Справа № 473/2405/18
Провадження № 22-ц/812/482/19 Суддя-доповідач апеляційного суду - Крамаренко Т.В.
П О С Т АН О ВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 квітня 2019 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого - Крамаренко Т.В.,

суддів - Бондаренко Т.З., Темнікової В.І.,

із секретарем судового засідання - Лівшенком О.С.,

за участю: представника позивачки - ОСОБА_2, розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_3

на рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 28 грудня 2018 року, ухваленого під головуванням судді Висоцької Г.А. в приміщенні того ж суду о 15 годині 07 хвилин по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання недійсним договору позики,

в с т а н о в и л а :

У липні 2018 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання недійсним письмового договору позики від 14 червня 2014 року, укладеного між відповідачами на суму 500 000 грн. для ведення підприємницької діяльності за умови повернення вказаної суми рівними частками по 41 667 грн. до 15 числа кожного місяця протягом одинадцяти місяців, тобто до 15 червня 2015 року.

Позивачка зазначала, що договір позики було укладено її чоловіком - ОСОБА_6 без її письмової згоди як дружини. Посилаючись на те, що договір позики виходить за межі побутового, оскільки його сума не менш як у десять раз перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а тому укладання такої угоди потребує письмової згоди дружини, позивачка просила про задоволення позову.

В подальшому позивачка надала до суду заяву про уточнення позовних вимог в якій просила ще й також визнати недійсною боргову розписку ОСОБА_4 від 13 червня 2014 року на суму 238 000 грн. посилаючись на відсутність її письмової згоди як дружини на її укладання.

Ухвалою суду від 12 листопада 2018 року заяву з уточненою вимогою прийнято до розгляду із вимогою ОСОБА_3 про визнання недійсним письмового договору позики від 14 червня 2014 року.

Ухвалою того ж суду від 19 листопада 2018 року прийнято відмову позивача ОСОБА_3 від позовної вимоги в частині визнання недійсним письмового договору позики 14 червня 2014 року в розмірі 500 000 грн., укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, а провадження по справі в цій частині - закрито.

Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 28 грудня 2018 року у задоволені позову відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що відсутність формальної письмової (простої) згоди одного з подружжя на отримання позики та укладення оспорюваного договору в простій письмовій формі, а не нотаріально посвідченого не надає правових підстав для визнання договору позики недійсним.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким її позов задовольнити в повному обсязі.

Апеляційну скаргу обґрунтовувала тим, що судом не прийнято до уваги те, що боргова розписка є виключно похідним і необов'язковим документом при оформленні боргових зобов'язань на суму, що у десять раз більше неоподаткованого мінімуму доходів громадян. До того ж згода іншого з подружжя при укладенні договору позики має бути отримана, оскільки позичальник, на виконання своїх боргових зобов'язань за договором позики вчиняє наперед розпорядження поточним і майбутнім сімейним доходами - зарплати, пенсії, інші доходи (і позичальника і другого з подружжя), які є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Крім того, судом помилково відмовлено у задоволені клопотання про призначення судової психофізіологічної експертизи із використанням спеціального технічного пристрою комп'ютерного поліграфа для встановлення у зв'язку із заявленням такого клопотання обома сторонами.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_5 просив у задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення суду залишити без змін.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно зі ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ст.263 ЦПК України ).

Під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або відмовити в позові (ст. 264 ЦПК України).

Оскаржуване судове рішення суду зазначеним вимогам Закону відповідає.

В силу положень ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно частини другої статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до частин першої та другої статі 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної суми або речей.

З аналізу статей 510, 545, 1046, 1047 ЦК України вбачається, що розписка є борговим документом та може бути надана позикодавцем для підтвердження перед ним невиконаного зобов'язання за договором позики.

Такого самого висновку дійшов Верховний Суд України у постановах від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 18 січня 2017 року у справі № 6-2789цс16.

З матеріалів справи вбачається і таке встановлено судом, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з 21 квітня 1990 року перебувають у зареєстрованому шлюбі ( т. 1 а.с. 6).

13 червня 2014 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 було укладено договір позики про що останнім було складено письмову розписку про таке - «Я, ОСОБА_6, проживаючий за адресою АДРЕСА_1, паспорт НОМЕР_3 інд. код НОМЕР_2 позичив у ОСОБА_5 гроші в сумі 238 00 грн., які зобов'язуюсь повернути протягом 4 місяців до 20 жовтня 2014 року» (т. 1 а.с. 5).

Крім цього, 14 червня 2014 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 був укладений нотаріально посвідчений договір позики, відповідно до якого ОСОБА_5 позичив ОСОБА_6 500 000 грн. для ведення підприємницької діяльності за умови повернення вказаної суми рівними частками по 41 667 грн. до 15 числа кожного місяця протягом одинадцяти місяців, тобто до 15 червня 2015 року (т. 1 а.с. 7-9).

Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 13 грудня 2017 року, яке постановою Апеляційного суду Миколаївської області від 21 лютого 2018 року та постановою Верховного Суду від 31 травня 2018 року залишено без змін, з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 було стягнуто борг за договором позики від 13 червня 2014 року б/н в розмірі 97 705 грн., інфляційні втрати за період з 21 жовтня 2014 року по 01 вересня 2017 року в розмірі 152 824, 21 грн., три проценти річних від простроченої суми за вказаний період у розмірі 16 311, 27 грн., а всього 266 840, 48 грн. (т. 1 а.с. 32-39, 43-45, 117-124).

Представник позивача - ОСОБА_2 під час апеляційного розгляду пояснила, що на теперішній час вказане рішення суду перебуває на примусовому виконанні.

За положеннями статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом( ч.3 ст. 12 ЦПК України).

Як на підставу задоволення своїх вимог щодо визнання недійсним договору позики від 13 червня 2014 року, позивачка посилається на відсутність її згоди як дружини при укладенні вказаного договору, яка є обов'язковою.

Так, статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені статтею 203 ЦК України. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно положень ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

У роз'ясненнях, що містяться у п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06 листопада 2009 року передбачено, що вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Згідно з частиною третьою статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

З аналізу вказаних норм вбачається, що згода другого з подружжя необхідна лише при реалізації права одного з подружжя виключно на розпорядження майном подружжя, а на укладення договору позики чи кредитного договору та виконання зобов'язань за ними, чинним законодавством України не передбачено необхідності отримання згоди іншого подружжя.

За таких обставин, суд першої інстанції обґрунтовано не застосував до спірних правовідносин вищезазначені норми законодавства України та відмовив у задоволені позову.

Доводи апеляційної скарги, про те, що судом в порушення ст. 105 ЦПК України не було задоволено клопотання про призначення психофізіологічної експертизи, заявленого обома сторонами, не заслуговують на увагу, оскільки як вбачається з матеріалів справи, представник відповідача ОСОБА_5 - ОСОБА_7 заперечувала проти призначення даної експертизи.

Посилання на те, що договір позики є неукладеним є безпідставні з огляду на викладене вище.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до підстав позову, яким суд надав належну оцінку, а тому не впливають на висновки суду та не можуть бути підставою для скасування рішення суду, а відтак, апеляційна скарга на підставі ст. 75 ЦПК України підлягає залишенню без задоволення.

У частині четвертій статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов'язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

ЄСПЛ зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23).

Таким чином, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанцій правильно визначився із характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 28 грудня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту у порядку та випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: Т.В. Крамаренко

Судді: Т.З. Бондаренко

В.І. Темнікова

Повний текст постанови складено 08 квітня 2019 року.