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи. Для наявності деліктної відповідальності необхідна наявність складу правопорушення: а) наявність шкоди, б) протиправна поведінка заподіювача шкоди, в) причинний зв'язок між шкодою та поведінкою заподіювача, г) вина.

Таким чином, цивільне законодавство в деліктних зобов'язаннях передбачає презумпцію вини, якщо у процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.

З огляду на викладене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності й диспозитивності цивільного процесу, саме на відповідача покладено обов'язок доведення відсутності вини у завданні шкоди.

Згідно положень статті 212 ЦПК України, у редакції яка була чинною на момент розгляду справи, жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Крім того, за правилами частини першої статті 57 ЦПК України, у редакції яка була чинною на момент розгляду справи, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив із того, що повністю доведено вчинення ОСОБА_3 незаконного вирубування лише 10 дерев породи вільха. Вина ОСОБА_3 у незаконній порубці всіх 33 дерев вільхи і 1 берези повислої не доведена. Докази, які б підтверджували незаконну порубку відповідачем ще 23 дерев вільхи і 1 берези повислої відсутні.

Дійшовши вказаного висновку, суди попередніх інстанцій залишили поза увагою, що обов'язок доказування відсутності вини у деліктних правовідносинах покладається на відповідача. Судами не наведено беззаперечних доказів, які б свідчили про відсутність вини ОСОБА_3 у вирубці 33 дерев вільхи чорної та 1 берези.

Судами при вирішені спору не враховано положення частини четвертої статті 60 ЦПК України, 2004 року, згідно з якою доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судами не надано належної оцінки висновку інспектора поліції Любомльського відділу поліції ГУНП у Волинській області від 20 лютого 2016 року, згідно якого ОСОБА_3 для власних потреб здійснив порубку дерев породи «Вільха» та «Береза», з яких частину дерев у кількості 10 колод породи «Вільха» він відвіз та вивантажив біля пилорами, а іншу частину відвіз до себе додому та порізав на дрова (а. с. 20).

Згідно постанови про накладення адміністративного стягнення від 21 березня 2016 року № 11 ОСОБА_3 вчинив адміністративне правопорушення, самовільну рубку 33 дерев вільхи чорної та 1 дерева берези. ОСОБА_3 поставив власний підпис і у протоколі про адміністративне правопорушення і у постанові про накладення адміністративного стягнення, в тексті яких вказано про вирубку саме 33 дерев вільхи чорної та 1 берези, а також розмір майнової шкоди, завданої державі діями правопорушника. Вказана постанова про накладення адміністративного стягнення не була оскаржена відповідачем, а висновок апеляційного суду про те, що відповідачу не було відомо про наслідки винесення цієї постанови щодо можливої цивільно-правової відповідальності є необґрунтованим. Окрім того, судами встановлено, що ОСОБА_3 тривалий час працював лісничим, а тому мав розуміти наслідки винесення відповідної постанови у справі про адміністративне правопорушення.

Враховуючи зазначене, висновки суду першої інстанції, з якими погодився й апеляційний суд, щодо доведеності вирубки відповідачем дерев у кількості 10 одиниць ґрунтуються на припущеннях.

Суд першої інстанції при розгляді справи не дотримався вимог статті 212 ЦПК України, у редакції, чинній на час постановлення рішення, що оскаржуються, належним чином не дослідив докази, необхідні для встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, та дійшов передчасного висновку про часткове задоволення позовних.

Допущені судом першої інстанції порушення не були усунуті в результаті апеляційного перегляду.

Частиною третьою статті 411 ЦПК України передбачено, що підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

Частиною першою статті 400 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції під час розгляду справи в касаційному порядку не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Оскільки недоліки, допущені судами першої та апеляційної інстанцій, не можуть бути усунуті при касаційному розгляді справи, рішення судів попередніх інстанцій підлягають скасуванню з передачею справи на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

При новому розгляді справи суду необхідно об'єктивно дослідити вказані в цій постанові докази у сукупності з іншими доказами у справі, надати оцінку доводам та поданим сторонами доказам в обґрунтування своїх вимог та заперечень, як в цілому, так і кожному доказу окремо, мотивуючи відхилення або врахування кожного доказу.

Керуючись статтями 409, 411, 415, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу заступника прокурора Волинської області задовольнити частково.

Рішення Любомльського районного суду Волинської області від 29 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Волинської області від 10 березня 2017 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник
Судді О. В. Білоконь
Є. В. Синельников
С. Ф. Хопта
Ю. В. Черняк