Постанова

Іменем України

06 лютого 2019 року

м. Київ

справа № 766/112/16-ц

провадження № 61-34806св18

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач), Висоцької В. С., Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: Публічне акціонерне товариство «Омега Банк» (раніше «Сведбанк»), Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк», Публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк»,

треті особи: Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на заочне рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 13 квітня 2017 року у складі головуючого-судді Макаренко І. О. та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 21 вересня 2017 року у складі суддів: Прокопчук Н. О., Саліхова В. В., Семенюк Т. А.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Омега Банк» (далі - ПАТ «Омега Банк»), Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк»), Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» (далі - ПАТ «Альфа-Банк») про визнання договорів купівлі-продажу прав вимоги договорами факторингу та визнання правочинів недійсними.

Позовна заява мотивована тим, що 01 листопада 2007 року між ним та акціонерним комерційним банком «ТАС Комерцбанк» (далі - АКТ «ТАС Комерцбанк») був укладений кредитний договір, за умовами якого він отримав кредит в розмірі 47 100 доларів США на умовах визначених договором щодо строку та сплати процентів.

25 травня 2012 року між правонаступником АКБ «ТАС Комерцбанк» - ПАТ «Омега Банк» (раніше «Сведбанк») та ПАТ «Дельта Банк» був укладений договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитними договорами, у тому числі й договору від 01 листопада 2007 року, 15 червня 2012 року ПАТ «Дельта Банк» уклало з ПАТ «Альфа-Банк» договір купівлі-продажу прав вимоги за тими ж кредитними договорами.

Посилаючись на те, що між відповідачами фактично укладено договори факторингу, за яким відступлення права вимоги сплати заборгованості за кредитним договором не відповідає положенням чинного законодавства, яким не передбачено відступлення виконання права вимоги до боржника-фізичної особи, а також на невідповідність вказаних договорів вимогам Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», Положення про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг, затвердженому розпорядженням Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03 квітня 2009 року № 231(у редакції на час укладення кредитного та іпотечного договорів), ОСОБА_4 просив визнати оспорювані правочини договорами факторингу та визнати їх недійсними через невідповідність вимогам чинного законодавства.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Заочним рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 13 квітня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що правочини, укладені між відповідачами, є договорами відступлення прав вимоги, а не договорами факторингу, під час укладення яких було дотримано вимоги цивільного законодавства щодо змісту та форми вчинення правочину, а тому підстави для визнання їх недійсними на підставі положень статей 203, 215 ЦК Українивідсутні.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 21 вересня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, заочне рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 13 квітня 2017 року залишено без змін.

Залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, який всебічно та повно з'ясував дійсні обставини справи, перевірив доводи та заперечення сторін, дослідив надані сторонами докази та ухвалив законне і обґрунтоване рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів

У жовтні 2017 року ОСОБА_4 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить ухвалені у справі судові рішення скасувати і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що заміна кредитора у зобов'язанні, вчинена із порушенням вимог законодавства порушує права позивача й покладає на нього обов'язок боржника виконувати вимоги кредитора, з яким не було укладено жодних договорів. Оспорювані договори купівлі-продажу прав вимоги за своєю правовою природою є договорами факторингу, які укладені із порушенням вимог Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», Положення про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг, затвердженому розпорядженням Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03 квітня 2009 року № 231(у редакції на час укладення кредитного та іпотечного договорів), що є підставою для їх недійсними.

Ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 жовтня 2017 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі.

17 листопада 2017 року ПАТ «Альфа-Банк» подало заперечення на касаційну скаргу ОСОБА_4, у якому просить касаційну скаргу позивача відхилити, а оскаржувані судові рішення, які є законними і обґрунтованими залишити без змін, посилаючись на те, що кредитний договір, укладений із позивачем не містить заборони здійснювати відступлення права вимоги, укладені між відповідачами договори купівлі-продажу прав вимоги по своїй суті є договорами відступлення права вимоги (цесії), договори факторингу між ними не укладалися.

Згідно з пунктом 4 розділу XIIIПерехідних положень ЦПК Україниу редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів»касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

05 червня 2018 року справу № 766/112/16-ц за позовом ОСОБА_4 ПАТ «Омега Банк», ПАТ «Дельта Банк», ПАТ «Альфа-Банк» про визнання договорів купівлі-продажу прав вимоги договорами факторингу та визнання правочинів недійсними передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 02 липня 2018 року задоволено заяву судді Пророка В. В. про самовідвід та передано справу для проведення повторного автоматизованого розподілу, за наслідками якого суддею-доповідачем визначено Кузнєцова В. О.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Фактичні обставини справи встановлені судами

Судами встановлено, що 01 листопада 2007 року між АКБ «ТАС Комерцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Омега Банк» (раніше «Сведбанк») та ОСОБА_4 був укладений кредитний договір, за умовами якого позивач отримав кредит в розмірі 47 100 доларів США та зобов'язався повернути його у строк визначений договором і сплатити проценти за користування кредитними коштами.

25 травня 2012 року між ПАТ «Омега Банк» (раніше «Сведбанк») та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, за умовами якого ПАТ «Омега Банк» було відступлено кредитний портфель ПАТ «Дельта Банк», а останнє зобов'язалося сплатити за нього грошову винагороду. Внаслідок передачі (відступлення) кредитного портфеля за цим договором новий кредитор набув усіх прав вимоги первісного кредитора за кредитним договорами (зокрема і по кредитному договору, укладеному 01 листопада 2007 року з позивачем).

ПАТ «Дельта Банк» відповідно до умов договору купівлі-продажу права вимоги від 15 червня 2012 року відступило право вимоги за кредитним договором від 01 листопада 2007 року ПАТ «Альфа-Банк».

Рішенням Суворовського районного суду м. Херсона від 26 січня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Херсонської області від 30 вересня 2015 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 березня 2016 року, задоволено позов ПАТ «Альфа-Банк» та стягнуто з ОСОБА_4 і ОСОБА_5 в солідарному порядку на користь банку заборгованість за кредитним договором від 01 листопада 2007 року в розмірі 488 660,06 грн.

Мотиви з яких виходить Верховний Суд та застосовані норми права

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК Українипідставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно частини першої статті 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти у розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Згідно з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16 (провадження № 12-97гс18), договір факторингу є правочином, який характеризується тим, що: а) йому притаманний специфічний суб'єктний склад (клієнт - фізична чи юридична особа, яка є суб'єктом підприємницької діяльності, фактор - банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати фінансові, в тому числі факторингові операції, та боржник - набувач послуг чи товарів за первинним договором); б) його предметом може бути лише право грошової вимоги (такої, строк платежу за якою настав, а також майбутньої грошової вимоги); в) метою укладення такого договору є отримання клієнтом фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника; г) за таким договором відступлення права вимоги може відбуватися виключно за плату; д) його ціна визначається розміром винагороди фактора за надання клієнтові відповідної послуги, і цей розмір може встановлюватись у твердій сумі; у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається; у вигляді різниці між номінальною вартістю вимоги, зазначеної у договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю тощо; е) вимоги до форми такого договору визначені у статті 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Правочин, якому не притаманні перелічені ознаки, є не договором факторингу, а правочином з відступлення права вимоги. Порушення вимог до форми, змісту, суб'єктного складу договору факторингу відповідно до статті 203 ЦК Українизумовлює його недійсність.

Таким чином, за договором факторингу фактор передає грошові кошти клієнту, за що отримує право вимоги за грошовим зобов'язанням боржника та плату за надані грошові кошти, а клієнт - отримує грошові кошти, за що передає право вимоги до боржника та сплачує плату за отримані кошти.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що за спірними договорами право вимоги до боржника передано від ПАТ «Омега Банк» (раніше «Сведбанк») до ПАТ «Дельта Банк», а в подальшому до ПАТ «Альфа-Банк» за умови отримання грошової компенсації (винагороди).

Отже, у правовідносинах сторін відсутні елементи договору факторингу, оскільки не встановлено факту фінансування фінансовою установою фізичної особи (клієнта) під відступлення права грошової вимоги, а навпаки, встановлено факт набуття права вимоги до фізичної особи на підставі компенсації частини отриманого від права вимоги.

Згідно з положеннями пункту 1 частини першої статті 512 ЦК Україникредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відповідно до статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Таким чином, висновки судів першої та апеляційної інстанцій про те, що право вимоги за кредитним договором, укладеним із позивачем 01 листопада 2007 року, перейшло до відповідачів на підставі договорів купівлі-продажу права вимоги, які за своєю суттю є договорами відступлення права вимоги (цесії), є такими, що відповідають встановленим обставинам справи та нормам матеріального права.

Крім того, відповідно до пункту 51 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16 (провадження № 12-97гс18), в якій проведено розмежування правочинів, предметом яких є відступлення права вимоги, а саме: правочини з відступлення права вимоги (цесія) та договори факторингу, зазначено, що зі змісту статей 2, 512-518 ЦК Україниможна зробити висновок, що учасниками цесії можуть бути будь-яка фізична або юридична особа.

З урахуванням зазначених норм права та встановлених обставин, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про відсутність передбачених статтями 203, 215 ЦК Українипідстав для визнання недійсними, укладених 25 травня 2012 року та 15 червня 2012 року між відповідачами договорів купівлі-продажу права вимоги, за умовами яких право вимоги за кредитним договором, укладеним із позивачем 01 листопада 2007 року перейшло до ПАТ «Альфа-Банк».

Доводи касаційної скарги ОСОБА_4 про те, що договори купівлі-продажу права вимоги за кредитними договорами мають ознаки договору факторингу й укладені із порушенням вимог чинного законодавства не спростовують висновків судів, та зводяться до переоцінки доказів та незгоди позивача з висновками судів,що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції (стаття 400 ЦПК України).

Інші аргументи касаційної скарги не спростовують правильність висновків судів першої та апеляційної інстанцій та не дають підстав вважати, що судами порушено норми матеріального або процесуального права, та по своїй суті зводяться до тлумачень норм матеріального права.

Отже, висновки судів першої та апеляційної інстанцій відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судами правильно застосовані.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободзобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Заочне рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 13 квітня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 21 вересня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. О. Кузнєцов
В. С. Висоцька
І. М. Фаловська