Номер провадження: 22-ц/813/3/19
Головуючий у першій інстанції Луняченко В.О.
Доповідач Журавльов О. Г.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.02.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого - Журавльова О.Г.,

суддів: Комлевої О.С., Кравця Ю.І.,

за участю секретаря Ковязіної А.Д.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2,

відповідач - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 30 серпня 2018 року у складі судді Луняченко В.О.,

встановив:

У вересні 2017 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом про стягнення аліментів, просила стягнути з ОСОБА_3 на свою користь аліменти в розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку ОСОБА_3, але не менше 50% від прожиткового мінімуму на утримання сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 до досягнення дитиною 23 річного віку, у зв'язку з його навчанням, а також стягнути додаткові витрати на утримання сина у розмірі 31125,00 гривень до досягнення сином 23 річного віку.

Позов обґрунтовано тим, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є батьками ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, який вже повнолітній.

Він є студентом Одеського національного морського університету, навчається на денній формі навчання. Вартість освітньої послуги за договором №603-99-17 від 14.08.2017 року становить 62250, гривень. Відповідач матеріальної допомоги не надає, хоча є працездатним та має реальну можливість виплачувати аліменти, за станом здоров'я також має змогу надавати сину матеріальну допомогу, інших утриманців він не має.

Відповідач працює в ТОВ «Паритет» та має постійний прибуток. Небажання в добровільному порядку утримувати сина стало причиною для звернення до суду з відповідним позовом.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 30 серпня 2018 року, в якому ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 01 жовтня 2018 року виправлено описку, позовні вимоги ОСОБА_2 задоволені частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 аліменти у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку, але не менш 50% від прожиткового мінімуму з дня подання позовної заяви 22.09.2017 року до досягнення сином двадцяти трьох років - 22.03.2022 року.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про стягнення з ОСОБА_3 додаткових витрат на навчання у сумі 31 125 грн. відмовлено. Відмовляючи у задоволенні цей частини позову суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано жодних доказів, які б підтверджували, що мати несе витрати на дитину викликані особливими обставинами.

Зазначене рішення суду в частині відмови у задоволенні позовної вимоги про стягнення з відповідача додаткових витрат на навчання оскаржує в апеляційному порядку ОСОБА_2 через представника ОСОБА_4

Обґрунтування апеляційної скарги.

В скарзі представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4, з посиланням на порушення норм матеріального та процесуального права ставиться питання про зміну судового рішення, ухвалення нового рішення, про задоволення позову у повному обсязі.

Основними доводами апеляційної скарги є те, що незважаючи на закріплене Конституцією України право на безоплатне навчання у ВУЗі, позивач повинна сплатити за навчання повнолітнього сина загальну суму 62250 гривень. Позивач вважає, що батько дитини повинен також нести додаткові витрати на навчання дитини.

Інші сторони судове рішення не оскаржували.

Судове рішення переглядається в частині стягнення з відповідача додаткових витрат на утримання дитини ва сумі 31125 грн. - на навчання у ВУЗі.

Відзиву на апеляційну скаргу подано не було.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах позовних вимог, доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Відповідно до ч. 1-3 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

Згідно ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Обставини справи.

Судом встановлено, матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_2 перебувала у шлюбі з ОСОБА_3

ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народився син ОСОБА_5, який після розірвання шлюбу залишився проживати з матір'ю.

З розпорядження старшого державного виконавця Другого ВДВС Приморського районного управління юстиції у м. Одесі ДВ -15/645/03 від 19.08.2003 року вбачається, що Київським районним судом м. Одеси винесено рішення про стягнення аліментів з ОСОБА_3 на утримання сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, на підставі якого 25.02.2000 року Київським районним судом м. Одеси видано виконавчого листа №АЕ-15 про стягнення з ОСОБА_3 аліментів.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 досяг повноліття. Однак на даний час є студентом Одеського національного морського університету на денній формі навчання за напрямком навчання 275 «Транспортні технології (за видами)», освітньо - кваліфікаційний рівень - бакалавр.

Вартість навчання становить 62250,00 гривень. Строк надання освітньої послуги визначається датою зарахування одержувача послуг та датою відрахування його з навчального закладу, що підтверджено договором про надання освітніх послуг № 603-99-17 від 14.08.2017 року.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання. Відповідно до ч. 1 ст. 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов'язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливим обставинами (розвитком здібностей, її хворобою, каліцтвом тощо).

Додаткові витрати не є додатковим стягненням коштів на утримання дитини. Аліменти необхідні, щоб забезпечити нормальні матеріальні умови для життя дитини. В окремих випадках за наявності особливих обставин, крім звичайних витрат на дитину вимагаються додаткові. Розмір додаткових витрат повинен визначатися залежно від передбачуваних або фактично понесених витрат на дитину.

Визначення обставин, що можуть бути визнані істотними, закон відносить до компетенції суду. У будь-якому разі істотними є такі обставини, як стан здоров'я, матеріальне становище відповідача, наявність у нього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних дружини, чоловіка, батьків, повнолітніх дітей тощо.

Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно.

У п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз'яснено, що участь у додаткових витратах на утримання дитини, можна притягати лише батьків, у цих випадках йдеться про фактично зазнані або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі.

Розмір додаткових витрат на дитину повинен обґрунтовуватись відповідними документами (наприклад, витрати на спеціальний медичний догляд - довідкою медичного закладу про вартість медичних послуг; витрати на лікування, на санаторно-курортне лікування - виписками з історії хвороби дитини, рецептами лікарів, довідками, чеками, рахунками, проїзними документами тощо). При стягненні коштів на додаткові витрати, які повинні бути понесені у майбутньому, суду необхідно надати розрахунок або обґрунтування необхідності майбутніх витрат.

На підтвердження своїх вимог цей частини позову ОСОБА_2 надано копію договору №603-99-17 від 14.08.2017 року, з якого вбачається, що загальна вартість навчання ОСОБА_5 складатиме 62250 грн. та квитанцію про сплату 6950 грн. (а.с.7-8).

Висновки суду.

Колегія суддів погоджується з висновком суду про відмову у задоволенні позову в частині стягнення додаткових витрат на навчання дитини, оскільки у випадку, коли дитина потребує матеріальної допомоги в зв'язку з навчанням до досягнення нею 23 років, правила ст. 185 СК України не застосовуються, оскільки правовідносини регулюються ст. 199 СК України. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 199 СК України, якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв'язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов'язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу.

Право на утримання припиняється у разі припинення навчання.

На відміну від правовідносин щодо участі батьків у додаткових витратах, правовідносини обов'язку батьків утримувати повнолітніх дочку, сина на період навчання регулюється главою 16 СК України, яка передбачає обов'язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання і у зв'язку з цим потребують матеріальної допомоги, способом сплати аліментів. У визначенні розміру аліментів слід враховувати вартість навчання, підручників, проїзду до навчального закладу, проживання за місцем його знаходження. Норми цієї глави не встановлюють самостійного, окремого від аліментних зобов'язань, обов'язку батьків брати участь у додаткових витратах на дочку, сина, що викликані особливими обставинами.

Судом першої інстанції на основі об'єктивної оцінки наданих сторонами доказів повно встановлено фактичні обставини справи та правильно застосовано норми матеріального права.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду апеляційної інстанції не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», § 58, рішення від 10 лютого 2010 року).

Враховуючи встановлене, суд першої інстанції, з'ясувавши обставини справи та давши належну оцінку зібраним доказам, дійшов до обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для відмови у задоволенні позову в частині стягнення додаткових витрат на утримання дитини ва сумі 31125 грн. - на навчання у ВУЗі. Вказані висновки суду відповідають зібраним у справі доказам, яким судом дана належна оцінка, правильно визначена юридична природа правовідносин що виникли і закон, який їх регулює, а доводи апеляційної скарги про порушення прав апелянта є необґрунтованими та не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальної частині оскаржуваного рішення.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив наявні у справі докази, дав їм належну оцінку, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам ст. ст. 263, 375 ЦПК України, підстави для його скасування відсутні.

Суди розглядають цивільні справи відповідно до вимог ст. 13 ЦПК України, тобто в межах заявлених вимог та на підставі наданих сторонами доказів.

Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановленим цим кодексом.

Таким чином колегія суддів вважає, що суд першої інстанції розглянув справу відповідно до ст. 13 ЦПК України: за зверненням фізичних осіб, в межах заявлених ними вимог та на підставі наданих ними доказів, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України, апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо судом першої інстанції ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 268, п. 1 ч. 1 ст. 374, 375, 382, 383, 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 30 серпня 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повне судове рішення складено 14.02.2019 року.

Головуючий О.Г.Журавльов

Судді О.С.Комлева

Ю.І.Кравець