Постанова

Іменем України

07 лютого 2019 року

м. Київ

справа № 462/6352/16-ц

провадження № 61-26780св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), ПогрібногоС. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4, яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_5,

відповідач - ОСОБА_6,

треті особи: орган опіки та піклування в особі Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради, ОСОБА_7,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадженнякасаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Апеляційного суду Львівської області від 10 жовтня 2017 року у складі колегії суддів: Левика Я. А., Струс Л. Б., Шандри М. М.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів

У грудні 2016 року ОСОБА_4, яка діяла в інтересах малолітньої ОСОБА_5, звернулася до суду із позовом до ОСОБА_6, треті особи: орган опіки та піклування в особі Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради, ОСОБА_7, про надання дозволу на укладення договору міни.

Свої вимоги позивач обґрунтовувала тим, що вона із ОСОБА_6 перебувала у шлюбі, який розірваний 28 жовтня 2010 року. Від шлюбу мають доньку ОСОБА_5, яка проживає із нею за адресою: АДРЕСА_2, в якій також проживають її батьки: ОСОБА_8, ОСОБА_7, та її сестра. Вона та дочка зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1, однак проживати із дочкою у вказаній квартирі неможливо у зв'язку з неналежними умовами: квартира потребує ремонту, заміни сантехнічних приладів, заміни батарей, підлоги тощо. Вона не має матеріальної можливості зробити належний ремонт, однак таку можливість мають її батьки, у зв'язку з чим мають намір укласти договір міни часток квартири, а саме: вона та її донька ОСОБА_5 обмінюють належні їм на праві спільної сумісної власності частки у квартирі АДРЕСА_1, на частки у квартирі АДРЕСА_2, що належать на праві спільної сумісної власності її батькам та сестрі.

Вона звернулась до відповідача із проханням надати дозвіл на обмін нерухомого майна, яка належить дочці, однак відповідач відмовився, вимагаючи від неї повернути йому кошти, які він вклав у ремонт квартири.

Вона звернулась до органу опіки та піклування із заявою про надання дозволу на обмін, однак орган опіки та піклування відмовив надати дозвіл, пославшись на пункт 5 частини п'ятої статті 177 Сімейного кодексу України (далі - СК України). Оскільки інтереси дитини порушуються, вона змушена звернутися до суду за захистом її прав.

Із урахуванням наведеного, позивач просила суд надати дозвіл на укладення договору міни нерухомого майна від імені та в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_5, а саме надати дозвіл на укладення договору міни 1/2 частки квартири АДРЕСА_1, яка належить малолітній ОСОБА_5, на частки у квартирі АДРЕСА_2.

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 26 квітня 2017 року позов задоволено. Надано дозвіл на укладення договору міни нерухомого майна від імені та в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, а саме надано дозвіл на укладення договору міни 1/2 частки квартири АДРЕСА_1, і належить малолітній ОСОБА_5, на 1/2 частку квартири АДРЕСА_2.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що заявлені позовні вимоги доведені та обґрунтовані належним чином. Права малолітньої ОСОБА_5 не будуть порушені при укладенні договору міни житла, оскільки вона фактично вже проживає у квартирі АДРЕСА_2, разом із співвласниками, адаптована до таких умов.

Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 10 жовтня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_6 задоволено. Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 26 квітня 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_4, яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_5, відмовлено.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив із того, що обмін квартирами, про який заявляє позивач, призведе до порушення інтересів малолітньої ОСОБА_5, відновлення яких потребуватиме докладання значних додаткових зусиль.

Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги та позиції інших учасників у справі

У жовтні 2017 року ОСОБА_4 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Апеляційного суду Львівської області від 10 жовтня 2017 року, в якій посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила суд скасувати рішення суду апеляційної інстанцій та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

У касаційній скарзі заявник зазначає, що рішення суду апеляційної інстанції ґрунтується на припущеннях, що призвело до порушення інтересів малолітньої ОСОБА_5 Апеляційний суд не дослідив належним чином усі докази, зокрема поза увагою суду залишилися висновок органу опіки і піклування щодо укладення договору міни в інтересах малолітньої ОСОБА_5 та акт обстеження житлово-побутових умов.

У грудні 2017 року від ОСОБА_6 надійшли заперечення на касаційну скаргу ОСОБА_4, в яких заявник просить відхилити вказану касаційну скаргу та залишити без змін рішення суду апеляційної інстанції, посилаючись на те, що касаційна скарга є необґрунтованою і такою, що не підлягає задоволенню.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02 листопада 2017 року відкрито касаційне провадження у цій справі, витребувано цивільну справу та надано строк на подання заперечень на касаційну скаргу.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2018 року вказану справа разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Позиція Верховного Суду

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга ОСОБА_4 не підлягає задоволенню із таких підстав.

Судами встановлено, що ОСОБА_4 та неповнолітня особа ОСОБА_5 є співвласниками квартири АДРЕСА_1. ОСОБА_4 має намір обміняти цю квартиру, зокрема, і частку належну неповнолітній особі ОСОБА_5, на квартиру АДРЕСА_2, та належить на праві власності батькам та сестрі позивача по 1/3 частині.

Як вбачається із матеріалів справи, зокрема, технічної документації на квартири, довідок з місця проживання, правовстановлюючих документів на квартири, квартира АДРЕСА_1, співвласником якої є дитина сторін, розташована на першому поверсі цегляного, багатоквартирного, житлового будинку, матеріал перекриття ? залізобетон, є повноцінною ізольованою квартирою та складається із: житлової кімнати, площею 19,7 кв. м; кухні, площею 11,7 кв. м; ванної кімнати, площею 4,7 кв. м; коридору, площею 3,8 кв. м; балкону, площею 7,1 кв. м. Висота приміщень 2,46 кв. м. Загальна площа квартири складає 47,00 кв. м. При заселенні у квартиру у ній було дві житлові кімнати (одна із яких переобладнана у кухню) та мешканцям квартири надана у користування кухня загального користування. У квартирі зареєстровано лише двоє осіб ОСОБА_4 та дочка сторін - ОСОБА_5 Квартира перебуває у стадії ремонтних робіт, санвузли у квартирі не функціонують, у квартирі наявне індивідуальне опалення.

Квартира АДРЕСА_2, розташована на 4 поверсі чотириповерхового, цегляного, багатоквартирного, житлового будинку, перекриття ? залізобетон, є дві житлові кімнати та невеликий балкон, решта приміщень квартири розташовані окремо та частина перебуває у спільному користуванні із мешканцями інших квартир будинку. Квартира складається із двох житлових кімнат площею 33,3 кв. м. (16,5 та 16,8 кв. м.), балкону 0,8 кв.м. Також співвласникам належить окремо розташована на тому ж поверсі будинку комірка, площею 3,3 кв. м. Окрім цього, співвласники володіють 10 % у приміщеннях кухні спільного користування; умивальниках, вбиральнях та коридорах. Таким чином загальна площа квартири складає 47,6 кв. м. Висота приміщень 2,5 кв. м. У квартирі зареєстровано троє осіб ? батьки та сестра позивача.

Нормативно-правове обґрунтування

Згідно із частиною сьомою статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Відповідно до статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Відповідно до статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини.

Положеннями статті 171 СК України встановлено, що батьки управляють майном, належним малолітній дитині, без спеціального на те повноваження. Батьки зобов'язані дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах. При вчиненні одним із батьків правочинів щодо майна малолітньої дитини вважається, що він діє за згодою другого з батьків. Другий з батьків має право звернутися до суду з вимогою про визнання правочину недійсним як укладеного без його згоди, якщо цей правочин виходить за межі дрібного побутового. На вчинення одним із батьків правочинів щодо транспортних засобів та нерухомого майна малолітньої дитини повинна бути письмова нотаріально засвідчена згода другого з батьків. Батьки вирішують питання про управління майном дитини спільно, якщо інше не передбачено договором між ними.

Наведені норми вказують на те, що батьки, а також і державні органи вирішуючи питання, що стосуються прав та обов'язків дітей, зокрема, і питань їх майна, зобов'язані першочергово приділяти увагу якнайкращому забезпеченню інтересів дитини і відповідно при вирішенні таких питань не допускати порушень (недотримання) цих інтересів.

Статтею 212 ЦПК України 2004 року установлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції, встановивши, що квартира, яка належить на праві спільної сумісної власності позивачу та неповнолітній дочці сторін - ОСОБА_5, є повноцінною, ізольованою, окремою квартирою, у якій наявні всі умови для проживання, тоді як у квартирі, що належить на праві власності батькам та сестрі позивача, є лише дві кімнати, балкон та комірка, інші приміщення знаходяться у спільному користуванні із іншими співвласниками квартир у будинку, дійшов правильного висновку про те, що обмін квартирами, про який зазначає позивач, призведе до порушення інтересів дитини сторін, відновлення яких потребуватиме докладання значних зусиль, у зв'язку із чим обґрунтовано відмовив у задоволенні позову.

Оскаржуване рішення апеляційного суду містить висновки щодо результатів оцінки зібраних у справі доказів, відповідає вимогам статей 213-215, 316 ЦПК України 2004 року щодо законності й обґрунтованості.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, апеляційний суд повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно зі статтями 57?60, 212, 303, 304 ЦПК України 2004 року, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками суду апеляційної інстанції щодо установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував. В силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою, а тому підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду апеляційної інстанції ? без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Львівської області від 10 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:О. В. Ступак

С. О. Погрібний

Г. І. Усик