П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 січня 2019 року м. Київ

Справа № 22-1707 Головуючий у1-й інстанції - Колесник О. М.

Унікальний №753/8089/18 Доповідач - Пікуль А. А.

Київський апеляційний суд. Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ у складі:

головуючого Пікуль А. А.

суддів Борисової О. В.

Гаращенка Д. Р.

за участю секретаря Пузикової В. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 на ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 18 травня 2018 року у справі за поданням головного державного виконавця Дарницького районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві Білан Юлії Станіславівни, заінтересована особа - ОСОБА_4, про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_7,-

у с т а н о в и л а:

Головний державний виконавець Дарницького РВ ДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві Білан Ю.С. звернулась до суду із поданням відносно ОСОБА_7 про тимчасове обмеження його у праві виїзду за межі України без вилучення паспортного документа до повного виконання майнових зобов'язань. Подання обґрунтоване тим, що боржник умисно ухиляється від виконання рішення Печерського районного суду м. Києва від 15 березня 2017 року, на підставі якого з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_4 підлягає стягненню 3 087 278 грн 04 коп.

Дарницький районний суд м. Києва ухвалою від 18 травня 2018 року відмовив у задоволенні подання держаного виконавця у зв'язку з відсутністю доказів на підтвердження факту умисного ухилення ОСОБА_7 від виконання судового рішення.

Не погодившись з таким вирішенням питання, ОСОБА_4 через свого представника, адвоката ОСОБА_8, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права, що призвело до постановлення незаконної та необґрунтованої ухвали, просить ухвалу скасувати та постановити нову ухвалу, якою задовольнити подання державного виконавця про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника ОСОБА_7 (а.с.56-60).

Відзиву на апеляційну скаргу боржник, ОСОБА_7, та держаний виконавець у визначений судом строк не подали.

В суд апеляційної інстанції державний виконавець не з'явився, про місце та час апеляційного розгляду повідомлений належним чином.

Суд ухвалив розглядати справу у відсутність державного виконавця, оскільки відповідно до положень ч.2 ст.372 ЦПК неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді Пікуль А.А., пояснення учасників судового розгляду: представника ОСОБА_9, адвоката ОСОБА_3, який підтримав подану ним апеляційну скаргу та просив суд її задовольнити; представника ОСОБА_7, адвоката ОСОБА_10, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, з'ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

Як встановлено районним судом та убачається з матеріалів справи, постановою державного виконавця від 10 жовтня 2017 року накладено арешт все рухоме та нерухоме майно боржника ОСОБА_7

Постановою державного виконавця від 15 листопада 2017 року накладено арешт на грошові кошти боржника ОСОБА_7, що містяться на рахунках у банках.

Державним виконавцем здійснено виклик ОСОБА_7 до державного виконавця, однак відсутні документи про отримання ним вказаного виклику.

Відмовляючи в обмеженні боржника ОСОБА_7 у праві виїзду за межі України районний суд виходив з недоведеності факту умисного ухилення останнього від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням Печерського районного суду м. Києва від 15 березня 2017 року.

З такими висновками районного суду апеляційний суд може погодитись з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 441 ЦПК України, тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення або рішення інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом.

За правилом п.5 ч.1 ст.6 Закону України &quon;Про порядок виїзду з України та в'їзду в Україну громадян України&q?до; громадянинові України, який має паспорт, може бути тимчасово відмовлено у виїзді за кордон, в тому числі, якщо він ухиляється від виконання покладених на нього судовим рішення зобов'язань - до виконання цих зобов'язань.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України щодо вирішення питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України &qusp;ухилення від виконання зобов'язань, покладених судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи)&q?до;, вжите у п. 5 ч. 1 ст. 6 Закону № 3857-XII та у п. 18 ч. 3 ст. 11 Закону № 606-XIV, позначає з об'єктивної сторони такі діяння (дії чи бездіяльність) особи боржника, які полягають у навмисному чи іншому свідомому невиконанні нею зазначених обов'язків. У зв'язку з цим і здійснюється примусове виконання. Це також є підставою для звернення з поданням до суду щодо вирішення питання про застосування до такої особи тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України.

Особа, яка має невиконані зобов'язання, не може вважатися винною в ухиленні, поки не буде доведено протилежне.

Відповідно до положення ч.3 ст.10 ЦПК (ч.3 ст.12 ЦПК в редакції, чинній на момент постановлення оскаржуваної ухвали) наявність умислу та обставини, які є предметом посилання суб'єкта подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України як на підставу його вимог, підлягають доведенню. Зокрема, задоволення такого подання можливе лише за умови &q?кр;доведення факту ухилення боржника від виконання зобов'язання&q?ед;.

Ухилення боржника від виконання своїх зобов'язань є оціночним поняттям. Теоретично їх невиконання може бути зумовлене об'єктивними причинами, наприклад, внаслідок відсутності майна, роботи, незадовільного фінансового стану, тривалого відрядження, важкої хвороби тощо. Однак воно може мати й принципово інше походження, суб'єктивне, коли боржник свідомо ухиляється від виконання - має змогу виконати зобов'язання у повному обсязі або частково, але не робить цього без поважних причин.

Саме невиконання боржником самостійно зобов'язань протягом строку, який вказує державний виконавець в постанові про відкриття виконавчого провадження, не може свідчити про ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням обов'язків.

На момент звернення до суду з поданням факт ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, повинен вже відбутися і бути об'єктивно наявним та вбачатися з матеріалів виконавчого провадження.

Поняття &quan;ухилення від виконання зобов'язань, покладених на боржника рішенням&q?д ; варто розуміти як будь-які свідомі діяння (дії або бездіяльність) боржника, спрямовані на невиконання відповідного обов'язку у виконавчому провадженні, коли виконати цей обов'язок у нього є всі реальні можливості (наприклад, наявність майна, грошових коштів тощо) і цьому не заважають будь-які незалежні від нього об'єктивні обставини (непереборної сили, події тощо).

В даному конкретному випадку, в матеріалах справи відсутні беззаперечні докази, які б свідчили про свідоме ухилення боржника ОСОБА_7 від виконання рішення Печерського районного суду м. Києва від 15 березня 2017 року.

Доводи апеляційної скарги про те, що боржник обізнаний про існування виконавчого провадження з 28 листопада 2017 року та свідомо ухиляється від виконання рішення суду, оскільки 28 листопада 2017 року представник боржника звертався до відділу ДВС, станом на момент подання апеляційної скарги рішення суду боржником не виконано, декларації не подано, не вчинено будь-яких дій, спрямованих на виконання рішення суду, апеляційний суд відхиляє враховуючи наступне.

Як убачається з наявної в матеріалах справи копії матеріалів виконавчого провадження (а.с.4-39), воно містить виклик державним виконавцем боржника ОСОБА_7 від 14 листопада 2018 року (а.с.19-20). Дані про дату направлення виклику боржнику у розпорядженні суду відсутні.

Водночас, відповідно до змісту заяви до державного виконавця представника боржника, адвоката ОСОБА_10, від 28 листопада 2017 року, тобто у період наближений до направлення виклику, останній надав державному виконавцю пояснення з приводу причин невиконання вимог виконавчого документа (необізнаність щодо існування рішення суду), а також інформацію щодо вчинених дій, направлених на перегляд заочного рішення суду, на підставі якого виданий виконавчий документ (а.с.65).

Наведені факти не дають суду підстави вважати, що ОСОБА_7 вчинив умисні дії, спрямовані на невиконання відповідного обов'язку у виконавчому провадженні. Адже боржник надав відповідні пояснення державному виконавцю.

Під час апеляційного розгляду учасники справи підтвердили та не оспорювали існування обставин, викладених у заяві адвоката ОСОБА_10 від 28 листопада 2017 року. При цьому останній зазначив, що до заяви була додана декларація про доходи боржника.

Крім того, відповідно до копії матеріалів виконавчого провадження, останні дії вчинені державним виконавцем у ВП № лютого 2018 року, саме подання датоване 20 квітня 2018 року та подане до суду 07 травня 2018 року, а тому твердження представника стягувача про те, що станом на час подання апеляційної скарги - 28 жовтня 2018 року, боржником не вчинялись будь-які дії з виконання рішення суду є необґрунтованими.

Доводи апеляційної скарги про те, що районний суд порушив норми процесуального права, розглянувши подання без участі державного виконавця, апеляційний суд відхиляє, оскільки неявка державного виконавця не перешкоджає розгляду подання.

Порушення районним судом норм процесуального права, яке виразилось в тому, що в оскаржуваній ухвалі всупереч п. п. б п. 4 ч.1 ст. 260 ЦПК України не зазначений строк і порядок набрання ухвалою законної сили, не може бути підставою для скасування оскаржуваної ухвали оскільки вказане порушення не вплинуло на правильність вирішення подання.

Апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що оскаржувана ухвала не відповідає вимогам до виконавчого документа, встановленим законом, оскільки ухвала, постановлена за результатами розгляду подання державного виконавця про обмеження боржника у праві виїзду за межі України, не є виконавчим документом.

Враховуючи викладене, підстав для скасування оскаржуваної ухвали з мотивів, викладених у апеляційній скарзі, немає.

Керуючись ст. ст. 367-368, 374-375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 18 травня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складений 10 січня 2019 року.

Головуючий А. А. Пікуль

Судді О. В. Борисова

Д. Р. Гаращенко