ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 607/4331/14-цГоловуючий у 1-й інстанції Ромазан В.В.
Провадження № 22-ц/817/1199/19 Доповідач - Дикун С.І.
Категорія - 351000000
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 грудня 2019 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

Головуючого - Дикун С.І.

Суддів - Парандюк Т. С., Храпак Н. М.,

за участю секретаря - Кантицька О.І.

та учасників судового процесу: відповідача ОСОБА_1 та його представника адвоката Гуцалюка А.Р.; представника Тернопільського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального Управління юстиції у Тернопільській області Савчук А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 607/4331/14-ц за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 23 липня 2019 року у справі за поданням старшого державного виконавця Тернопільського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального Управління юстиції у Тернопільській області про тимчасове обмеження ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України без вилучення паспортного документа, постановлену суддею Ромазан В.В., повний текст якої складено 23.07.2019 року, -

ВСТАНОВИВ:

У липні 2019 року старший державний виконавець Тернопільського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області Савчук А.О. (далі - відділу ДВС) звернулася в суд із поданням про тимчасове обмеження боржника ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України без вилучення паспортного документа.

Подання мотивоване тим, що на виконанні у Тернопільському міському відділі державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області знаходиться виконавче провадження № 56803650 з виконання виконавчого листа №607/4331/14ц, виданого 21.10.2014 року Тернопільським міськрайонним судом про стягнення з ОСОБА_1 в користь ТФ ТОУ ПАТ Державний ощадний банк України боргу у розмірі 415425,60 грн.

Постановою державного виконавця від 20.07.2018 року відкрито виконавче провадження та зобов`язано боржника подати декларацію про доходи та майно і попереджено боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.

Також, державним виконавцем винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження.

Згідно з інформаціями, наданих УДАІУМВС України в Тернопільській області, ТОВ МБТІ, ДФС, УПФУ за ОСОБА_1 транспортні засоби, технологічні транспортні засоби, право власності на нерухоме майно не зареєстровано, пенсію не отримує, рахунки в банках та банківських установах відсутні.

Посилаючись на те, що ОСОБА_1 не виконує у повному обсязі рішення суду про стягнення заборгованості, просила тимчасово обмежити ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України без вилучення паспорта громадянина України для виїзду за кордон шляхом заборони перетинати державний кордон України до виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням суду.

Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 23 липня 2019 року подання задоволено.

Тимчасово обмежено ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 , у праві виїзду за межі України, без вилучення паспортного документа до повного виконання згідно виконавчого провадження ВП №56803650 на підставі виконавчого листа №607/4331/14-ц, виданого 21.10.2014 р. Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області про стягнення із ОСОБА_1 в користь ТФ ТОУ ПАТ «Державний ощадний банк України» боргу у розмірі 415 425,60 грн.

Ухвалу направлено підрозділу примусового виконання рішень відділу державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Тернопільській області, адміністрації Державної прикордонної служби України, Управлінню у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб УМВС України в Тернопільській області.

Не погоджуючись із вказаною ухвалою суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій просить ухвалу Тернопільського міськрайонного суду від 23.07.2019 року скасувати, та винести нову, якою відмовити в задоволенні подання старшого державного виконавця про обмеження ОСОБА_1 в праві виїзду за межі України, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

В обгрунтування апеляційної скарги вказує, що відсутні докази направлення йому, особисто, постанов про відкриття виконавчого провадження та накладення арешту на майно, свідомого ухилення ним від виконання зобов`язань за рішенням суду, приховування майна чи недопущення державного виконавця до своєї оселі та огляду майна.

У матеріалах справи є акт державного виконавця від 06.09.2018 року про ніби то вихід за місцем проживання боржника, проте, в ньому наявний лише підпис стягувача, який є зацікавленою особою, а тому це не є доказом перебування сторін виконавчого провадження саме за вказаною адресою.

Зазначає, що з моменту винесення рішення суду на його виконання ним було сплачено 290 725, 16 гривень.

Таким чином, на момент відкриття виконавчого провадження сума боргу складала лише 125 041,84 грн., чого не було враховано державним виконавцем.

Стверджує, що не ухилявся від виконання покладених на нього судовим рішенням обов`язків, а сама по собі наявність судового рішення, яке не виконане боржником, а також вчинення державним виконавцем всіх передбачених законом заходів, без доведення факту ухилення боржника (дія або бездіяльність) від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням суду, не може бути підставою для прийняття рішення про тимчасове обмеження у праві виїзду боржника за межі України.

У відзиві на апеляційну скаргу Тернопільський міський відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін, вказуючи, що проплати, якими арґументована апеляційна скарга, проводились ОСОБА_2 на виконання іншого виконавчого листа №2-5966 від 23.04.2012 року.

У судовому засіданні апеляційного суду ОСОБА_1 та його представник апеляційну скаргу підтримали, посилаючись на доводи скарги, окрім того зазначили, що боржник не ухилявся і не ухиляється від виконання судового рішення, а, навпаки, по мірі можливого проводить сплату. Так, під час його роботи на посаді майстра в ПП Водна техніка протягом 2015-2017 р.р. із його заробітку проводились стягнення бухгалтерією на погашення заборгованості по виконавчому листі від №607/4331/14-ц, виданого 21.10.2014 року, однак органами ДВС таких проплат не враховано, а виконавче провадження знищено. Однак, оскільки ПП Водна техніка на даний час ліквідовано, він не може представити довідки про відповідні перерахування.

Представник відділу ДВС апеляційної скарги не визнала, повідомила, що дійсно виконавче провадження по виконавчому листі від №607/4331/14-ц, яке було закінчене за відсутністю майна та коштів у боржника було знищено, а тому неможливо встановити чи проводились стягнення із заробітку ОСОБА_1 протягом 2015-2017 р.р. на погашення боргу за судовим рішенням, так як будь-які відмітки щодо цього відсутні. А тому ні визнати, ні заперечити обставини часткового погашення ОСОБА_1 боргу за судовим рішенням не може.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, ознайомившись з матеріалами справи, доводами апеляційної скарги в її межах, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, виходячи з наступних підстав.

Задовольняючи подання старшого державного виконавця, суд першої інстанції виходив з того, що боржник ОСОБА_1 ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням.

Колегія суддів з даним висновком суду першої інстанції не погоджується, оскільки він є передчасним.

Згідно вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність і допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно п. 19 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження передбачено, що виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи чи керівника боржника - юридичної особи за межі України до виконання зобов`язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів.

Право громадян України на пересування, в тому числі і залишення території України, закріплено у ст.33 Конституції України. Конституція України передбачає також можливість обмеження наданих громадянинові прав у випадках, що незаборонені законом.

Згідно ст. 2 Протоколу №4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен є вільним залишати будь-яку країну, включаючи свою власну.

Відповідно до п.5 ч.1 ст.6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» громадянинові України, який має паспорт, може бути тимчасово відмовлено у виїзді за кордон, якщо він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням - до виконання зобов`язань.

Відповідно до ч. 3 ст. 441 ЦПК України суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), якщо така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним рішенням, на строк до виконання зобов`язань за рішенням, що виконується у виконавчому провадженні.

Як вбачається з матеріалів справи, постановою старшого державного виконавця Тернопільського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області Савчук А.О. від 20.07.2018 року відкрито виконавче провадження за виконавчим листом №607/4331/14-ц виданого 21.10.2014 року про стягнення з ОСОБА_1 в користь ТФ ТОУ ПАТ Державний ощадний банк України 415425,60 грн.

Постановою старшого державного виконавця від 22.08.2018 року накладено арешт на все майно, належне боржнику ОСОБА_1 (а.с.157).

Згідно із відомостями Відділу обліку і моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання УДМС України в Тернопільській області від 01.10.2018 р. ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Державним виконавцем під час виходу за вказаною адресою встановлено, що там знаходиться гуртожиток. Встановити точне місце проживання боржника неможливо, що підтверджується Актом державного виконавця від 16.01.2019 р. (а.с.159).

Із відповідей реєструючих органів вбачається, що транспортні засоби, технологічні транспортні засоби за боржником не зареєстровані.

Відповідно до Інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна за ОСОБА_1 не зареєстроване право власності на нерухоме майно.

З відповіді TOB «МБТІ» від 08.04.2019 р. №471/07-2 вбачається, що за боржником право власності на нерухоме майно не зареєстровано.

Згідно із даними ДФС, УПФУ боржник доходу та пенсію не отримує, рахунки в банках та банківських установах відсутні.

За змістом п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 30.03.2012 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин " питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України вирішується при виконанні судових рішень, ухвалених зокрема, за позовами, що випливають із кредитних правовідносин, у порядку, передбаченому статтею 11 Закону України "Про виконавче провадження" та статтею 377-1 ЦПК, зокрема, в разі доведення факту ухилення боржника від виконання зобов`язання.

Таким чином, діючим цивільно-процесуальним законодавством України передбачено юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявність факту невиконаних зобов`язань, а за ухилення від їх виконання. У зв`язку з цим з метою всебічного і повного з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин, суду належить з`ясувати, чи дійсно особа свідомо не виконувала належні до виконання зобов`язання в повному обсязі або частково. При цьому, на момент звернення до суду з поданням факт ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням суду, повинен вже відбутися і бути об`єктивно наявним та вбачатися з матеріалів виконавчого провадження.

З матеріалів справи вбачається, що на виконання рішення Тернопільського міськрайонного суду про стягнення з ОСОБА_1 в користь ТФ ТОУ ПАТ Державний ощадний банк України заборгованості за договором відновлювальної кредитної лінії №6 від 10.04.2006 року у сумі 24000євро, що еквівалентно 412113,60 грн. та 3312 грн судового збору та в користь держави 342 грн. ОСОБА_1 періодично вносились платежі на загальну суму 290725,16 грн., що підтверджується квитанціями, а саме:

квитанцією від 28.11.2014 року на суму 934,08 грн.(а.с.186);

квитанцією від 29.01.2015 року на суму 904,93 грн.(а.с.186);

квитанцією від 27.02.2015 року на суму 3000 грн.(а.с.186 зворот);

квитанцією від 31.08.2015 року на суму 1000 грн.(а.с.187);

квитанцією від 27.04.2015 року на суму 5000 грн.(а.с.187 зворот);

квитанцією від 02.04.2015 року на суму 5000 грн.(а.с.188);

квитанцією від 25.10.2015 року на суму 1000 грн.(а.с.188);

квитанцією від 17.09.2016 року на суму 10000 грн.(а.с.189);

квитанцією від 27.07.2016 року на суму 30000 грн.(а.с.189 зворот).

Після реалізації предмету іпотеки, на погашення заборгованості ОСОБА_1 ДВС 01.02.2018 року було перераховано стягувачу ПАТ Державний ощадний банк України 233 886,15 грн., що підтверджується платіжним дорученням №239 (а.с.190).

Таким чином, боржником проводиться виконання рішення суду у межах наявних у нього коштів, що спростовує доводи державного виконавця про ухилення боржника від його виконання.

Окрім того, ОСОБА_1 у судовому засіданні апеляційного суду ствердив, що під час його роботи на посаді майстра в ПП Водна техніка протягом 2015-2017 р.р. із його заробітку проводились стягнення бухгалтерією на погашення заборгованості по виконавчому листі від №607/4331/14-ц, виданого 21.10.2014 року, однак виконавче провадження знищено. Оскільки ПП Водна техніка на даний час ліквідовано, він не може представити довідки про відповідні перерахування.

Представник відділу ДВС визнала, що дійсно виконавче провадження по виконавчому листі від №607/4331/14-ц, відкрите 06.11.2014 ВП №45368293 (а.с.68), було закінчене за відсутністю майна та коштів у боржника, однак на даний час провадження знищено за строками, а тому неможливо встановити чи проводились стягнення із заробітку ОСОБА_1 протягом 2015-2017 р.р. на погашення боргу за судовим рішенням, так як будь-які відмітки щодо цього відсутні. У зв`язку з цим ні визнати, ні заперечити обставини часткового погашення ОСОБА_1 боргу за судовим рішенням не може.

Згідно ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Наявність виконавчого провадження та судового рішення, яке не повністю виконане боржником, не може свідчити про ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням суду обов`язків.

Відповідно до розділу ХІІІ Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Мін`юсту України від 2 квітня 2012 року № 512/5 та зареєстрованої Мін`юстом України від 2 квітня 2012 року № 489/20802 в поданні державного виконавця про обмеження виїзду боржника за межі України повинно зазначатись, зокрема, і підтвердження факту ухилення боржника від виконання своїх зобов`язань.

Проте, будь-яких доказів, які б давали підстави вважати, що боржник ухиляється від виконання судового рішення державним виконавцем суду не надано.

У рішеннях у справах «Gochev проти Болгарії» від 26.11.2009 ,«Хлюстов проти Росії» від 11.07.2013, «Podbielski і PPU Polpure проти Польщі» від 26.07.2005, «Концевич проти України» від 16.02.2012, «Ignatov проти Болгарії» від 02.07.2009 Європейський суд з прав людини сформулював загальні стандарти щодо права на свободу пересування, зазначивши, що таке обмеження має відповідати одразу трьом критеріям: по-перше, має ґрунтуватися на законі, по-друге, переслідувати одну з легітимних цілей, передбачених у ч. 3 ст. 2 Протоколу №4 до Конвенції, і по-третє, знаходитися в справедливому балансі між правами людини та публічним інтересом (тобто бути пропорційним меті його застосування). При цьому при вирішенні питання про пропорційність обмеження даного права з метою стягнення неоплачених боргів слід пам`ятати, що таке обмеження може бути виправдано лише тоді, коли воно дійсно сприятиме погашенню заборгованості.

Обмеження боржника у праві виїзду за межі України є винятковою мірою забезпечення виконання рішення суду, яка має застосовуватись після здійснення державними виконавцями всіх інших можливих заходів із такого забезпечення.

Таким чином, при постановленні ухвали, судом першої інстанції не було враховано всі обставини справи та не встановлено факту свідомого та умисного ухилення боржника від виконання зобов`язання, покладеного на нього судовим рішенням.

Враховуючи наведене, висновки суду в оскаржуваній ухвалі суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, суд неправильно застосував норми матеріального права, а тому, відповідно до п.п.3,4 ч.1 ст. 376 ЦПК України. ухвала суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні подання відділу ДВС.

Судові витрати у відповідності до ст.141 ЦПК України слід покласти на сторони в межах сум, ними понесених.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 23 липня 2019 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким у задоволенні подання старшого державного виконавця Тернопільського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області Савчук А.О. про тимчасове обмеження боржника ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України без вилучення паспортного документу відмовити.

Судові витрати покласти на сторони в межах сум ними понесених.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та в касаційному порядку оскарженню не підлягає

Повний текст постанови складено 27 грудня 2019 року.

Головуючий Дикун С.І.

Судді: Парандюк Т.С.

Храпак Н.М.