Головуючий у 1 інстанції Кузнецов Р.В.
Доповідач Агєєв О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 лютого 2019 року Донецький апеляційний суд у складі:

головуючого судді Агєєва О.В.

суддів: Будулуци Н.С., Санікової О.С.

за участю секретаря судового засідання Самойленко Г.В.

розглянувши в відкритому судовому засіданні в приміщенні Донецького апеляційного суду в м.Бахмут цивільну справу №243/10869/17 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 06 лютого 2018 року (суддя Кузнецов Р.В.), ухваленого в приміщенні суду в м. Слов`янськ Донецької області, -

ВСТАНОВИВ:

В грудні 2017 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Словянського міськрайонного суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості. В позові зазначив, що 11 вересня 2016 року між гр. ОСОБА_3, як позикодавцем з одного боку, та ОСОБА_2, позичальником з другого боку, був укладений договір позики грошових коштів, (договір про визнання та погашення заборгованості) № 1 на загальну суму 29600,00 доларів США, що в гривневому еквіваленті станом на 11 вересня 2017 року становив - 771 759,73 грн.

12 вересня 2017 року між ОСОБА_3, як первісним кредитором, з одного боку, та позивачем ОСОБА_1, як новим кредитором з другого боку, укладений договір про заміну кредитора в зобовязанні (відступлення права вимоги), відповідно до умов якого, первісний кредитор у повному обсязі відступив новому кредитору своє право грошової вимоги до боржника ОСОБА_2 Тобто до позивача перейшло право вимоги за договором від 11 вересня 2016 року.

Свої зобовязання за договором, відповідач ОСОБА_2 належним чином не виконував, заборгованість боржником не повернута, у звязку із чим, позивач просив суд ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача на його користь суму боргу в розмірі 771 759,73 грн., штраф в розмірі 217 636,24 грн., відсотки в розмірі 170 703,39 грн., та суму інфляційних витрат в розмірі 62 170,95 грн.

Заочним рішенням Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 06 лютого 2018 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь позивача, заборгованість за договором позики, укладеним 11 вересня 2016 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, в розмірі 771 759 грн. 73 коп., процентів за період з 01 вересня 2016 року по 09 жовтня 2017 року в розмірі 170 703 грн. 39 коп., та неустойку (пеню) за період з 01 січня 2017 року по 09 жовтня 2017 року в розмірі 21 7636 грн. 24 коп., що разом становить 1 160 099, 36 грн., а також судовий збір в розмірі 7 600 грн. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Ухвалою Словянського міськрайонного суду від 01 листопада 2018 року у задоволенні заяви представника відповідача ОСОБА_2 адвоката ОСОБА_4, про перегляд заочного рішення, відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, представником відповідача адвокатом ОСОБА_4М подано апеляційну скаргу, в якій останній просить заочне рішення Словянського міськрайонного суду скасувати та справу направити до іншого суду за встановленою підсудністю. Вважає рішення незаконним, оскільки суд неповно зясував обставини справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, судом порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

В обґрунтування доводів скарги зазначає, що договір між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання та сплату боргу поруку №1 від 11 вересня 2016 року (далі - Договір) укладено на території Чеської Республіки (м. Прага) між фізичними особами, які є громадянами України. Згідно Договору, місцем проживання позичальника (відповідача) є м.Донецьк, просп.Ленінський 21, Україна.

Частиною 1 ст.27 ЦПК України визначено, що позови до фізичної особи предявляються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом.

Відповідно до ст.3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір проживання» від 11.12.2003р. визначено: місце перебування адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік; місце проживання - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає. Реєстрація місця проживання здійснюється тільки за однією адресою. У разі якщо особа проживає у двох і більше місцях, вона здійснює реєстрацію місця проживання за однією з цих адрес за власним вибором. За адресою зареєстрованого місця проживання особою ведеться офіційне листування та вручення офіційної кореспонденції.

Пославшись на матеріали справи, зазначив, що згідно копій паспортів: громадянина України та громадянина України для виїзду за кордон, офіційно зареєстрованим місцем проживання ОСОБА_2 є м.Донецьк, просп.ЛенінськийАДРЕСА_1 (Ленінський район м.Донецька).

З урахуванням зазначеного вказана цивільна справа мала бути розглянута Ленінським районним судом м.Донецька. Однак, з урахуванням того факту, що на цій території проводиться антитерористична операція, і відповідно до розпорядження Голови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02.09.2014р., визначено територіальну підсудність цивільних справ, зокрема Ленінського районного суду м.Донецька за Дзержинським міським судом Донецької області, то позовна заява до ОСОБА_2 мала бути передана на розгляд саме до Дзержинського міського суду.

Крім того зазначив, що договір оренди житла від 01.09.2016 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_5, копія якого міститься в матеріалах справи, за яким остання нібито надає в оренду ОСОБА_2 за плату і на певний строк житловий будинок розташований за адресою: Донецька область, Словянський район, с.Ново-Миколаївка, пров.Квітневий буд.12, його довірителем не укладався та не підписувався. Особа орендодавця відповідачу не відома. На дату укладання даного договору оренди, ОСОБА_2 перебував за межами України, що підтверджується листом Державної прикордонної служби України від 15.11.2018р. ОСОБА_2 зареєстрованим у встановленому законом порядку на території м.Словянська та Словянського району в реєстрі територіальної громади м.Словянська не значиться.

Також відмітив, що згідно інформації, розміщеної на сайті «Судова влада», «Єдиний державний реєстр судових рішень», у жовтні - листопаді 2017 року позивач ОСОБА_1 двічі звертався до Словянського міськрайонного суду Донецької області, однак ухвалами суду від 31.10.2017 року (справа №243/9346/17) та від 17.11.2017 року (справа №243/9962/17) позовні заяви були повернуті на тій підставі, що справа не підсудна цьому суду. У вказаних ухвалах суд чітко послався саме на відсутність даних, що підтверджують місце реєстрації чи перебування відповідача ОСОБА_2 на території, на яку розповсюджується юрисдикція Словянського міськрайонного суду Донецької області, а згідно реєстрації в паспорті громадянина України відповідач зареєстрований у Ленінському районі м.Донецька і інших даних позивачем не надано.

На підставі вищенаведеного вважає, що заочне рішення суду першої інстанції від 06.02.2018 року, яким частково задоволено вимоги позивача є незаконним, оскільки ухвалене з порушенням правил територіальної підсудності.

У своїх запереченнях на апеляційну скаргу представник позивача адвокат ОСОБА_6 зазначив що з доводами, викладеними в апеляційній скарзі не згоден, вважає їх такими, що не відповідають фактичним обставинам справи та нормам чинного законодавства України.

Вважає, що відкриття провадження у справі (ухвала суду від 06.12.2017р.) відбулось за дію ЦПК України в редакції від 18.03.2004р. Справу призначено до розгляду на 15.12.2017р., тобто, станом на 15.12.2017, судом завершено дві стадії судового провадження по справі, саме: відкриття провадження та проведення підготовки. 15.12.2017 було розпочато слухання справи по суті.

На час відкриття провадження, питання повязані з територіальною підсудністю регулювались ст.116 ЦПК України, яка встановлювала, що суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо: до початку розгляду справи по суті задоволено клопотання відповідача, зареєстроване місце проживання або перебування якого раніше не було відоме, про передачу справи за місцем його проживання (перебування);

після відкриття провадження у справі і до початку судового розгляду виявилося, що заяву було прийня то з порушенням правил підсудності.

Забороняється передавати до іншого суду справу, яка розглядається судом, за винятком випадків, встановлених цим Кодексом.

Статею 309 ЦПК (в попередній редакції) було визначено, що підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є:

- порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права, а також розгляд і вирішення справи нсповноважним судом.

Порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Пунктом 2 ч.1 ст.116 ЦПК передбачено обовязок суду передати справу до іншого суду через недодержання правил підсудності у разі якщо таке недодержання правил було виявлено після відкриття провадження у справі, однак до початку судового розгляду.

Якщо непідсудність справи суду зясується після початку розгляду справи по суті, то справа не може бути передана до іншого суду.

Зазначив, що попередня редакція кодексу (ст.ст.205, 207 ЦПК) містила вичерпний перелік підстав для закриття провадження у справі та залишення заяви без розгляду, де відсутня така підстава, як непідсудність справи суду. Таким чином суд зобов'язаний був розглянути справу і винести рішення.

Крім того, відповідачем не надано доказів на підтвердження неправильного вирішення справи по суті через нібито порушення правил територіальної підсудності.

Доводи відповідача про те, що він несвоєчасно дізнався про слухання справи судом першої інстанції, вважає такими, що не відповідають дійсності, оскільки з тверджень останнього це відбулось у вересні 2018 року через реєстр судових рішень. Даний довід викликає сумнів, т.я. пошук на сайті судової влади в розділі «реєстр судових рішень» надає можливість пошуку справ за прізвищем сторін у справі, за судом, за періодом і т.д.. Відповідачем не надано доказів, що він не здійснював пошук в реєстрі судових рішень раніше - в 2016, 2017 роках.

Також послався на п.45 Постанови Пленуму ВССУ від 01.03.2013 №3 «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ», яким розяснено, що відповідно до частини четвертої статті 116 ЦПК, забороняється передавати до іншого суду справу, яка розглядається судом, незалежно від зміни обставин, що впливають на визначення підсудності справи, крім випадків, установлених частиною першою цієї статті.

При цьому, вирішення питання про передачу справи на розгляд іншому суду на підставі пункту 1 частини першої статті 116 ЦПК залежить від обґрунтованості клопотання відповідача.

Якщо після відкриття провадження у справі та до початку судового розгляду (розгляду справи по суті - стаття 173 ЦПК) виявиться, що заяву було прийнято з порушенням правил підсудності, суд передає справу на розгляд належному суду, незалежно від волевиявлення сторін (пункт 2 частини першої статті 116 ЦПК).

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 116 ЦПК, якщо після відкриття провадження у справі та до початку судового розгляду виявилося, що заяву було прийня то з порушенням правил підсудності, суд не має права розглядати справу і зобов'язаний передати її на розгляд до суду, якому вона підсудна за законом, оскільки ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до підсудності якого вона віднесена процесуальним законом.

Новою редакцією ЦПК України (що діє з 15.12.2017р.), а саме ст.31 передбачено, що суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо:

1) справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду;

2) після задоволення відводів (самовідводів) чи з інших підстав неможливо утворити новий склад суду для розгляду справи;

3) ліквідовано або з визначених законом підстав припинено роботу суду, який розглядав справу.

Справа, прийнята судом до свого провадження з додержанням правил підсудності, повинна бути ним розглянута і в тому випадку, коли в процесі розгляду справи вона стала підсудною іншому суду, за винятком випадків, коли внаслідок змін у складі відповідачів справа належить до виключної підсудності іншого суду.

Передача справи на розгляд іншого суду за встановленою цим Кодексом підсудністю з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої цієї статті, здійснюється на підставі ухвали суду не пізніше п'яти днів після закінчення строку на її оскарження, а в разі подання скарги - не пізніше п'яти днів після залишення її без задоволення.

Крім того, розділом ХIIІ Перехідних положень діючого ЦПК України, не передбачено починати заново розгляд справи, яка вже розпочата слуханням.

В запереченнях представник позивача також зазначив, що порушень територіальної юрисдикціє взагалі не відбулось, і судом першої інстанції цілком законно відкрито провадження по справі, оскільки ст.109 ЦПК (в діючий на час відкриття провадження редакції) було передбачено, що позови до фізичної особи пред'являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її перебування.

Пунктами 9, 10, 14 ст.110 ЦПК передбачалось, що позови до відповідача, місце реєстрації проживання або перебування якого невідоме, пред'являються за місцезнаходженням майна відповідача чи за останнім відомим зареєстрованим його місцем проживання або перебування чи постійного його заняття (роботи). Позови до відповідача, який не має в Україні місця проживання чи перебування, можуть пред'являтися за місцезнаходженням його майна або за останнім відомим зареєстрованим місцем його проживання чи перебування в Україні.

Позивач має право на вибір між кількома судами, яким згідно з цією статтею підсудна справа, за винятком виключної підсудності, встановленої ст.114 цього Кодексу.

Згідно з Цивільним кодексом України, а саме ст.29, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа може мати кілька місць проживании.

Відповідно до Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», будь-якій фізичній особі надано право мати декілька місць проживання і їх кількість не обмежена.

Відповідачем не надано доказів його тверджень, що він не проживає на території України, а нібито проживає на території Чеської Республіки. Перед подачею позовної заяви, позивачем було з'ясовано, що за домашню адресу в м.Донецьку ОСОБА_2 не мешкає.

Це підтверджується не можливістю його (відповідача) повідомлення про укладення договору про відступлення права вимоги за місцем реєстрації за допомогою відправлення поштовою службою «Г'лобал пошт» (відправлення № 70087521), згідно даних якої за адресою реєстрації ОСОБА_2 не проживає.

Спроби зясувати чи переміщується боржник з території тимчасово неконтрольованої (м. Донецьк) на територію України, на адресу Державної прикордонної служби Східному регіону направлявся адвокатський запит про надання цієї інформації, але отримано відповідь про відмову в наданні даної інформації.

Аналогічні відповіді отримано на запит до Державної прикордонної служби, та Посольства Чеської Республіки.

Тобто позивачем було здійснено всі можливі спроби встановлення місця перебування або проживання відповідача.

ОСОБА_2 на час укладення договору особисто було надано первісному кредитору копію договору оренди житла в с.Ново-Миколаївка, Словянського району Донецької області, де він нібито зареєстрований як тимчасово переміщена особа. Позивач при зверненні з позовною заявою до Слов'янського міськрайонпого суду, вказує саме цю адресу останнім місцем перебування ОСОБА_2 на території України, а враховуючи що всі спроби встановити інше місце проживання чи перебування боржника (крім наданої ним самим інформації) не дали результатів, вважає що позов подано до належного суду.

Заперечення відповідача з приводу того, що він не укладав договір оренди житла і особа орендодавця йому не відома, лише підтверджують намагання останнього уникнути відповідальності зі сплати боргу.

Той факт, що при зверненні до суду з заявою про скасування заочного рішення, відповідач також не зазначає своєї адреси місця мешкання та контактного номеру телефону, вказує, що він ніби то мешкає в Чеській Республіці, свідчить про затягування ним процесу з метою не виконання боргових зобов'язань.

Також вважає, що доводи апеляційної скарги про відсутність відповідача ОСОБА_2 на території України в період часу з 2014 по 2017 рік, що підтверджується інформацією про перетинання ним державного кордону України, є хибними, оскільки ця інформація від всіх можливих пунктів перетину кордону України відсутня.

Зазначає, що існує різні способи та місця перетнути кордон України, а саме: літаками через інші аеропорти, ніж аеропорт Бориспіль (Жуляни, Харків, Львів та інші), автомобільним транспортом чи автобусом через будь-які пункти пропуску, залізничним або морським транспортом, навіть через тимчасово неконтрольовану територію. Тому просить дану інформацію виключити з числа доказів та розглядати справу на підставі інших доказів.

Крім того, стверджує, що позивач та відповідач у вказаний період зустрічались в м.Київі в присутності інших осіб, що спростовує хибні доводи відповідача.

Таким чином, заперечення відповідача проти рішення суду вважає безпідставними та не доведеними, та вони не впливають на правильність судового рішення.

В судовому засіданні апеляційного суду, що проводилось в режимі відеоконференції з Київським апеляційним судом, представник відповідача адвокат ОСОБА_4, підтримала доводи апеляційної скарги, просила її задовольнити.

Представник позивача адвокат ОСОБА_6 в судовому засіданні апеляційного суду заперечував проти апеляційної скарги, просив залишити заочне рішення суду першої інстанції без змін.

Відповідач ОСОБА_2 та позивач ОСОБА_1 в судове засідання не зявились, були належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи шляхом розміщення відповідного повідомлення на веб-порталі судової влади.

Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутності учасників справи, які не з'явились в судове засідання, за участі їх представників, оскільки, відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

За приписами ч.ч.1-4 ст.367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як встановлено судом першої інстанції, 11 вересня 2016 року між гр. ОСОБА_3, як позикодавцем з одного боку, та ОСОБА_2, позичальником, з другого боку, був укладений договір позики грошових коштів (договір про визнання та погашення заборгованості) №1 (а.с.11-15 т.1).

Вказаним договором передбачено, що позикодавець надав 01 вересня 2015 року позичальнику позику на суму 29 600 доларів США. Позичальник прийняв на себе зобов'язання, надану позику у сумі 29 600 доларів США, повернути позикодавцю в строк до дати 31 грудня 2016 року.

Позикодавець та позичальник дійшли згоди щодо відсотків із вказаної позики, а саме:

а) якщо позика в повному обсязі буде повернута позичальником позикодавцю до 31 грудня 2016 року, то відсотки за користування грошима нараховані не будуть;

б) якщо позика в повному обсязі не буде повернута позичальником позикодавцю до 31 грудня 2016 року, то позичальник буде зобов'язаний сплатити позикодавцю відсоток від позики у розмірі 20% річних за період з 01 вересня 2016 року до дати повного повернення позики.

Позичальник, підписуючи даний договір, визнав свій борг перед позикодавцем, що полягає у його зобов'язанні повернути позикодавцю позику та сплатити позикодавцю відсоток від позики у відповідності до статті 1, пункт 1-3 даного Договору.

Якщо позичальник прострочить виплату позики у розмірі 29 600 доларів США в строк до 31 грудня 2016 року, він повинен сплатити позикодавцю договірний штраф у розмірі 0,1% від суми заборгованості за кожний день прострочення.

Згода щодо договірного штрафу не впливає на право позикодавця отримати відшкодування шкоди, спричиненої простроченням повернення позики у повному розмірі позичальником.

12 вересня 2017 року між ОСОБА_3, як первісним кредитором, з одного боку, та позивачем ОСОБА_1, як новим кредитором з другого боку, був укладений договір про заміну кредитора в зобовязанні (відступлення права вимоги), відповідно до умов якого, первісний кредитор у повному обсязі відступив новому кредитору своє право грошової вимоги до боржника ОСОБА_2 за договором позики (договір про визнання та погашення заборгованості) № 1 укладеним 11 вересня 2016 року (а.с.7-9 т.1).

12 вересня 2017 року ОСОБА_3 на адресу відповідача ОСОБА_2 було направлено повідомлення про укладення вказаного договору про заміну кредитора в зобовязанні (відступлення права вимоги), згідно із яким первісний кредитор у повному обсязі відступив своє право грошової вимоги до ОСОБА_2 позивачеві ОСОБА_1 (а.с.10 т.1).

До теперішнього часу зобовязання за договором позики грошових коштів, (договір про визнання та погашення заборгованості) № 1 боржником не виконані, сума заборгованості не повернута.

Ухвалюючи заочне рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з доведеності позовних вимог. При цьому суд послався на норми статей 15, 16, 512, 514, 536, 625, 631, 1046-1050 ЦК України.

Відповідачем не оскаржуються висновки по суті позовних вимог. Єдиним доводом апеляційної скарги є розгляд справи з порушенням правил підсудності.

Розглядаючи даний довід колегія суддів апеляційного суду виходить з наступного.

Законом України від 03.10.2017р. «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» прийнято нову редакцію Цивільного процесуального кодексу України, яка діє з 15.12.2017р.

Згідно ч.3 ст.2 ЦПК України (в редакції, яка діяла до 15.12.2017р.) провадження в цивільних правах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Аналогічна норма закріплена в ч.3 ст.3 ЦПК України в редакції кодексу, що діє з 15.12.2017р.

Таким чином, питання підсудності вирішується на момент пред'явлення позову. Наслідки порушення правил підсудності залежать від стадії, на якій вони виявлені.

Відповідно до ч.1 ст.27 ЦПК в діючій редакції, позови до фізичної особи пред'являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом.

Відповідно до ч.1 ст.109 ЦПК України (в редакції що діяла на час звернення позивача до суду), позови до фізичної особи пред'являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її перебування.

Згідно до п.п.9, 10, 14 ст.110 попередньої редакції ЦПК України:

- позови до відповідача, місце реєстрації проживання або перебування якого невідоме, пред'являються за місцезнаходженням майна відповідача чи за останнім відомим зареєстрованим його місцем проживання або перебування чи постійного його заняття (роботи);

- позови до відповідача, який не має в Україні місця проживання чи перебування, можуть пред'являтися за місцезнаходженням його майна або за останнім відомим зареєстрованим місцем його проживання чи перебування в Україні;

- позивач має право на вибір між кількома судами, яким згідно з цією статтею підсудна справа, за винятком виключної підсудності, встановленої статтею 114 цього Кодексу.

Відповідно до п.9 Розділу XIII Перехідних положень ЦПК України, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Частиною 3 ст.12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За частинами 1, 5 та 6 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За статтею 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Згідно ст.80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Як вбачається з матеріалів справи, а саме з тексту позовної заяви, позивач в позові зазначив як місце реєстрації відповідача (м.Донецьк просп.Ленінський, буд21 кв.45) так і місце його перебування (проживання) (с.Ново-Миколаївка, Словянського району, пров.Квітневий 12).

На підтвердження місця реєстрації ОСОБА_2, позивачем надано копію паспорта відповідача з зазначенням місця реєстрації останнього (а.с.20-23 т.1).

При цьому позивач обґрунтував подачу позову саме до Словянського міськрайонного суду, надавши копію договору оренди житла від 01.09.2016р., укладеного між відповідачем ОСОБА_2 та гр.ОСОБА_5 (а.с.65 т.1).

Згідно даного договору орендодавець передав орендареві для користування у якості житла будинок за адресою с.Ново-Миколаївка, Словянського району, пров.Квітневий 12, для проживання строком на два роки одинадцять місяців.

Також на підтвердження відсутності відповідача за місцем реєстрації, позивач подав до суду копію повідомлення поштового відправлення №70087521 поштової служби «Global Post», яка надає послуги з доставки кореспонденції в тому числі і на території Донецької області, яка не контролюється державною владою України, згідно якого за адресою реєстрації відповідача (м.Донецьк), кореспонденцію ним 20.09.17р. не отримано (а.с.190 т.1)

На підтвердження пошуку місця перебування відповідача, представником позивача надано копії відповідей: завідуючого консульським відділом посольства Чеської Республіки в Україні від 02.10.2017р. (а.с.191 т.1), начальника головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби від 03.10.2017р. (а.с.193, 194 т.1), про неможливість надати відповідь на адвокатські запити представника позивача про підтвердження перебування відповідача у Чеській Республіці та про перетинання відповідачем державного кордону України в період з 2015 року по теперішній час відповідно.

Таким чином колегія суддів приходить до висновку, що на час відкриття провадження та розгляду справи у суду першої інстанції не було підстав для повернення позовної заяви через порушення територіальної підсудності.

Доводи апеляційної скарги про знаходження відповідача на час укладання договору оренди житла 01.09.2016р. за межами України з посиланням на відповідь Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України від 23.08.2018р. колегія суддів не приймає, оскільки з тексту даної відповіді не можливо зробити висновок, що відповідач знаходився за межами території України. Остання містить інформацію лише про те, що відповідач ОСОБА_2 в період з 01.08.2016р. по 30.09.2016р. не перетинав державний кордон (а.с.155 т.1).

Щодо посилань представника відповідача на додану до апеляційної скарги відповідь Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України від 08.11.2018р., слід зазначити, що дана відповідь містить дані щодо перетинання ОСОБА_2 кордону України авіаційним транспортом та не дає відповіді на заперечення представника позивача щодо перетину кордону через інші пункти пропуску (а.с.26 т.2).

Також в суді не спростовано доводи представника позивача про те, що підписання договору оренди житла відповідачем могло відбутись будь де і не лише на території України, а також що цей договір надано кредиторові при виникненні договірних відносин безпосередньо відповідачем по справі.

Таким чином, посилання відповідача на те, що ним не укладався з ОСОБА_5 договір оренди житла і ця особа йому не знайома, представником відповідача не доведена в судовому засіданні з наданням належних та допустимих доказів.

Крім того, представник відповідача в судовому засіданні пояснив, що ОСОБА_2 за місцем своєї реєстрації (м.Донецьк) з 2014 року не перебуває, фактично знаходиться в Україні, на підконтрольній органам державної влади території, але точна адреса місця його проживання (перебування) йому не відома, договір про надання правових послуг укладався між ними в м.Київі і в подальшому спілкування відбувається за допомогою мобільного звязку.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач не зазначає в процесуальних документах свого фактичного місця мешкання і засобів звязку.

Згідно вимог ч.1 ст.44 ЦПК України в діючий редакції, учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами, зловживання процесуальними правами не допускається.

Крім того, статтею 131 ЦПК України передбачено, що учасники судового процесу зобовязані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи.

У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів звязку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

Якщо учасник судового процесу повідомляє суду номери телефонів і факсів, адресу електронної пошти або іншу аналогічну інформацію, він повинен поінформувати суд про їх зміну під час розгляду справи.

Положення частини першої цієї статті застосовуються також у разі відсутності заяви про зміну номерів телефонів і факсів, адреси електронної пошти, які учасник судового процесу повідомив суду.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач ОСОБА_2 не виконує даних вимог Закону, оскільки останній будь-якими засобами не повідомляв суд не тільки про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи, а і про наявні засоби звязку з ним.

Враховуючи наведені фактичні обставини, вимоги процесуального Закону, на переконання колегії суддів, відповідач використовує процесуальні права за для уникнення цивільно-правової відповідальності зі сплати суми боргу, що виникла перед позивачем за судовим рішенням.

Посилання представника відповідача, що Словянським міськрайонним судом у 2017 році двічі (ухвалами від 31.10.2017 року по справі №243/9346/17, та від 17.11.2017 року по справі №243/9962/17) позовні заяви ОСОБА_1 були повернуті саме через те, що справа не підсудна цьому суду також не впливають на правильність рішення суду першої інстанції, оскільки з тексту зазначених судових рішень вбачається, що суд посилався на відсутність даних які підтверджують місце реєстрації чи перебування відповідача ОСОБА_2 на території, на яку розповсюджується юрисдикція Словянського міськрайонного суду.

Повернення позову з даних підстав не позбавляло позивача законного права знов звернутись до даного суду з наданням доказів на підтвердження місця проживання (перебування) відповідача, саме за територіальною юрисдикцією даного місцевого суду. А не звернення останнього до Дзержинського міського суду, після повернення позовної заяви, свідчить лише про бажання виконати вимоги процесуального закону.

Крім того слід зазначити, що відсутність реєстрація місця проживання відповідача за адресою: с.Ново-Миколаївка, Словянського району, пров.Квітневий 12, також не свідчить про його не проживання або не перебування за даною адресою, оскільки реєстрація здійснюється особою добровільно.

Таким чином, аргументи апеляційної скарги та зміст оскаржуваного судового рішення не дають підстав для висновку про порушення судом норм процесуального права, які тягнуть скасування рішення суду першої інстанції, що в свою чергу згідно ст.375 ЦПК України, є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382, 383 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Заочне рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 06 лютого 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до Верховного ОСОБА_3.

Головуючий О.В. Агєєв

Судді: М.С. Будулуца

ОСОБА_7