Яготинський районний суд
Справа № 382/1109/18
Провадження № 2/382/37/19
РІШЕННЯ

Іменем України

17 січня 2019 року Яготинський районний суд Київської області у складі:

головуючого судді Литвин Л.І.

при секретарі Чемерис С.О.

за участю адвокатів Лісового А.В., Черних В.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Яготин справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання будинку спільним майном подружжя та поділ спільного майна подружжя

Встановив:

Позивачка звернулася до Яготинського районного суду з позовною заявою до ОСОБА_4 про визнання будинку спільним майном подружжя та поділ спільного майна подружжя, в котрій зазначено, що 6 жовтня 2007 року виконавчим комітетом Годунівської сільської ради Яготинського району Київської області був зареєстрований шлюб між нею та ОСОБА_4 Від шлюбу вони мають двох неповнолітніх дітей - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2. Рішенням Яготинського районного суду Київської області від 05.07.2017 року шлюб між ними був розірваний. У квітні 2017 року вона вимушена була залишити домоволодіння, що розташоване по АДРЕСА_1 та переїхала проживати (де й проживає на даний час) в сусідній будинок АДРЕСА_2, що підтверджується актом обстеження умов проживання ОСОБА_4 від 25.07.2017 року. Оскільки вона залишила приміщення даного будинку не з власної ініціативи, а вимушено, то у даному будинку залишились її особисті речі, речі дітей, їх іграшки, а також речі, придбані подружжям за час спільного життя - меблі, побутова техніка, речі домашнього вжитку, посуд, тощо. На даний час, доля її особистих речей невідома, але з акту обстеження від 27.03.2018 року вбачається, що її особисті речі (одяг та взуття) станом на 27.03.2018 року - відсутні. Так, вони перебували в зареєстрованому шлюбі з 6 жовтня 2007 року по 5 липня 2017 року. Під час перебування в зареєстрованому шлюбі ОСОБА_4 були використані спільні кошти подружжя та сплачені товариству «Годунівське» в розмірі 5 760 гривень за житловий будинок по АДРЕСА_1 Крім того, проживаючи в спірному будинку із своєю сім'єю більше 10 років, ОСОБА_4 сплачував за спільні кошти подружжя всі комунальні послуги, проводив ремонтні роботи в житловому будинку та господарських споруд також за кошти, що належать подружжю на праві спільної сумісної власності. А тому, на підставі ст.60 Сімейного Кодексу України житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами належить їм на праві спільної сумісної власності.Таким чином, відповідно до норм діючого законодавства України у неї є право на Ѕ частину вищевказаного майна. Просила визнати, що житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований по АДРЕСА_1 є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_3, та визнати за нею право власності на Ѕ частину вищевказаного житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташований по АДРЕСА_1.

В судове засідання позивачка та її представник не з"явилися, про день та час розгляду справи повідомлені належним чином, представник позивачки звернувся до суду з заявою, в котрій просив розглянути справу у його відсутності, позов підтримав та просив його задовольнити.

Відповідач та його представник в судове засідання не з"явилися, про день та час розгляду справи повідомлені належним чином, представник відповідача у заяві до суду просив розглядати справу у їх відсутності, позов не визнав.

Перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, суд вважає, що позов підлягає до задоволення.

Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і елекронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків (ст. 76 ЦПК України).

Статтею 77 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно зі ст. 60 Сімейного Кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Пунктом 1 ст. 70 Сімейного кодексу України встановлено, що в разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

У відповідності до п. 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 р. № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об'єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК України.

Згідно до ст. 69 Сімейного кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

В судовому засіданні установлено, що 6 жовтня 2007 року у виконавчому комітеті Годунівської сільської ради Яготинського району Київської області був зареєстрований шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 Від шлюбу сторони мають двох неповнолітніх дітей - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, (копії свідоцтв про народження, а.с.14,16 матеріалів справи № 382/952/15-ц). Під час перебування сторонами у шлюбі, на підставі рішення Яготинського районного суду Київської області від 4 червня 2015 року (а.с. 6-7, 8), за ОСОБА_4 визнано право власності за набувальною давністю на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, (а.с. 6-8). Вказаним рішенням установлено, що працюючи в ТОВ «Годунівське», ОСОБА_4 з відому ТОВ «Годунівське» в січні 2004 року разом із сім'єю був вселений на підставі ордеру в житловий будинок по АДРЕСА_1. Відповідно до квитанції до касового ордеру від 20.03.2013 року ОСОБА_4 сплатив товариству кошти в розмірі 5 760 гривень за житловий будинок по АДРЕСА_1, (а.с. 13 матеріалів справи 382/952/15-ц). Проживаючи в даному будинку із своєю сім'єю більше 10 років, позивач сплачував всі комунальні послуги, сплачував кошти з користування газо та електропостачанням, проводив ремонтні роботи житлового будинку та господарських споруд, (матеріали справи № 382/952/15-ц). Рішенням Яготинського районного суду Київської області від 05.07.2017 року шлюб між сторонами був розірваний, (а.с. 9). У квітні 2017 року позивачка залишила домоволодіння, що розташоване по АДРЕСА_1 та переїхала проживати у АДРЕСА_2, (акти обстеження умов проживання ОСОБА_4 від 25.07.2017 року, від 27.03.2018 р., а.с. 10, 11). В будинку залишились її особисті речі, речі дітей, їх іграшки, а також речі, придбані подружжям за час спільного життя - меблі, побутова техніка, речі домашнього вжитку, посуд, тощо.

Відповідно до ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.

Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов'язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім'ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об'єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 року № 11).

Зі змісту п. п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень,

Згідно з вимогами ст.ст.124, 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов'язковість рішень суду до виконання.

Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Доводи позивачки також підтверджуються листом Годунівської сільської ради, з котрого витікає, що ОСОБА_4 та ОСОБА_3 зареєстровані у житловому будинку АДРЕСА_1 з 21 грудня 2007 року.

Враховуючи вищевикладені обставини, оцінюючи всі докази у їх сукупності, а також приймаючи до уваги, що обставини, зазначені позивачкою, встановлені рішенням Яготинського районного суду Київської області від 4 червня 2015 року, суд вважає, що позовні вимоги грунтуються на законі та підлягають до задоволення.

Керуючись ст. ст. 12,76,77,82,263 ЦПК України, ст.ст. 60,69,70,71 СК України, ст. ст. 368,372 ЦК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання будинку спільним майном подружжя та поділ спільного майна подружжя задовольнити.

Встановити, що житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований по АДРЕСА_1 є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_3.

Визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташований по АДРЕСА_1.

Повний текст рішення виготовлено 21 січня 2019 року.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі оголошення лише вступної та резолютивної частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається до Київського апеляційного суду через Яготинський районний суд Київської області.

Суддя Литвин Л.І.