Постанова

Іменем України

23 січня 2019 року

м. Київ

справа № 346/4831/17

провадження № 61-48263св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Хопти С. Ф.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на постанову Апеляційного суду Івано-Франківської області у складі колегії суддів: Матківського Р. Й., Василишин Л. В., Максюти І. О., від 07 листопада 2018 року,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2017 року ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_5 про вселення.

Позовна заява мотивована тим, що з 1999 року він зареєстрований та проживає у АДРЕСА_1, власником якої з 2015 року є його матір - ОСОБА_5 Зазначав, що у вересні 2017 року відповідач замінила замок вхідних дверей та не пускає його до спірної квартири, чим перешкоджає йому користуватись вказаним житлом, тому просив вселити його у вказану квартиру.

ОСОБА_5 звернулась до суду із зустрічним позовом, в якому, посилаючись на те, що відносини між нею та сином погіршилися, останній постійно вчиняє конфлікти, просила виселити ОСОБА_4 зі спірної квартири без надання іншого житлового приміщення, шляхом зняття його з реєстрації місця проживання.

Рішенням Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 10 серпня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_4 та зустрічного позову ОСОБА_5 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовів, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_4 не довів, що його право на проживання у спірний квартирі порушено, а ОСОБА_5 не довела систематичне порушення правил співжиття її сином.

Постановою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 07 листопада 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено, рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_4 скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення. Позов ОСОБА_4 задоволено та вселено його у квартиру АДРЕСА_1

Задовольняючи позов ОСОБА_4 про вселення, суд апеляційної інстанції виходив із того, що відповідач чинить позивачу перешкоди у користуванні квартирою, у зв'язку з чим позивач позбавлений можливості користуватись квартирою, в якій зареєстровано його місце проживання.

У грудні 2018 року ОСОБА_5 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати постанову апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції неправильно застосував положення статті 405 ЦК України та статті 156 ЖК Української РСР. При цьому не врахував, що ОСОБА_4 не має право користування спірною квартирою, оскільки він був зареєстрований у спірній квартирі без згоди власника квартири, яким на час реєстрації був ОСОБА_6

Ухвалою Верховного Суду від 22 грудня 2018 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

У справі, що переглядається, установлено, що ОСОБА_4 з 1976 року постійно проживав зі своїм батьком у квартирі АДРЕСА_1, у період з 1983 по 1998 роки у зв'язку з одруженням мешкав у дружини, а після розлучення з 1999 року мешкає за місцем своєї реєстрації у вказаній квартирі, власником якої був його батько ОСОБА_6, після смерті якого власником стала його матір ОСОБА_5 з 2015 року.

ОСОБА_5 чинить перешкоди ОСОБА_4 у користуванні квартирою.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

За положеннями статті 47 Конституції України та статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК Української РСР закріплено положення про те, що громадяни, які мають у приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей.

Відповідно до частини першої статті 405 ЦК України та частини першої статті 156 ЖК Української РСР члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Установивши, що позивач набув право користування спірною квартирою, а ОСОБА_5, членом сім'ї якої він є, чинить йому перешкоди у користуванні квартирою, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про те, що порушене право позивача підлягає захисту шляхом вселення ОСОБА_4 у спірну квартиру.

Доводи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції неправильно застосував положення статті 405 ЦК України та статті 156 ЖК Української РСР є безпідставними, з огляду на таке.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У пункті 27 рішення Європейського суду з прав людини від 17 травня 2018 року у справі «Садов'як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Верховний Суд, з урахуванням практики Європейського суду з прав людини та встановлених обставин справи, які підтверджено її матеріалами, погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про задоволення позовних вимог ОСОБА_4 про вселення, оскільки останній як член сім'ї своєї матері ОСОБА_5 має право на проживання у спірній квартирі, а ОСОБА_5 не надала доказів на підтвердження того, що ОСОБА_4 чинить їй перешкоди у користування власністю, а відмова у задоволенні вказаних вимог призведе до порушення права на житло ОСОБА_4, гарантованого статтею 8 Конвенції, оскільки іншого житла останній не має.

Інші доводи касаційної скарги, на які посилається ОСОБА_5, були предметом дослідження судом та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального та процесуального права. В силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а постанову апеляційного суду - без змін.

Клопотання про зупинення виконання постанови Апеляційного суду Івано-Франківської області від 07 листопада 2018 року, яке подано ОСОБА_5 у січні 2019 року, задоволенню не підлягає, оскільки колегія суддів дійшла висновку про залишення без задоволення касаційної скарги, а оскаржуваного судового рішення - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Постанову Апеляційного суду Івано-Франківської області від 07 листопада 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Білоконь Є. В. Синельников С. Ф. Хопта