Провадження № 2/761/1631/2019
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 лютого 2019 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді - Фролової І.В.,

при секретарі - Токач М.С.,

за участі:

представника позивача: ОСОБА_1,

представника відповідача: ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому підготовчому засіданні клопотання представника відповідача ОСОБА_2 про закриття провадження у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя,

В С Т А Н О В И В:

02 липня 2018 року до Шевченківського районного суду м. Києва надійшла вказана позовна заява.

03 липня 2018 року протоколом автоматичного розподілу судової справи між суддями матеріали позову передані на розгляд судді Фролової І.В.

Ухвалою від 20 вересня 2018 року по справі відкрито провадження та призначено її до розгляду.

У судовому засіданні, яке відбулось 06 лютого 2019 року, представником відповідача було заявлено клопотання про закриття провадження у справі, оскільки рішенням Пресненського районного суду міста Москви від 18 липня 2017 року №2-21/17 відмовлено у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя, предметом спору якого було нерухоме майно, заявлене у позові, поданому до Шевченківського районного суду м. Києва.

У судовому засіданні представник позивача проти заявленого клопотання заперечував у повному обсязі, зазначивши, що з рішення Пресненського районного суду міста Москви від 18 липня 2017 року №2-21/17 вбачається, що спір з приводу нерухомого майна, розташованого поза межами Російської Федерації не може бути вирішений саме тому, що майно знаходиться поза межами Російської Федерації, що суперечить статті 30 ЦПК РФ, а тому відсутні підстави, що існує рішення суду, постановлене між тими ж сторонами, про той самий предмет та з тих самих підстав.

Заслухавши пояснення представника відповідача, думку представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що клопотання про закриття провадження у справі підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається зі змісту поданого позову, його предметом є поділ наступного майна подружжя: трикімнатна квартира площею 92.30 кв.м, розташованої за адресою: АДРЕСА_1; житловий будинок загальною площею 177,1 кв.м, розташований за адресою АДРЕСА_2; земельна ділянка площею 0.075 га, кадастровий номер НОМЕР_1, розташована за адресою: АДРЕСА_2; земельна ділянка загальною площею 0.0967 га, кадастровий номер НОМЕР_2, розташована за адресою АДРЕСА_3

Відповідно до рішення Пресненського районного суду міста Москви від 18 липня 2017 року № 2-21/17, вказане нерухоме майно було предметом спору в Пресненському районному суді міста Москви між тими ж сторонами та з тих же підстав за зустрічним позовом ОСОБА_3, і таким рішенням у задоволенні зустрічних позовних вимог щодо його поділу ОСОБА_3, як позивачу за зустрічним позовом, відмовлено.

При постановленні відповідного рішення, Пресненський районний суд міста Москви виходив з того, що ОСОБА_3 заявлено вимоги про поділ майна, яке знаходиться поза межами Російської Федерації, що не узгоджується із ст. 30 ЦПК РФ, а також того, що ОСОБА_3 не надані достовірні та допустимі докази наявності у власності ОСОБА_5 спірних об'єктів станом на день винесення рішення.

Апеляційною ухвалою від 02 лютого 2018 року Московський міський суд рішення Пресненського районного суду міста Москви від 18 липня 2017 року залишив без змін.

Зі змісту вказаної ухвали вбачається, що рішення Пресненського районного суду міста Москви від 18 липня 2017 року було оскаржено ОСОБА_3 лише в частині квартири в м. Москва, при цьому питання оскарження рішення в частині відмови у задоволенні зустрічних вимог щодо нерухомого майна, яке знаходиться в Україні, ОСОБА_3 не порушується.

Відповідно до статті 87 Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах, підписантами даної Конвенції є Україна та Російська Федерація.

Відповідно до ч. 2 ст. 1 Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах, громадяни кожної з Договірних Сторін, а також інші особи, що проживають на її території, мають право вільно і безперешкодно звертатися до суду, прокуратури й інших установ других Договірних Сторін, до компетенції яких відносяться цивільні, сімейні і кримінальні справи, можуть виступати в них, подавати клопотання, пред'являти позови і здійснювати інші процесуальні дії на тих же умовах, що і громадяни цієї Договірної Сторони.

Згідно ч. 8 ст. 10 ЦПК, у разі невідповідності правового акту міжнародному договору, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, суд застосовує міжнародний договір України.

Відповідно до ч. 4 ст. 11 ЦПК РФ, якщо міжнародним договором Російської Федерації встановлено інші правила, ніж ті, які передбачені законом, суд при вирішенні цивільної справи застосовує правила міжнародного договору.

Верховна Рада України 10.11.1994 року ратифікувала Конвенцію про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах, підписану від імені України у м. Мінську 22.01.1993 року.

Конвенція набула чинності для: Республіки Бєларусь; Республіки Узбекистан; Республіки Казахстан; Російської Федерації; Республіки Вірменія; Республіки Таджикистан; України; Киргизької Республіки; Республіки Молдова; Республіки Азербайджан; Грузії; Туркменистан.

Слід вказати, що згідно ч. 2 ст. 1 Мінської Конвенції, громадяни кожної Договірної Сторони, а також особи, які проживають на їхніх територіях, мають право вільно та безперешкодно звертатися до суду, прокуратури та інших закладів кожної Договірної Сторони, до компетенції яких відносяться цивільні, сімейні та кримінальні справи, можуть бути їх учасниками, подавати клопотання, подавати позови і здійснювати інші процесуальні дії на тих самих умовах, що і громадяни кожної Договірної Сторони.

Правову допомогу в цивільних, сімейних та кримінальних справах відповідно до вказаної вище Конвенції здійснюють установи юстиції Договірної Сторони.

Відповідно до статті 5 Конвенції, при здійсненні правової допомоги компетентні установи юстиції Договірних Сторін зносяться одна з одною через свої центральні органи, якщо цією Конвенцією не передбачений інший порядок зносин.

17.09.1999 року для України набрав чинності Протокол до Конвенції від 22.01.1993 року, підписаний у Москві 29.03.1997 року, яким доповнено статтю 5 вказаної Конвенції, а саме - при здійсненні правової допомоги компетентні установи юстиції Договірних Сторін зносяться одна з одною через свої центральні, територіальні та інші органи, якщо цією Конвенцією не передбачений інший порядок зносин.

Статтею 22 Мінської Конвенції встановлений взаємозв'язок судових процесів.

За змістом ч. 1 ст. 22 Мінської Конвенції у випадку порушення провадження в справі між тими ж сторонами, про той же предмет і на тих же підставам у судах двох Договірних Сторін, компетентних відповідно до цієї Конвенції, суд, що порушив справу пізніше, припиняє провадження. Зустрічний позов і вимога про залік, що випливають з тих правовідносин, що й основний позов, підлягають розгляду в суді, що розглядає основний позов.

За умовами п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо: набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.

За таких обставин, враховуючи, що рішенням Пресненського районного суду міста Москви від 18 липня 2017 року відмовлено у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя, а саме нерухомого майна, що заявлене у рамках даної справи до Шевченківського районного суду м. Києва, яке набрало законної сили, суд приходить до висновку, що провадження по справі підлягає закриттю, оскільки існує рішення, ухвалене між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, яке набрало законної сили.

Посилання ОСОБА_3 на виключну підсудність, не є підставою для розгляду справи по суті в іншому суді, і не потребує залишення заяви про закриття провадження без задоволення, оскільки ст. 30 ЦПК РФ (виключна підсудність) та ст. 30 ЦПК України (виключна підсудність) є нормами, викладеними в актах національних законодавств, які мають нижчу юридичну силу ніж міжнародні договори країн-учасниць.

Частиною 2 ст. 256 ЦПК України визначено, що у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається. Наявність ухвали про закриття провадження у зв'язку з прийняттям відмови позивача від позову не позбавляє відповідача в цій справі права на звернення до суду за вирішенням цього спору.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про необхідність закриття провадження по справі.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 49, 206, 255, 256, 352, 353, 354 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Клопотання представника відповідача ОСОБА_2 про закриття провадження у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя - задовольнити.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя - закрити.

Роз'яснити позивачу, що у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається.

Ухвалу суду може бути оскаржено до Київського апеляційного суду через Шевченківський районний суд м. Києва шляхом подання апеляційної скарги протягом п'ятнадцяти днів з дня проголошення ухвали.

Учасник справи, якому повний текст ухвали суду не був вручений у день її проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду, якщо апеляційна скарга подана протягом п'ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги ухвала суду, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст ухвали складений 14 лютого 2019 року.

Суддя: