Дата документу 15.01.2019 Справа № 311/2957/17
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2019 року

м. Запоріжжя

Єдиний унікальний №311/2957/17

Провадження №22-ц/807/62/19

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Кримської О.М. (суддя-доповідач),

суддів: Дашковської А.В., Бєлки В.Ю.,

за участю секретаря судового засідання Волчанової І.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Василівського районного суду Запорізької області від 21 серпня 2018 року в складі судді Нікандрової С.О. в справі за позовом ОСОБА_1 до фермерського господарства «Таврія», третя особа: Управління Держгеокадастру у Василівському районі Запорізької області, про визнання договору оренди землі недійсним та зобов'язання повернути земельну ділянку,

В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду із вказаною позовною заявою, в обґрунтування якої зазначала, що відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 від 22.01.2002 року являється власницею земельної ділянки площею 4,7103 га, кадастровий номер НОМЕР_2, яка розташована на території Кам'янської сільської ради Василівського району Запорізької області та призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Вказувала, що на початку жовтня дізналася про те, що між нею та ФГ «Таврія» в особі голови господарства Кириченка В.М. 01.03.2007 року був укладений договір оренди земельної ділянки площею 4,7103 га, строком на 10 років. Зазначений договір зареєстровано у відділі Держкомзему у Василівському районі Запорізької області 05 травня 2011 року за №000084.

Позивачка зазначає, що підписи у всіх документах, а саме: в договорі оренди земельної ділянки від 01.03.2007 року, в актах прийому-передачі земельної ділянки від 01.03.2007 року та в акті визначення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) від 04.09.2008 року - вчинені не нею, а іншою особою.

Посилаючись на вказані обставини, просила суд:

визнати недійсним договір оренди земельної ділянки від 01 березня 2007 року, який укладений між ОСОБА_1 та ФГ «Таврія» в особі голови господарства Кириченка В.М. про передачу в оренду строком на 10 років земельну ділянку, площею 4,7103 га, кадастровий номер НОМЕР_2, яка розташована на території Кам'янської сільської ради Василівського району Запорізької області та призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва та який зареєстрований у відділі Держкомзему у Василівському районі 29 квітня 2011 року за №000084;

зобов'язати ФГ «Таврія» повернути ОСОБА_1 земельну ділянку площею 4,7103 га, кадастровий номер НОМЕР_2, яка розташована на території Кам'янської сільської ради Василівського району Запорізької області та призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Рішенням Василівського районного суду Запорізької області від 21 серпня 2018 року в задоволені позову відмовлено в зв'язку із спливом строку позовної давності.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, стягнути з ФГ «Таврія» на її користь судові витрати.

В обґрунтування апеляційної скарги позивачка вказує, що відповідачем, в порушення ч. 3 ст. 83 ЦПК України, надано докази без подання відзиву.

Вважає, що відомості про отримання орендної плати в натурі та наперед на п'ять років, не можуть бути доказами її обізнаності про існування оспорюваного договору оренди, оскільки вказана заява не містить посилання саме на договір оренди земельної ділянки від 01.03.2007 року. Стверджує, що орендну плату вона отримувала на підставі договору оренди землі, який уклала у 2002 році, і який після закінчення строку дії продовжував діяти на тих самих умовах.

Зазначає, що підпис у Списку орендодавців на отримання договорів оренди дійсно належить їй, проте вона розписувалася, що не має претензій по орендній платі, із вказаного списку неможливо встановити, що він містить інформацію саме щодо договору оренди земельної ділянки від 01 березня 2007 року.

Таким чином, вказує, що про існування оспорюваного договору оренди дізналася саме в жовтні 2017 року, а отже строк позовної давності для звернення до суду нею не порушено.

ОСОБА_1 та представник Управління Держгеокадастру у Василівському районі Запорізької області до суду апеляційної інстанції не з'явилися, повідомлені про місце та час розгляду справи згідно до вимог ст..ст.128,130 ЦПК України ( а.с.243; 244; 248).

Позивач приймає участь в судовому засіданні через свого представника та подала заяву про розгляд справи за її відсутності ( а.с.249).

Відповідно до ч.2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Судова колегія, враховуючи положення ч.2 ст.. 372 ЦПК України, ухвалила розглядати справу за відсутності учасників справи, які не прибули в судове засідання.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до приписів ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що позивачкою пропущено строк позовної давності, про застосування якого заявлено відповідачем.

Колегія суддів погоджується із такими висновками суду та відхиляє аргументи, викладені в апеляційній скарзі з таких мотивів.

Встановлено, що згідно із державним актом на право приватної власності на землю серії НОМЕР_1, виданого 21.02.2002 року Кам`янською сільською радою Василівського району Запорізької області, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №3791, ОСОБА_1 є власницею земельної ділянки площею 4,71 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Кам`янської сільської ради Василівського району Запорізької області (а.с.5).

Відповідно до договору оренди земельної ділянки від 01 березня 2007 року ОСОБА_1 передала, а ФГ «Таврія» прийняло в строкове платне користування земельну ділянку площею 4,7103 га, яка розташована на території Кам`янської сільської ради Василівського району Запорізької області, на строк 10 років. 05 травня 2011 року зазначений договір був зареєстрований в відділі Держкомзему у Василівському районі Запорізької області за №00084 (а.с.6-7).

01 березня 2007 року складено акт про передачу та прийом вказаної земельної ділянки в натурі, а 04 вересня 2008 року також акт про визначення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Вказані акти підписано ОСОБА_1 та головою ФГ «Таврія» Кириченком В.М. (а.с.8, 8/зворот).

Згідно із висновком експерта №912-18 від 18 червня 2018 року два підписи від імені ОСОБА_1: в графі «Орендодавець» - у розділі 17 Юридичні адреси сторін Договору оренди земельної ділянки від 01 березня 2007 року, зареєстрованого 05.05.2011 року за №00084 у відділі Держкомзему у Василівському районі Запорізької області, укладеним між ОСОБА_1 і ФГ «Таврія» в особі голови господарства Кириченко В.М. про передачу в оренду строком на 10 років земельної ділянки, площею 4,7103 га (кадастровий номер НОМЕР_2), яка розташована на території Кам`янської сільської ради Василівського району Запорізької області, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва; в графі «Орендодавець» - в Акті прийому-передачі земельної ділянки від 01 березня 2007 року, - виконані не ОСОБА_1, а іншою особою (а.с.113-121).

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу.

Вимогами ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Таким чином висновки суду першої інстанції про відсутність волевиявлення власника земельної ділянки, що є підставою для визнання договору недійсним з моменту його укладання, відповідають обставинам справи та нормам матеріального права.

Разом із тим, під час розгляду справи в судовому засіданні представником ФГ «Таврія» Кара Р.Т. усно заявлено клопотання про застосування строку позовної давності, що підтверджується протоколом судового засідання та технічним записом від 14.08.2018 року і не суперечить вимогам процесуального законодавства (а.с.150-152, 163).

Згідно ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Частиною 3 ст. 267 ЦК України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Судом першої інстанції вірно зазначено, що Європейським судом з прав людини у справах «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» (заяви 22083/93, 22095/93, п.51 рішення від 22.10.1996 року) та «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії» (заява 14902/04, п. 570 рішення від 20.09.2011 року) наголошено, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має декілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу.

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в ст. 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого ст. 81 ЦПК України, про обов'язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Аналогічний висновок зроблено Верховним Судом України при розгляді справи №6-17цс17 від 22 лютого 2017 року.

На підтвердження фактів обізнаності ОСОБА_1 про укладення 01 березня 2007 року договору оренди земельної ділянки з моменту її укладання, відповідачем надано: копії витягів з відомостей на видачу насіння соняшника, пшениці, ячменю в рахунок орендної плати за 2007-2011 роки із підписами ОСОБА_1 (а.с.78-83), заяву ОСОБА_1 від 19.01.2013 року про виплату їй у зв'язку із хворобою орендної плати за орендовану земельну ділянку наперед на 5 років та видатковий касовий ордер від 21.01.2013 року про отримання вказаних коштів (а.с.66-67), список орендодавців ФГ «Таврія» на отримання договорів оренди, згідно з яким 23.05.2011 року ОСОБА_1 особисто отримала екземпляр договору оренди земельної ділянки (а.с.84).

На спростування вказаних доказів ОСОБА_1 зазначала, що вважала продовженим попередній договір оренди від 01.03.2002 року та відповідно здійснювала вказані дії на підставі продовженого договору.

Жодних доказів того, що позивачка саме на початку жовтня 2017 року дізналася, що її земельна ділянка перебуває в оренді ФГ «Таврія» за договором від 01 березня 2007 року, позивачкою не надано.

За змістом ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказуванню не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із ч. 2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмету доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Враховуючи презумпцію обов'язку позивача знати про стан своїх майнових прав, ту обставину, що належна ОСОБА_1 земельна ділянка розташована на території Кам'янської сільської ради, тобто на близькій відстані від її місця проживання - с. Кам'янське, що остання щорічно отримувала орендну плату за спірним договором оренди землі, 23.05.2011 року ОСОБА_1 особисто отримала екземпляр договору оренди земельної ділянки та з цього часу могла ознайомитись зі змістом спірного договору, доказів того, що нею отримувався будь-який інший договір, позивачкою не надано, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції про пропуск трирічного строку позовної давності для звернення до суду відповідають обставинам справи.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду. Наведені у апеляційній скарзі доводи не є такими, що можуть бути підставою для скасування правильного по суті рішення суду з ухваленням нового про задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Василівського районного суду Запорізької області від 21 серпня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 17 січня 2019 року.

Головуючий О.М. Кримська

Судді: А.В. Дашковська

В.Ю. Бєлка