РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 квітня 2019 року

м. Рівне

Справа № 559/2218/17

Провадження № 22-ц/4815/414/19

Головуючий суддя в суді 1 інстанції: Жуковська О.Ю.

Рішення ухвалене в м. Дубно Рівненської області

Дата ухвалення повного тексту рішення 02.01.2019

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючий : Боймиструк С.В., судді: Гордійчук С.О., Шимків С.С.

секретар судового засідання: Тхоревський С.О.,

з участю ОСОБА_2, Іваницька Н.О., ОСОБА_4, Рідченко М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 20 грудня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, третіх осіб, які не заявляють самостійні вимоги на стороні відповідача: ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 про визнання договорів дійсними, визнання майнових прав на об'єкт будівництва, відшкодування збитків та моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В :

10.10.2017 ОСОБА_2 звернулась із позовом до ОСОБА_4, третіх осіб, які не заявляють самостійні вимоги на стороні відповідача: ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 про визнання договорів дійсними, визнання майнових прав на об'єкт будівництва, відшкодування збитків та моральної шкоди.

Позов обґрунтований тим, що в 2013 році між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 були укладені угоди-зобов'язання про відчуження на користь ОСОБА_2 майнових прав на кілька квартир, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, загальна площа усіх попередньо оплачених майнових прав склала 286,48 кв.м. та таким чином вказує, здійснила свого роду інвестування на точно визначену в кв. м. площу житла на загальну суму 65 094 дол. США, а відповідач у свою чергу мала завершити будівництво та надати всі необхідні документи для оформлення права власності на об'єкт інвестування, тобто квартири з відповідними площами.

Виходячи з наведених обставин та з урахуванням уточненої позовної заяви поданої 24 листопада 2017 року, ОСОБА_2 просила визнати:

дійсними угоди-зобов'язання від 15 вересня 2013 та 12 листопада 2013 року про відчуження майнових прав (договір купівлі-продажу майнових прав) на квартири в 24-х квартирному житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та її майнові права на об'єкт будівництва - 24-х квартирний житловий будинок, що за адресою: АДРЕСА_1, в частині однокімнатної квартири № 17, загальною площею 31,27 кв. м., що розташована на третьому поверсі у правому крилі будинку; трьох-кімнатної квартири № 18, загальною площею 63,27 кв. м., що розташована на третьому поверсі у правому крилі будинку; двох-кімнатної квартири № 21, загальною площею 50,31 кв. м., що розташована на третьому поверсі у правому крилі будинку; двох-кімнатної квартири № 19, загальною площею 50,26 кв. м., що розташована на третьому поверсі у правому крилі будинку; трьох-кімнатної квартири № 23, Загальною площею 60,16 кв. м., що розташована на третьому поверсі у лівому крилі будинку; однокімнатної квартири № 24, загальною площею 31,21 кв. м., що розташована на третьому поверсі у правому крилі будинку.

Стягнути з ОСОБА_4 на її користь суму збитків за порушення зобов'язань, передбачених угодами-зобов'язаннями від 15 вересня та 12 листопада 2013 року в частині квартири №23 та квартири №17, в розмірі інвентаризаційної вартості даних квартир, що становить 309574 грн, а також стягнути моральну шкоду в розмірі 5000 грн. та понесені судові витрати(а.с.70, т.1).

Рішенням Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 20 грудня 2018 року у позові ОСОБА_2 до ОСОБА_4, третіх осіб, які не заявляють самостійні вимоги на стороні відповідача: ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 про визнання договорів дійсними, визнання майнових прав на об'єкт будівництва, відшкодування збитків та моральної шкоди відмовлено. Скасовано заходи забезпечення позову, вжиті згідно ухвали Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 10 жовтня 2017 року.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 звернулася до суду апеляційної інстанції та в поданій апеляційній скарзі зазначає, що оскаржуване рішення ухвалено із грубим порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, а також за невідповідності викладених в ньому висновків обставинам справи.

Вказує, що судом першої інстанції не враховано, що усі обставини, викладені у відзиві на позовну заяву, як і самі твердження відповідачки по справі в обґрунтування її заперечень та доводів не підтвердились жодним письмовим доказом, а показання усіх свідків зі сторони відповідачки, окрім, звичайно, показань її чоловіка ОСОБА_9, ніяким чином не підтвердили твердження останньої щодо відсутності у неї наміру укладати угоди-зобов'язання від 12.11.2011, 12.11.2013 та 15.09.2013 року та існування лише боргових зобов'язань.

Зазначає, що судом першої інстанції неправильно зазначено в рішенні, що у матеріалах справи наявні дві копії угод-зобов'язань, підписаних між ОСОБА_4 і ОСОБА_2, адже лише нею було подано три оригінали таких угод-зобов'язань від 12.11.2011, 12.11.2013 та 15.09.2013. Інший оригінал (екземпляр) угоди подав представник відповідача на стадії дослідження письмових доказів, обґрунтовуючи дійсність такої угоди лише тим, що в екземплярі відповідача рік "2011" стоїть в надрукованому форматі, а в ідентичному екземплярі угоди, який подавала до суду позивач стоїть виправлений кульковою ручкою "2013" рік. На думку суду першої інстанції "не застереження" такого виправлення, як стає зрозуміло, свідчить про не досягнення щодо усіх істотних умов договору, як наслідок не укладення такої угоди.

Вважає, що виходячи із наявних в матеріалах справи та зібраних в ході судового розгляду справи доказів, відсутність такого застереження є досить малозначним фактом, порівняно із іншою доказовою базою, яка повністю, обґрунтовує, саме її позицію та правдивість викладених нею обставин.

Крім того, вважає, що судом першої інстанції зроблено не правильний висновок, що нею не було подано до суду жодного доказу, що вона інвестувала у реконструкцію будинку технічного комплексу АДРЕСА_1, адже станом на вересень та листопад 2013 року (коли підписувались відповідні угоди-зобов'язання) даний будинок був вже реконструйований під багатоквартирний житловий будинок. Оскільки, перший договір був укладений ще 12.11.2011, якраз перед поданням декларації про початок будівельних робіт (11.01.2012). Договори від 15.09.2013 та 12.11.2013 року укладались, як наслідок переукладення первинного договору, враховуючи погоджений обмін квартирами та виключення із їх попередньої кількості двох квартир. Переуклавши відповідну угоду в 2013 році та підписуючи угоду на обмін двокімнатної квартири та трьохкімнатну, ОСОБА_4 свідомо ввела її в оману щодо того, що будинок ще не зданий в експлуатацію.

Також вважає хибним висновок суду першої інстанції, що дії, які вчинялись нею та відповідачкою начебто на виконання вказаних угод за своєю природою мають ознаки боргових зобов'язань сторін одна перед одною, оскільки в матеріалах справи містяться угоди-зобов'язання щодо придбання певної житлової площі в АДРЕСА_1 і жодної боргової розписки, чи будь-якого іншого документа, який би засвідчив про наявність боргових зобов'язань між нею та відповідачкою. Зазначає, що усі свідки, крім чоловіка відповідачки, підтвердили, що знали про певні домовленості між ними саме про квартири.

У поданому відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2, представник ОСОБА_4 - адвокат Рідченко М.В. зазначає, що при ухваленні оскаржуваного рішення судом першої інстанції були повністю дотримані норми процесуального та матеріального права.

Вказує, що ні до підписання угоди, ні під час підписання даної угоди від 12.11.2011, ОСОБА_2 сім"ї ОСОБА_4 коштів за вказані квартири не передавала. Існувала лише визнана ОСОБА_9 заборгованість перед ОСОБА_2 в розмірі відсотків за раніше позичені та вже повернуті кошти.

Зазначає, що станом на вересень та листопад 2013 року позивач не могла укладати угоди про відчуження їй майнових прав на квартири, як вона покликається в своєму позові, оскільки на той час відповідач вже була власником реконструйованого житлового багатоквартирного будинку із виділеними квартирами, які слугували окремими та самостійними об'єктами. Крім того, інвестування та фінансування будівництва об'єктів житлового будівництва з використанням недержавних коштів, залучених від фізичних та юридичних осіб, у тому числі в управління, могло здійснюватися виключно через фонди фінансування будівництва, фонди операцій з нерухомістю, інститути спільного інвестування.

Також вказує, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б підтверджували наявність у позивачки таких сум коштів та джерело їх походження, які вона нібито інвестувала чи за які вона придбала у відповідачки, як вона посилається, майнові права.

За наведеного вважає, покликання позивачки в обґрунтування своїх позовних вимог на норми Закону України "Про інвестиційну діяльність" та посилання на купівлю нею майнових прав за не визначеним договором є безпідставним та необґрунтованим.

ОСОБА_2 та її представник адвокат Іваницька Н.О., в судовому засіданні підтримали подану апеляційну скаргу та просили її задовольнити.

ОСОБА_4 та її представник адвокат Рідченко М.В., просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення місцевого суду без змін.

Треті особи, які не заявляють самостійних вимог на стороні відповідача ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 повідомлялись про час і місце розгляду справи, однак до суду не з'явились і причини неявки не повідомили, тому колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за їх відсутності.

Частиною 1 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку, що угоди-зобов'язання від 15.09.2013 та 12.11.2013 року фактично не укладені і не можуть бути підставою для визнання за ОСОБА_2 майнових прав на заявлений нею перелік квартир в 24-х квартирному житловому будинку в АДРЕСА_1.

З такими висновками суду першої інстанції погоджується колегія судів апеляційної інстанції виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що 27 лютого 2008 року ОСОБА_4 у власність придбала будинок технічного комплексу №5, що знаходиться в АДРЕСА_1, загальною площею 1293,8 кв.м., та в подальшому відповідно до належних дозвільних документів у січні 2012 року розпочала його реконструкцію в житловий будинок, яку завершила в липні 2013 року, а 21 серпня 2013 року отримала Свідоцтво про право власності на 24-х квартирний житловий будинок у АДРЕСА_1 від 21.08.2013, індексний номер 8306666 (т.1 а.с.47,44-46, 104-107).

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 12 листопада 2011 року між ОСОБА_4 і ОСОБА_2 було підписано угоду-зобов'язання, згідно якої ОСОБА_4 зобов'язується передати в приватну власність житлову площу в 24-х квартирному будинку, який знаходиться по АДРЕСА_1, громадянці ОСОБА_2, так як вона вже повністю її оплатила. Кількість оплаченої площі, яку зобов'язується передати дорівнює 373,36 кв.м (а.с.8,110, т.1).

15 вересня 2013 року між ОСОБА_4 і ОСОБА_2 підписано угоду-зобов'язання, згідно якої ОСОБА_4 зобов'язується передати в приватну власність житлову площу в 24-х квартирному будинку, який знаходиться по АДРЕСА_1 громадянці ОСОБА_2, так як вона вже повністю її оплатила. Кількість оплаченої площі, яку зобов'язується передати, дорівнює 60,16 кв.м. Цій площі відповідає трьохкімнатна квартира на третьому поверсі, ліве крило будинку (а.с.9, 112, т.1).

У матеріалах справи наявні дві копії угод-зобов'язання, підписаних ОСОБА_4 і ОСОБА_2, згідно якої ОСОБА_4 зобов'язується передати в приватну власність житлову площу в 24-х квартирному будинку, який знаходиться по АДРЕСА_1, громадянці ОСОБА_2, так як вона вже повністю її оплатила. Кількість оплаченої площі, яку зобов'язується передати, дорівнює 290,84 кв.м, одна з який датована 12 листопада 2013 року - екземпляр позивача, надрукований рік «2011» виправлено ручкою на «2013» (виправлення не застережено), та інша яка датована 12 листопада 2011 року - екземпляр відповідача без виправлень (а.с.10, 111, т.1, 30-31, т.3).

Слід зазначити, що у вказаних угодах відсутня ціна кв.м. житла та загальна сума оплачених ОСОБА_2 коштів. Крім того, платіжні та фінансові документи за якими можна відслідкувати рух таких коштів та здійснення відповідних оплат (як стверджує позивачка інвестицій в сумі 65094 доларів США) та наявності у ОСОБА_2 відповідних коштів і джерело їх походження на таку значну суму, в матеріалах справи також відсутні.

На підтвердження дійсності укладених угод та спростування тверджень ОСОБА_4 про наявність з ОСОБА_2 боргових відносин та удаваність укладених між ними угод і їх безгрошовість, обставину наявності таких значних коштів у своїй власності ОСОБА_2 перед судом не доводила.

Відсутні в справі також будь-які дані про створення фондів спільного інвестування та фінансування реконструкції технічного приміщення в житловий будинок, який знаходиться по АДРЕСА_1, а також про участь у таких фондах ОСОБА_2.

Як вбачається з показань відповідачки з 2009 року до 2011 рік ОСОБА_9 брав у ОСОБА_2 579 696,00 гривень та їх повернув. На вимогу ОСОБА_2 за користування цими коштами вони з чоловіком визнали борг перед ОСОБА_2 станом на 13 жовтня 2011 року в розмірі 500 000 грн., який також повністю погасили.

В період реконструкції ОСОБА_4 будинку по АДРЕСА_1, ОСОБА_2 сама мала значні борги в іноземній валюті, зокрема перед свідками допитаними в справі, ОСОБА_10 - 9000 доларів США, ОСОБА_11 - 9000 доларів США, ОСОБА_12 - 7000 доларів США, борги перед якими нею були переведені для виплати на ОСОБА_4, що визнає відповідачка.

Пояснення ОСОБА_4, як письмові так і усні, в цивільній справі та в кримінальних провадженнях, які досліджувались в даному спорі - є логічними та послідовними.

Згідно висновку за результатами дослідження з використанням поліграфа від 07.05.2018, складеного поліграфологом Приватної охоронної фірми ТОВ «Ледкор» ОСОБА_13, пояснення ОСОБА_4 відносно заявлених позовних вимог і обставин справи правдиві, а саме: гроші в ОСОБА_2 позичав її чоловік ОСОБА_9; про умови взяття грошей у борг у ОСОБА_2 дізналася від чоловіка ОСОБА_9; гроші ОСОБА_9 позичав у ОСОБА_2 у період 2009-2011 років; перша угода-зобов'язання була укладена 12.11.2011, а не 2013 року; друга угода-зобов'язання була укладена 15.09.2013; борг перед ОСОБА_2 сплачено, будь яка заборгованість перед ОСОБА_2 відсутня ( т.1 а.с.220-223).Судом оглянуті матеріали кримінального провадження №0000082 за ч.1 ст.189 КК України та матеріали кримінального провадження №0000579 за ч.1 ст.190 КК України відносно ОСОБА_2, які закриті згідно постановами заступника начальника СВ Дубенського ВП ГУНП в Рівненській області у зв'язку з відсутністю складу кримінальних правопорушень.

Твердження ОСОБА_2, що цей доказ не є належним і допустимим не заслуговує на увагу.

Згідно зі ст. 8 Конституції України, вона має найвищу юридичну силу і її норми є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Оскільки окремого чи спеціального закону щодо використання поліграфа в цивільному процесі поки немає, то використання поліграфа в Україні здійснюється на підставі норм Конституції України.

У ст. 28 Конституції України зазначається: «Жодна людина без її вільної згоди не може бути піддана медичним, науковим чи іншим дослідам». Використання поліграфа в даному випадку підпадає під визначення «інші досліди».

У ст. 32 Конституції України закріплено: «Не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди».

Дослідження на поліграфі ОСОБА_4 пройшла за вільним своїм бажанням та з власної ініціативи поширила отриману конфіденційну інформацію про себе.

Отже, виходячи з норм ст.76-78 ЦПК України, місцевий суд обґрунтовано прийняв дослідження на поліграфі, як доказ підтвердження правдивості показань ОСОБА_4 щодо обставин виниклих між сторонами правовідносин, а саме боргових, а не інвестиційних чи яких інших майнових.

Відповідно до ст.ст. 177,190 ЦК України, об'єктами цивільного права є в тому числі і майнові права. Майнові права визнаються речовими правами.

Згідно зі ст. 3 Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні", майновими правами визнаються будь-які права, пов'язані з майном, відмінні від права власності, у тому числі права, які є складовими частинами права власності , а також інші специфічні права та права вимоги.

Відповідно до ч.1 ст. 626, ч. 1 ст. 627 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визнанні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно до ч. 1 ст. 638, ч.3 ст.640 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення.

Відповідно до ст.656, 657 ЦК України, майнові права можуть бути предметом договору купівлі-продажу. До договору купівлі-продажу майнових прав застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не випливає зі змісту або характеру цих прав. Договір купівлі-продажу житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається в письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.

Згідно ч.1 ст.220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Відповідно до вимог ст.235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховування іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Як роз'яснено в п.25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» за удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформлюють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін, виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі ст.235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або суд визнає його недійсним.

Підстав вирішувати спір про прихований правочин, а саме стягнення заборгованості немає, оскільки як стверджує ОСОБА_4 заборгованість погашена, а ОСОБА_2 заперечує існування боргових відносин.

Отже, виходячи з наведених вище норм права та встановлених по справі обставин, місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про неможливість визнання дійсними заявлених в позові угод-зобов'язання від 15.09.2013 та 12.11.2013 року.

На момент вчинення цих угод у ОСОБА_4 уже існувало право власності на житлові квартири у будинку по АДРЕСА_1 і ОСОБА_2 не могла укладати угоди про відчуження їй майнових прав на квартири, а якщо вважала, що має якісь майнові права на це майно, то договори купівлі-продажу мали б оформлятись не просто в письмовій формі, а й нотаріально посвідчуватись, чого відповідно зроблено не було.

Крім того, у згаданих угодах не зазначена істотна та необхідна для договорів даного виду умова - ціна.

В екземплярі угоді від 12.11.2013 року поданому ОСОБА_2 не застережено виправлення року укладення угоди з 2011 на 2013 рік. Апелянт відсутність такого застереження вважає досить малозначним фактом, але все таки фактом, що опосередковано підтверджує доводи відповідача про не укладання ними такої угоди.

Оскільки майновими правами визнаються будь-які права, пов'язані з майном, відмінні від права власності, то вимоги позивача про визнання її майнових прав на нерухоме майно за угодами від 15.09. та 12.11.2013 року за наявності існування права власності у ОСОБА_4 на нерухоме майно та відповідно до заявлених нею позовних вимог апріорі неможливе.

Оскільки не доведені основні вимоги про визнання майнових прав, то місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення похідних вимог ОСОБА_2, а саме про стягнення збитків за порушення зобов'язань та відшкодування моральної шкоди.

У відповідності до ст.ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ч.2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно ч.2 ст.89 ЦПК України, жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відмовляючи в задоволенні позову, судом першої інстанції вірно встановлено фактичні обставини справи та дано правильну оцінку доказам.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду та не впливають на їх правильність.

Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин, застосовані правильно.

Порушень норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи, колегією суддів не встановлено.

Відповідно до ст.375 ЦПК України,суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у сукупності колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість постановленого по даній справі рішення та відсутність підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі.

Оскільки оскаржене рішення залишено без змін, а скарга без задоволення, то судовий збір за подання апеляційної скарги покладається на особу, яка її подала.

Керуючись ст.ст. 367, п.1 ч.1 ст. 374, 375, 381, 382, 384, п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 20 грудня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Повний текст постанови складено 10 квітня 2019 року.

Головуючий: С.В. Боймиструк

Судді: С.О. Гордійчук

С.С. Шимків