Головуючий у 1-й інстанції Мельник І.Г.
Суддя-доповідач Мироненко І.П.
П О С Т А Н О В А

І м е н е м У к р а ї н и

02 квітня 2019 року Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Мироненко І.П.

суддів: Биліни Т.І., Мальцевої Є.Є.

секретаря Сидельнікової А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Маріуполі апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області, ухвалено 23 листопада 2018 року у м.Маріуполі, у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, треті особи: приватний нотаріус Горлівського міського нотаріального округу Кінощук Марина Аркадіївна, приватний нотаріус Маріупольського міського нотаріального округу Куркчи Георгій Іванович про визнання договору купівлі-продажу недійсним, визнання права власності, скасування державної реєстрації права власності та вселення -

в с т а н о в и в:

У грудні 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, недійсним. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилалася на те, що ІНФОРМАЦІЯ_2 року померла її бабуся ОСОБА_6. Після її смерті відкрилася спадщина у вигляді двокімнатної квартири АДРЕСА_1. 16 вересня 2015 року ОСОБА_6 зробила заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Скоробогатько О.В., згідно якого єдиною спадкоємицею є вона, ОСОБА_3 При оформленні прав на спадщину, їй стало відомо, що вказана квартира була продана на підставі договору купівлі-продажу від 30 червня 2010 року відповідачу у справі ОСОБА_2, а продавцями були її бабуся ОСОБА_6, дідусь ОСОБА_8 та дядя ОСОБА_9 Проте ознайомившись з цим договором, виявила, що підписи у договорі не відповідають підписам її рідних, у зв'язку з чим вона звернулася до поліції з відповідною заявою.

З урахуванням уточнень позовної заяви, просила суд визнати договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, недійсним; визнати право власності за ОСОБА_6, ОСОБА_8 та ОСОБА_10 за кожним по 1/3 частині вказаної квартири; скасувати державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 та вселити ОСОБА_3 до спірної квартири.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 23 листопада 2018 року позовні вимоги задоволені частково. Скасовано державну реєстрацію права власності квартири за адресою: АДРЕСА_1 від 12 липня 2016 року за номером запису про право власності НОМЕР_1 за ОСОБА_2 У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 витрати по сплаті судового збору у розмірі 551 грн. 20 коп.

Задовольняючи частково позовні вимоги щодо скасування державної реєстрації права власності квартири за номером запису про право власності НОМЕР_1 за ОСОБА_2 суд виходив з того, що договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 30 червня 2010 року, який став підставою для проведення державної реєстрації за ОСОБА_2, не укладався.

Щодо відмови у задоволенні позовних вимог в частині вселення ОСОБА_3 до спірної квартири, то суд дійшов висновку, що вони є передчасними.

Відмовляючи у задоволенні заяви ОСОБА_2 про застосування строку позовної давності, суд виходив з того, що ОСОБА_8, ОСОБА_9 та ОСОБА_6 до своєї смерті постійно проживали в спірній квартирі, вона не вибувала з їх користування. Про порушення свого права позивач дізналася після смерті ОСОБА_6 під час оформлення спадкових прав, тобто після ІНФОРМАЦІЯ_2 року та в межах строку позовної давності звернулася до суду.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на неповне з'ясування та недоведеність обставин, що мають значення, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду в повному обсязі та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що ухвала про забезпечення позову постановлена до попереднього слухання згідно ст.130 ЦПК України, але ж окремої заяви про забезпечення доказів від позивача, подано не було. Дане клопотання у судовому засіданні не обговорювалось, що призвело до того, що відповідач не мала можливості заперечувати проти цього з обґрунтованих підстав. Зазначає, позивач має право звернутися до суду тільки стосовно 1/3 частини спірної квартири, що належала ОСОБА_6 (спадкодавець за заповітом), а до інших частин квартири, які належали ОСОБА_9 і ОСОБА_8, відношення не має.

Суд порушив питання щодо сплати судового збору за подання позовної заяви, оскільки при його несплаті відкривати позовне провадження не повинен був. Також позивачем не було сплачено судовий збір за подання клопотань про витребування доказів.

Вказує, що оригіналу оспорюваного договору суду не було надано, а його копія не є належним та допустимим доказом.

Прийняття уточнених позовних вимог, після початку слухання по суті, не відповідає нормам ЦПК України, згідно ч.2 ст.49 (ЦПК України, що діяв на час подачі уточнення), позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання.

Суд порушив процесуальні права відповідача, розглядаючи справу за відсутності останнього з поважних причин.

Ухвала суду від 05 червня 2018 року про виклик і допит в судовому засіданні у якості свідка приватного нотаріуса Горлівського нотаріального округу Кінощук М.А. та витребування у приватного нотаріуса Маріупольського міського нотаріального округу Куркчі Г.І. для огляду в судовому засіданні оригіналів документів щодо проведення державної реєстрації права власності ОСОБА_2 на об'єкт нерухомості квартиру АДРЕСА_1, виконано не було, що ставить під сумнів, те що, дійсно проводився допит нотаріуса слідчим СВ Центрального ВП Маріупольського ВП ГУНП в Донецькій області та дійсність отриманих під час цього допиту свідчень та документів від Кінощук М.А.. Адже судом так і не було встановлене місце перебування на даний час цього нотаріусу. Виникає сумнів яким чином були отримані документи з непідконтрольної території України, оскільки згідно відповіді Мінюсту на запит суду, щодо надання інформації про діяльність нотаріуса Кінощук М.А., архів нотаріуса було залишено у Донецькому державному нотаріальному архіві до закінчення антитерористичної операції.

Судом не взято до уваги свідчення свідків та приватного нотаріуса Маріупольського міського округу Куркчі Г.І. щодо відсутності сумнівів стосовно оскаржуваного договору.

Також вважає незаконним рішення суду про стягнення з неї судових витрат в сумі 551 грн. 20 коп., понесених позивачем, через те, що такою дією суд виходить за межі заявлених вимог.

Учасники справи не скористалися своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направили.

В судовому засіданні апеляційного суду, який проводився в режимі відео конференції з Деснянським районним судом м.Києва, 18 березня 2019 року представник відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_11, підтримала доводи апеляційної скарги в повному обсязі. В судове засідання, призначене на 02 квітня 2019 року, будучи повідомленою про день та час розгляду справи, що підтверджується розпискою, не з'явилась, про причини своєї неявки суд не повідомила, заяв про відкладення розгляду суду не надавала.

Відповідач ОСОБА_2, будучи повідомленою про день та час розгляду справи, в судові засідання апеляційного суду не з'явилась, надавши письмові пояснення щодо обставин укладення спірного договору, просила апеляційну скаргу розглядати без її участі, за участі її представника.

Зокрема, у письмових поясненнях ОСОБА_2 вказувала, що у 1986-1987 роках познайомилася з ОСОБА_12 (батьком позивача), з яким склалися дружні відносини. Останній в свою чергу познайомив її зі своєю сім'єю ОСОБА_8, ОСОБА_9 та ОСОБА_6 Будинок в якому знаходиться квартира ОСОБА_6, знаходиться через дорогу від будинку її батьків. Їх спілкування було постійним, неодноразово ходила до них у гості, їздили на пікніки, підтримували стосунки як з близькими родичами. У 2003 році вона переїхала до м.Горлівки, де її чоловік отримав роботу та службове житло. На початку 2010 року, коли приїхала до своїх батьків, зустріла ОСОБА_6, яка їй повідомила, що вони мають намір продати свою квартиру у зв'язку з переїздом до Білорусії. Враховуючи близькість розташування до будинку її батьків, вона запропонувала купити у них квартиру для своєї дочки, якій на той час виповнилося 15 років. У травні місяці 2010 року ОСОБА_6 повідомила її, що вони підготували документи і готові продати квартиру. Вона не могла приїхати в Маріуполь, оскільки перебувала в лікарні у зв'язку з вагітністю. Через декілька днів ОСОБА_6 телефоном повідомила, що вони знайшли ріелтора, яка їм все оформить, тільки потрібна довідка з місця проживання в Горлівці. ЇЇ чоловік взяв таку довідку. На 30 червня 2010 року була призначена зустріч для укладення договору купівлі-продажу, чоловік їй привіз гроші на покупку квартири. В лікарню до неї приїхала ОСОБА_6 та нотаріус (так вона представилась). На запитання де усі інші, так як квартира належала трьом власникам ОСОБА_8, ОСОБА_9 та ОСОБА_6, їй повідомили, що всі знаходяться біля лікарні, їх не пустили в палату. На договорі вже стояли підписи всіх учасників договору. Тому вона поставивши підпис отримала свій примірник договору купівлі-продажу та ключі від квартири. Вона передала продавцям кошти за квартиру і вони домовились, що як виїдуть, то інші ключі залишать у сусідів. Через деякий час ОСОБА_6 повідомила їй, що вони не можуть виїхати, оскільки ОСОБА_9 вкрав у них гроші, що поки залишаться в квартирі, а як вона знадобиться, то перейдуть до сина ОСОБА_12, який проживав в цьому ж домі на 5-му поверсі в квартирі АДРЕСА_10. Вона не заперечувала, так як на той час квартира їй була не потрібна. У 2015 році у зв'язку з проведенням АТО вони повернулися до міста Маріуполь, де від ОСОБА_6 їй стало відомо, що ОСОБА_8 та ОСОБА_9 померли. Згодом у 2016 році померла і ОСОБА_6 Переглянувши документи вона з'ясувала, що у БТІ не було зареєстровано право власності, у зв'язку з чим звернулась до приватного нотаріуса Маріупольського міського нотаріального округу Куркчі Г.І.

Позивач ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_13 заперечували проти доводів апеляційної скарги, просили рішення суду залишити без змін.

Треті особи приватні нотаріусу Кінощук М.А. та Куркчі Г.І., будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи в судове засідання не з'явились, про причини своєї неявки суд не повідомили.

Виходячи з положень ч.2 ст.372 ЦПК України, колегія суддів визнала неявку осіб, які беруть участь у справі, в судове засідання такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Перевіряючи справу в межах вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд виходить з наступного.

Згідно ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею 657 ЦК України передбачено, що договір купівлі-продажу нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що відповідно до договору купівлі-продажу, посвідченого 30 червня 2010 року приватним нотаріусом Горлівського міського нотаріального округу Кінощук М.А. та зареєстрованого в реєстрі за №487, ОСОБА_8, ОСОБА_9 та ОСОБА_6 продали квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_2 за 169 000 грн.(т.1 а.с. 218-219).

Згідно відомостей реєстру прав власності на нерухоме майно квартира АДРЕСА_1 до укладення спірного договору купівлі-продажу належала на праві власності ОСОБА_8, ОСОБА_9 та ОСОБА_6 по 1/3 частині кожному, на підставі свідоцтва про право власності, виданого 24 лютого 2009 року Управлінням міського майна (т.1 а.с.10-11).

ОСОБА_8 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 року, ОСОБА_9 помер ІНФОРМАЦІЯ_4 року, а ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 року, що підтверджується копіями свідоцтв про смерть серії НОМЕР_2, НОМЕР_3 та НОМЕР_4 (т.1 а.с. 6.7,8).

Статтею 16 ЦК України передбачено, що визнання правочину недійсним є одним з визначених законом способів захисту цивільних прав та інтересів осіб, а загальні вимоги щодо недійсності правочину встановлені ст.215 цього Кодексу.

Так, відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст.203 цього Кодексу.

Згідно з ч.ч. 1-3, 5, 6 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

За положеннями ч.3 ст.215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

На спростування сумнівів щодо законності договору купівлі-продажу, його оригінал для проведення почеркознавчої експертизи мав бути наданий саме відповідачем ОСОБА_2, як особою, яка є заінтересованою у збереженні оригіналу договору з метою захисту прав власника, у випадку їх порушення або невизнання.

Відповідач ОСОБА_2 оригінал договору купівлі-продажу не надала посилаючись на те, що останній був викрадений із спірної квартири. Звинувативши в цьому позивача ОСОБА_3 відповідач звернулася із відповідною заявою до правоохоронних органів.

Відсутність оригіналу договору унеможливлює проведення почеркознавчої експертизи.

Разом з тим, як встановлено судом, продавець ОСОБА_9, знаходячись з 11 травня 2010 року по 01 листопада 2010 року на стаціонарному лікуванні в міській психіатричній лікарні №7 м.Маріуполі, фізично не міг бути присутнім 30 червня 2010 року при підписанні спірного договору купівлі-продажу у приватного нотаріуса Горлівського нотаріального округу Кінощук М.А., тобто у м.Горлівка Донецької області.

Вказані обставини підтверджуються довідкою лікувально-профілактичної установи «Міська психіатрична лікарня №7» від 22 травня 2017 року, згідно якої ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1, перебував на стаціонарному лікуванні у Комунальній лікувально-профілактичній установі «Міська психіатрична лікарня №7» з 11 травня 2010 року по 01 листопада 2010 року і за цей час з лікарні не відлучався (т.1 а.с.77), а також медичною карткою №1240 стаціонарного хворого, оглянутою судом першої інстанції.

Як вбачається з протоколу допиту свідка Кінащук М.А. від 10 червня 2017 року, наданого на запит суду 16 серпня 2018 року Центральним ВП Донецької області з матеріалів кримінального провадження №0002701, остання зазначила, що з травня 1996 року по 01 серпня 2015 року здійснювала приватну нотаріальну діяльність в Горлівському нотаріальному окрузі, у серпні 2015 року нотаріальна діяльність була припинена, а у грудні 2016 року закінчена. Наданий їй для огляду договорі купівлі-продажу є грубою підробкою. Текст договору не відповідає тому, який використовувала вона. Посвідчувальний надпис з грубими помилками: дата цифрами, порушена форма, помилки у розділових знаках, навіть помилка у її прізвищі та ім'ї на печатці, ОСОБА_14 замість ОСОБА_14. Крім того, підпис у договорі несхожий на її підпис. На бланку із зазначеними серією та номером на спірному договорі, був нею посвідчений 30 червня 2010 року зовсім інший договір купівлі-продажу квартири у м.Горлівка. За даними алфавітної книги за період з 01 січня 2010 року по 01 січня 2011 року особи з прізвищем ОСОБА_9 та ОСОБА_2 до неї не зверталися. Зазначила, що у 2009-2010 роках у місті Горлівка була затримана злочинна група, яка змивала тексти договорів та використовувала бланки для виготовлення інших документів. Частина з цієї злочинної групи була засуджена (т.2 а.с. 52-55).

Таким чином, суд першої інстанції правильно встановивши відсутність волевиявлення ОСОБА_9 на вчинення спірного правочину, разом з тим дійшов помилкового висновку про те, що вказаний договір продавцями ОСОБА_8, ОСОБА_9 та ОСОБА_6, з одного боку, та ОСОБА_2, з другого боку, не укладався, оскільки не посвідчувався приватним нотаріусом Горлівського міського нотаріального округу Кінощук М.А. 30 червня 2010 року.

Відповідно до положень ч.1 ст.626 ЦК України та ч.1 ст.638 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Водночас, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч.3 ст.203 ЦК України).

Згідно ст. 639 Цивільного кодексу України, договір вважається укладеним, коли йому надано тієї форми, про яку домовились сторони, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

ЦК України визначає момент укладення сторонами договору, однак не передбачає моменту визнання його не укладеним та навіть способу захисту такого цивільного права, натомість одним із способів захисту порушеного права ЦК України передбачено визнання договору недійсним та застосування правових наслідків його недійсності.

На практиці реалізація позовних вимог про визнання договору неукладеним неможлива, оскільки у постанові пленуму Верховного Cуду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначено, що суди відмовляють у задоволенні позову про визнання договору не укладеним, у зв'язку з відсутністю такого способу захисту прав та інтересів. Водночас, це не виключає можливості сторони, право якої порушене, звернутися до суду з однією з таких вимог: про повернення виконаного за недійсним правочином; витребування майна власником із чужого незаконного володіння; повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні; відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи; повернення в натурі безпідставно набутого майна; відшкодування доходів від безпідставно набутого майна і витрат на його утримання.

Звертаючи увагу на розмежування понять неукладеного, дійсного, недійсного (оспорюваного чи нікчемного) договору, слід зазначити, що недійсним може бути визнаний лише укладений договір, а недодержання сторонами вимог щодо форми правочину чи порядку його укладення не може бути підставою для оспорювання такого правочину в судовому порядку, оскільки в силу закону такий правочин вважатиметься або неукладеним, або нікчемним.

Поряд з цим договір, який за формою і змістом відповідає вимогам закону, а у спірному договорі визначенні істотні умови, він викладений на нотаріальному бланку і посвідчений печаткою нотаріуса, що стало підставою для реєстрації права власності за відповідачем, але встановлено, що одна із сторін його не підписувала, такий договір є вчиненим та пункт 8 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання угод недійсними» про невчинення чи неукладення договору, на який послався суд, не застосовується.

Вказане є підставою для визнання договору недійсним згідно зі ст.ст. 203, 215 ЦК України, у зв'язку з чим позовні вимоги ОСОБА_3 в цій частині підлягають задоволенню.

Визнання судом недійсним договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, на підставі якого була проведена державна реєстрація за ОСОБА_2, є підставою для скасування державної реєстрації права власності вказаної квартири за номером запису про право власності НОМЕР_1.

Проте, зазначення судом першої інстанції підстави для скасування державної реєстрації права власності за ОСОБА_2, як неукладення спірного договору, на правильність вирішення заявлених в цій частині вимог не впливає.

Частиною 1 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ст. 78 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. 79, 80 ЦПК України).

Згідно приписів ст.12, ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81, ч.1 ст.89 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

При цьому відповідно до змісту ст.ст. 81, 89 ЦПК України стандарт доказування передбачає, щоб при оцінці доказів висновки суду перебували поза межами розумних сумнів: вони повинні ґрунтуватися на обставинах, що можуть витікати з співіснування достатньо сильних, чітких і взаємно підтверджуючих висновків або аналогічних неспростовних презумпцій факту (правові висновки Європейського суду з прав людини у рішенні від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства» (Irelandv. the United Kingdom), п. 161, Series А заява № 25).

З огляду на наведене не є слушним посилання апелянта на недопустимість доказів, зокрема, довідки психіатричної лікарні №7 щодо ОСОБА_9; отриманих від СВ Центрального ВП Маріупольського ВП ГУНП в Донецькій області з матеріалів кримінального провадження №0002701 матеріалів, а саме: копії договору купівлі-продажу від 30 червня 2010 року, зареєстрованого в реєстрі за №487 та посвідченого приватним нотаріусом Горлівського нотаріального округу Кінощук М.А.; копії договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_9, який був посвідчений приватним нотаріусом Горлівського нотаріального округу Кінощук М.А.; копію справи №02-33 приватного нотаріуса Горлівського нотаріального округу Кінощук М.А. та протокол допиту нотаріуса Кінощук М.А. у якості свідка, зважаючи лише на те, що вони були витребуванні судом під час судового розгляду.

Будь-яких доказів на спростування встановлених судом обставин, апелянтом надано не було.

Щодо несплати судового збору, то за подання клопотань про витребування доказів (виклик до суду свідків, призначення експертизи, витребування письмових доказів тощо), які розглядаються у попередньому судовому засіданні чи у судовому засіданні, сплата судового збору законом не передбачена.

Аргументи апеляційної скарги щодо незаконності залучення доказів у зв'язку з тим, що суду не відомо джерело їх отримання, оскільки архів нотаріуса Кінощук М.А. було залишено у Донецькому державному нотаріальному архіві до закінчення антитерористичної операції, є безпідставними.

Згідно листа Міністерства юстиції України № 36765/20240-0-32-17/19 від 21 вересня 2017 року нотаріальна діяльність приватного нотаріуса Кінащук М.А. на підставі її заяви була припинена наказом управління юстиції №282а/2 від 25 липня 2016 року. Нотаріальний архів, гербова печатка приватного нотаріуса та гербова печатка приватного нотаріуса як державного реєстратора прав власності на нерухоме майно на даний час знаходяться на відповідальному зберіганні у Кінащук М.А.

Відповідно до п.6 наказу управління юстиції справи нотаріальних документів приватного нотаріуса Горлівського міського нотаріального округу Кінащук М.А. будуть передані до Донецького обласного державного нотаріального архіву після закінчення АТО.

Твердження у апеляційній скарзі проте, що судом безпідставно не прийнято покази свідків є неспроможними. З урахуванням положень ч.3 ст.89 ЦПК України показам свідків ОСОБА_15, ОСОБА_16 та ОСОБА_17 надано відповідну оцінку, що було відображено у мотивувальній частині рішення суду першої інстанції.

Безпідставними є і доводи апеляційної скарги щодо неналежності позивача ОСОБА_18 та її права оспорювати договір купівлі-продажу лише стосовно 1/3 частини спірної квартири.

Згідно ст.ст.15,16 ЦК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (ч.3 ст.215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

ОСОБА_8 (чоловік спадкодавця) та ОСОБА_9 (син спадкодавця) померли ІНФОРМАЦІЯ_3 року та ІНФОРМАЦІЯ_4 року, відповідно. Спадкодавець ОСОБА_6, яка проживала разом з ОСОБА_8 та ОСОБА_9, що сторонами не оспорювалось, є такою, що прийняла спадщину після смерті чоловіка та сина.

Позивач ОСОБА_18 є спадкоємцем за заповітом після смерті ОСОБА_6, про що свідчить заповіт, складений останньою 16 вересня 2015 року та посвідчений приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Скоробогатько О.В., а також довідка приватного нотаріуса Маріупольського міського нотаріального округу Лушкіної О.В. про те, що ОСОБА_18 є спадкоємцем за заповітом на майно померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_6, відносно якої заведена спадкова справа №38/2016.

Доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_2 про наявність спадкоємця за законом ОСОБА_12 (батька позивача), який будучи інвалідом ІІ групи, має обов'язкову частку у спадщині і звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсним, усунення від спадкування та встановлення додаткового строку на прийняття спадщини, наведених висновків не спростовує. Адже на час вирішення даної справи право позивача ОСОБА_3 на спадщину за заповітом не спростовано.

З урахуванням положень ст.141 ЦПК України суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з відповідача понесених позивачем судових витрат по сплаті судового збору у розмірі 551 грн. 20 коп.

Згідно ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на викладене рішення суду в частині відмови у задоволені позову про визнання договору недійсним підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_3 та визнання договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 30 червня 2010 року - недійсним. Підстав для скасування чи змін рішення суду в іншій частині колегією суддів не встановлено, у зв'язку з чим апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає задоволенню частково.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376 ЦПК України,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 23 листопада 2018 року в частині відмови у задоволенні позову про визнання договору купівлі-продажу недійсним скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_18 до ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу недійсним задовольнити.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу від 30 червня 2010 року квартири АДРЕСА_1, загальною площею 43,5 кв.м, жилою площею 28,2 кв.м, укладений між ОСОБА_8, ОСОБА_6, ОСОБА_9 та ОСОБА_2, посвідчений приватним нотаріусом Горлівського міського нотаріального округу Кінощук М.А. за реєстровим № 487 (бланк ВМТ № 404484).

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених ст.389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.

Повний текст судового рішення складено 08 квітня 2019 року.

Головуючий І.П. Мироненко

Судді: Т.І. Биліна

Є.Є. Мальцева