Справа № 522/161/19
Провадження №2/522/48/19
УХВАЛА

26 грудня 2019 року Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді Чернявської Л.М.,

при секретарі судового засідання Пейкова О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання ОСОБА_1 про призначення правової експертизи по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним одностороннього правочину,

ВСТАНОВИВ:

У провадженні Приморського районного суду м. Одеси знаходиться цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним одностороннього правочину.

Провадження у справі відкрито 20 лютого 2019 року.

15 липня 2019 року позивачем подано клопотання про призначення експертизи, мотивуючи тим, що під час розгляду даної справи виникла необхідність у об`єктивному і повному дослідженні експертами спеціалістами в сфері права паспорту ВС 279437 виданого 08.04.2000 року Іллічівським РВ Маріупольського МУ ГУМВС України в Донецькій області громадянину ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на предмет його дійсності та його використання виходячи із засад побудови правової системи України.

Також, позивач посилається на те, що згідно з відповіді яку ОСОБА_1 отримав після поданої заяви про проведення експертизи його паспорту коли та ким була вклеєна фотографія 45 річного ОСОБА_1 , паспорт громадянина України НОМЕР_1 від 08.04.2000 р. на ім`я ОСОБА_1 не є дійсним та підлягає обов`язковому обміну у зв`язку з його непридатністю до використання.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 клопотання підтримав просив призначити експертизу.

Суд, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши клопотання про проведення експертизи приходить до наступного.

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 103 ЦПК України суд призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; сторонами (стороною) не надані відповідні висновки експертів із цих питань або висновки експертів викликають сумніви щодо їх правильності. У разі необхідності суд може призначити декілька експертиз, додаткову чи повторну експертизу.

Позивач в своєму клопотанні просить суд призначити у справі правову експертизу паспорту позивача, на вирішення якої поставити наступні запитання:

- Чи є дійсним паспорт НОМЕР_1 виданий 08.04.2000 року Іллічівським РВ Маріупольського МУ ГУМВС України в Донецькій області громадянину ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 для укладання цивільно-правових угод, здійснення банківських операцій, оформлення доручень іншим особам для представництва перед третьою особою, як що ні, то з якого моменту?

- Чи відповідає нормам Конституції України, законам та нормативно-правовим актам з відповідної галузі права, використання паспорту НОМЕР_1 виданого 08.04.2000 року Іллічівським РВ Маріупольського МУ ГУМВС України в Донецькій області громадянину ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , для посвідчення особи ОСОБА_1 під час вчинення нотаріальних дій. Якщо ні, то яким саме нормам?

Предметом даного спору є встановлення дійсності довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Барбою Віталіною Олександрівною 06.08.2007 р. під реєстровим номером 2663 сторонами у який є ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , в зв`язку з тим, що у позивача є сумніви щодо можливості підробки паспорту, який було надано нотаріусу.

При цьому, суд бере до уваги те, що підставою вимог позивача заявлено ч.2, 3 ст. 215 ЦК України, відповідно до яких, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Та, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин), та заявлено статті 216, 217 ЦК України, якими встановлені правові наслідки недійсності правочину та можливість визнати правочин часткового недійсним.

Статтею 215 ЦК України, встановлено загальні підстава недійсності правочину.

Крім того, суд звертає увагу на те, що частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України, встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

При цьому, частина четверта ст. 203 ЦК України, на яку не має посилання в ч. 1 ст. 215 ЦК України, вимагає дотримання вчинення правочину у формі, встановленій законом.

Недотримання якої, відповідно до ст.ст. 218-220 ЦК України, є окремою підставою визначення недійсності правочину.

Відповідно до правової позиції, яка викладена в Постанові ВСУ від 6 вересня 2017 року у справі № 6-2424цс16: як роз`яснено у пунктах 4, 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам відповідно до статті 215 ЦК України необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 ЦК України, тощо), та оспорювані якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК України, тощо).

Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом.

Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.

Відповідно до статей 215, 216 ЦК України суди розглядають справи за позовами про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

Частиною другою статті 215 ЦК України передбачено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Таким чином оспорюваний правочин є недійсним в силу визнання його судом, а нікчемний в силу припису закону.

Крім того, при розгляді позовів про встановлення нікчемності правочину із зазначених підстав необхідно враховувати, що ці норми передбачають загальну підставу для нікчемності правочину і застосовуються лише в тому випадку, якщо в ЦК України немає спеціальної підстави (норми) для цього.

Водночас, згідно наданих матеріалів до позовної заяви, а саме копії відповіді начальника Кальміуського районного відділу у місті Маріуполі Головного управління Державної міграційної служби України в Донецькій області ОСОБА_3 паспорт громадянина України НОМЕР_1 від 08.04.2000 р. на ім`я ОСОБА_1 не є дійсним з моменту отримання власником та підлягає обов`язковому обміну у зв`язку з непридатністю до використання.

Відтак, питання дійсності чи недійсності паспорта громадянина України на ім`я ОСОБА_1 не оспорюється.

Разом з тим, позивач в своєму клопотанні просить про призначення експертизи паспорту, проте проведення такої експертизи чинним законодавством не передбачено, оскільки питання пов`язані з порядком видачі, обігу, обміну паспорту і користування ним регулюються спеціальними нормами, а саме положеннями про паспорт громадянина України та про паспорт громадянина України для виїзду за кордон, затверджених Постановою Верховної Ради України від 26 червня 1992 року N 2503-XII.

Зважаючи на викладене, на переконання суду, заявлене представником ОСОБА_1 , обґрунтування необхідності призначити, будь-яким чином не підтвердить чи підтвердить обставини, на які позивач посилається, як на підставу своїх вимог, а лише призведе до затягування строків розгляду справи по суті.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Таким чином, суд доходить висновку про необґрунтованість клопотання ОСОБА_1 про призначення судової експертизи (у порядку ст. 43, 103, 116-117 ЦПК України) та недоцільність її проведення, оскільки саме суд має надати оцінку доказам у їх сукупності.

За таких обставин, суд доходить висновку про відмову у задоволенні клопотання про проведення правової експертизи.

Керуючись ст.ст. 102, 103, 353 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Відмовити у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про призначення правової експертизи.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Ухвала окремо від рішення оскарженню не підлягає. Заперечення на ухвали, що не підлягають оскарженню окремо від рішення суду, включаються до апеляційної скарги на рішення суду.

Суддя Л.М. Чернявська