ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 лютого 2019 року м. Чернівці

справа № 727/14197/18

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Перепелюк І. Б.

суддів: Кулянди М.І., Литвинюк І.М.

секретар Скрипка С.В.

розглянувши апеляційну скаргу керівника Чернівецької місцевої прокуратури в інтересах Департаменту праці та соціального захисту населення Чернівецької міської ради на ухвалу Шевченківського районного суду м.Чернівців від 11 січня 2019 року в цивільній справі за позовом керівника Чернівецької місцевої прокуратури в інтересах Департаменту праці та соціального захисту населення Чернівецької міської ради до ОСОБА_1 про стягнення з платника аліментів суми сплаченої тимчасової державної допомоги дітям

встановив :

Керівник Чернівецької місцевої прокуратури в інтересах Департаменту праці та соціального захисту населення Чернівецької міської ради звернувся в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення з платника аліментів суми сплаченої тимчасової державної допомоги дітям.

Ухвалою Шевченківського районного суду м.Чернівців від 11 січня 2019 року позовну заяву на підставі п.4 ч.4 с.185 ЦПК України повернуто позивачу.

В апеляційній скарзі керівник Чернівецької місцевої прокуратури в інтересах Департаменту праці та соціального захисту населення Чернівецької міської ради просить скасувати ухвалу Шевченківського районного суду м.Чернівців від 11 січня 2019 року посилаючись на необґрунтованість ухвали суду, порушення норм процесуального права. У обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що підставою звернення до суду в інтересах держави в особі Департаменту праці та соціального захисту населення Чернівецької

Провадження 22ц-/822/272/19 Головуючий у 1 інстанції Літвінова О.Г.

Доповідач Перепелюк І.Б.

міської ради стало встановлення прокурором наявності підстав для представництва інтересів держави у відповідності до вимог ст.23 Закону України «Про прокуратуру» внаслідок опрацювання отриманої на запит з департаменту інформації з копіями матеріалів з особової справи ОСОБА_2, як отримувача тимчасової державної допомоги дітям, батьки яких ухиляються від сплати аліментів, якій припинено виплату вказаної допомоги у зв'язку із сплатою батьком дитини ОСОБА_1 аліментів.

Посилається на те, що підставою для звернення прокурора до суду з позовною заявою, стала бездіяльність Департаменту праці та соціального захисту населення Чернівецької міської ради, як органу уповноваженого державою на здійснення відповідних функцій у спірних правовідносинах, яким не зважаючи на наявність даних про порушення інтересів держави, заходи щодо їх усунення не вживались, кошти до бюджету не повертались. Зазначеного суд першої інстанції не врахував.

Відповідно до ч.2 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37- 40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції, вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.

Постановляючи ухвалу про повернення позовної заяви, суд першої інстанції, керуючись п.4 ч.4 ст.185 ЦПК України, виходив з того, що відсутні підстави для звернення прокурора до суду в інтересах держави або звернення до суду особи, якій законом надано право звертатись до суду в інтересах іншої особи.

Суд першої інстанції посилався на те, що не доведено необхідності захисту інтересів держави саме прокурором, а також не обґрунтовано підстави звернення до суду, зокрема, з позовною заявою в інтересах держави в особі Державної Департаменту праці та соціального захисту населення Чернівецької міської ради, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також не надано належних доказів, які б підтверджували встановлення прокурором наявності підстав для представництва у відповідності до статті 23 Закону України "Про прокуратуру".

Крім цього, суд першої інстанції зазначив, що прокурором не надано суду належних доказів, які б свідчили про застосування ним заходів до службових осіб Департаменту праці та соціального захисту населення Чернівецької міської ради щодо бездіяльності, або неналежним чином здійснення владних повноважень щодо захисту інтересів держави, шляхом звернення до суду з позовом про відшкодування шкоди, заподіяної ОСОБА_1

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, підставою для звернення прокурора до суду з позовною заявою, стала бездіяльність Департаменту праці та соціального захисту населення Чернівецької міської ради, як органу уповноваженого державою на здійснення відповідних функцій у спірних провідносинах, яким не зважаючи на наявність даних про порушення інтересів держави у зв'язку із не стягненням за наявності підстав з платника аліментів ОСОБА_1 сум виплаченої за рахунок бюджетних коштів тимчасової державної допомоги на утримання його дитини, заходи щодо їх усунення не вживались, кошти до бюджету не повертались.

Згідно ч.4 ст.56 ЦПК України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Відповідно до п. 3 ч. 1 статті 131-1 Конституції України, в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Прокурор може представляти інтереси держави в суді у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією із засад правосуддя.

Положення п. 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України відсилає до спеціального закону, яким мають бути визначені виключні випадки та порядок представництва прокурором інтересів держави в суді. Таким законом є Закон України "Про прокуратуру".

Відповідно до ч.3 ст. 23 цього Закону, прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.

Отже, виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї норми є поняття "інтерес держави".

У Рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) від 08.04.1999 № 3-рп/99 Конституційний Суд України, з'ясовуючи поняття "інтереси держави" висловив позицію про те, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб'єктів права власності та господарювання тощо (п. 3 мотивувальної частини).

З урахуванням того, що "інтереси держави" є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Таким чином, "інтереси держави" охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному конкретному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація "інтересів держави", особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно (аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 25.04.2018 зі справи № 806/1000/17).

Аналіз ч.3 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" дає підстави стверджувати, що прокурор може представляти інтереси держави в суді у випадках:

- якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження;

- у разі відсутності такого органу.

Суд першої інстанції правильно звернув увагу на ці положення закону, зазначивши наступне. Перший "виключний випадок" передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий - відсутність такого органу. Однак підстави представництва інтересів держави прокуратурою у цих двох випадках істотно відрізняються.

У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб'єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює неналежно. "Не здійснення захисту" виявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб'єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається. "Здійснення захисту неналежним чином" виявляється в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною. "Неналежність" захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який серед іншого включає досудове з'ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.

Так, захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб'єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб'єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб'єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду.

Прокурор не може вважатися альтернативним суб'єктом звернення до суду і замінювати належного суб'єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави. Така правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 20.09.2018 по справі № 924/1237/17.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини сторонами судового розгляду є позивач і відповідач, які мають рівні права, включаючи право на юридичну допомогу. Підтримка прокуратурою однієї зі сторін може бути виправдана за певних умов, наприклад, з метою захисту вразливих осіб, які вважаються не здатними захистити свої інтереси самостійно, або в разі, якщо правопорушення зачіпає велику кількість людей, або якщо вимагають захисту реальні державні інтереси або майно (KOROLEV v. RUSSIA (no. 2), № 5447/03, § 33, ЄСПЛ, від 01 квітня 2010 року; MENCHINSKAYA v. RUSSIA, № 42454/02, § 35, ЄСПЛ, від 15 січня 2009 року).

Суд першої інстанції правильно зазначив, що Департамент праці та соціального захисту населення наділений правом звертатися до суду та здійснювати інші функції і повноваження у спосіб, передбачений Конституцією і законами України. Крім того, прокурором не надано належних доказів, які б свідчили про застосування ним заходів до службових осіб Департаменту праці та соціального захисту населення Чернівецької міської ради щодо бездіяльності, або неналежним чином здійснення владних повноважень щодо захисту інтересів держави.

Враховуючи зазначені обставини, ухвала суду першої інстанції є законною та обґрунтованою, підстав для її скасування не вбачається. За таких обставин, відповідно до ст.375 ЦПК України, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 384 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу керівника Чернівецької місцевої прокуратури в інтересах Департаменту праці та соціального захисту населення Чернівецької міської ради залишити без задоволення.

Ухвалу Шевченківського районного суду м.Чернівців від 11 січня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий І.Б. Перепелюк

Судді М.І. Кулянда

І.М. Литвинюк