Постанова

Іменем України

30 січня 2019 року

м. Київ

справа № 462/2980/17

провадження № 61-11405св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідачі: Товариство з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс», уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Омега банк» Караченцев Артем Юрійович,

третя особа - ОСОБА_3,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» на рішення Апеляційного суду Львівської області від 04 грудня 2017 року у складі колегії суддів: Ванівського О. М., Цяцяка Р. П., Шеремети Н. О.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» (далі - ТОВ «ФК «Вектор Плюс»), уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Омега банк» (далі - ПАТ «Омега банк») Караченцев А. Ю., третя особа - ОСОБА_3, про визнання недійсним договору факторингу та договору про відступлення права вимоги за іпотечним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 25 червня 2008 року між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір № 1301/0608/88-108 (кредитна лінія фізичній особі - під заставу нерухомості), згідно з умовами якого банк надав третій особі кредит у розмірі 35 000 доларів США на строк з 25 червня 2008 року по 24 червня 2018 року.

28 листопада 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ТОВ «ФК «Вектор Плюс» був укладений договір факторингу № 15 на купівлю грошової вимоги за кредитним договором від 25 червня 2008 року № 1301/0608/88-108, а також договір про відступлення прав за іпотечними договорами від 28 листопада 2012 року.

Зазначені договори повинні бути визнані недійсними, оскільки такі укладені з порушенням вимог пункту 1 статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», оскільки банк не мав право відступати право вимоги до фізичної особи. Також, у ТОВ «ФК «Вектор Плюс» немає генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, і тому відступлення права вимоги на кредит, який був отриманий у іноземній валюті, не відповідає вимогам чинного законодавства.

Крім того, оспорювані договори не могли бути укладені без її згоди, оскільки в результаті укладання вказаних договорів відбулася передача конфіденційної інформації про позивача без її згоди, що є грубим порушенням її прав.

У зв'язку з наведеним та з урахуванням уточнених позовних вимог, ОСОБА_1 просила суд визнати недійсними договір факторингу № 15, укладений 28 листопада 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ТОВ «ФК «Вектор Плюс», в частині відступлення права вимоги заборгованості за кредитним договором від 25 червня 2008 року № 1301/0608/88-108 та договір про відступлення права вимоги за іпотечними договорами, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Заєць І. О. та зареєстрований у реєстрі за № 6970, укладений 28 листопада 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ТОВ «ФК «Вектор Плюс», у частині відступлення прав за іпотечним договором від 25 червня 2008 року, посвідченим приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Антоновою В. І. та зареєстрованим у реєстрі за № 4370.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 06 вересня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що ні Цивільний кодекс України, ні Закон України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» не встановлюють жодних обмежень стосовно складу осіб, щодо яких може здійснюватися відступлення права вимоги, а тому суд дійшов висновку, що до спірних правовідносин не можуть бути застосовані норми підзаконного акта - розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03 квітня 2009 року № 231, згідно з яким до фінансової послуги факторингу було віднесено набуття права грошової вимоги, у тому числі права вимоги, яке виникне у майбутньому, до боржників, суб'єктів господарювання за договором, на якому базується таке відступлення, оскільки положення зазначеного підзаконного акта суперечить положенням статті 1079 ЦК України, який є основним актом цивільного законодавства України, та Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», які в силу вимог статті 4 ЦК України мають вищу юридичну силу над підзаконними актами.

Крім цього, розпорядженням від 06 лютого 2014 року № 352 Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, відмінила дію пункту 1 розпорядження № 231 про те, що договори факторингу можуть укладатися щодо уступки права вимоги виключно до боржників суб'єктів господарювання.

Твердження позивача про те, що договори факторингу та про відступлення прав за іпотечними договорами не могли бути укладені без згоди позивача, оскільки в результаті укладання вказаних договорів відбулася передача конфіденційної інформації про позивача без її згоди, не прийняті судом до уваги з огляду на те, що акти цивільного законодавства не передбачають отримання згоди від боржників для укладання договорів факторингу та про відступлення прав за іпотечними договорами.

Також суд першої інстанції прийшов до висновку, що твердження позивача про те, що оспорювані договори були укладені з порушенням вимог законодавства про обіг іноземної валюти не визнані аргументованими, оскільки в силу вимог положень ЦК України та Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» відповідачу ТОВ «ФК «Вектор-Плюс» не обов'язково було мати генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій при укладанні оспорюваних договорів.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 04 грудня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 06 вересня 2017 року скасоване та ухвалене нове рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 Визнано недійсним договір факторингу від 28 листопада 2012 року № 15, укладений між ПАТ «Сведбанк» та ТОВ «ФК «Вектор Плюс» на купівлю грошової вимоги за кредитним договором від 25 червня 2008 року № 1301/0608/88-108.

Визнано недійсним договір про відступлення прав за іпотечними договорами від 28 листопада 2012 року, укладений між ПАТ «Сведбанк», якою було відступлено право вимоги за договором іпотеки від 25 червня 2008 року ВКО № 884143. Вирішено питання про розподіл судового збору.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що на час укладення між ПАТ «Сведбанк» та ТОВ «ФК «Вектор Плюс» договору факторингу № 15 існували обмеження щодо укладення договорів факторингу, які встановлені пунктом 1 Положення про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг, що затверджене розпорядженням Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03 квітня 2009 року № 231, в частині набуття фактором відступленого права грошової вимоги за договорами факторингу до боржників - фізичних осіб.

Твердження суду першої інстанції про те, що законом, який має вищу юридичну силу, таких обмежень не встановлено, є необґрунтованими, оскільки дія підзаконного нормативно-правого акта на час укладення договору не була припинена та такий жодним чином вимогам закону не суперечить, а лише конкретизує механізм його застосування у певній частині.

Набуття ТОВ «ФК «Вектор Плюс» прав кредитодавця за кредитним договором, укладеним в іноземній валюті, у тому числі і стягнення з позичальника заборгованості за кредитним договором в іноземній валюті, суперечить вимогами цивільного законодавства, оскільки відповідача не внесено до списку небанківських фінансових установ, національного оператора поштового зв'язку (з переліком валютних операцій), які отримали генеральну ліцензію Національного банку України на здійснення валютних операцій. За таких умов ТОВ «ФК «Вектор Плюс» не мало права здійснювати фінансову операцію, пов'язану з обігом іноземної валюти, а саме - набувати право вимоги за кредитним договором в іноземній валюті, а банк відповідно не мав права передавати таку вимогу.

Враховуючи похідний характер іпотеки від основного зобов'язання, суд вважав обґрунтованим визнання недійсним договору про відступлення права вимоги за іпотечними договорами від 28 листопада 2012 року в частині відступлення прав за іпотечним договором від 25 червня 2008 року.

Крім того, враховуючи умови кредитного та іпотечного договорів щодо вжиття заходів сторонами для збереження конфіденційності інформації, яку містить вказаний договір, банк не мав права без письмової згоди позичальника та іпотекодавця передати таку інформації третім особам.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у лютому 2018 року до Верховного Суду, ТОВ «ФК «Вектор Плюс» просить рішення апеляційного суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову ОСОБА_1 у позові, обґрунтовуючи свою вимогу неправильним застосуванням апеляційним судом норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржуване рішення апеляційного суду не відповідає вимогам законності та обґрунтованості, оскільки ухвалене при неповному з'ясуванні та врахуванні дійсних обставин справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Позивачем не доведено належними і допустимими доказами факту порушення будь-яких її прав чи невизнання законних інтересів оспорюваними договорами.

Висновки апеляційного суду про наявність правових підстав для задоволення позову спростовуються таким. Пункт 1 розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03 квітня 2009 року № 231 «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг» постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 20 серпня 2013 року за наслідками розгляду адміністративної справи № 2а-112909/12/2670 визнано таким, що не відповідає правовому акту вищої юридичної сили з моменту його прийняття. Вказаним пунктом визначено сукупність операцій з фінансовими активами, які віднесено до фінансової послуги факторингу, серед яких пунктом 2 передбачено набуття відступленого права грошової вимоги, у тому числі права вимоги, яке виникне в майбутньому, до боржників - суб'єктів господарювання за договором, на якому базується таке право грошової вимоги. Указане розпорядження (у редакції від 03 квітня 2009 року) не обмежує коло суб'єктів - боржників та не ставить під сумнів законність операції факторингу. ТОВ «ФК «Вектор Плюс» зареєстроване Держфінпослуг як фінансова установа, має право укладати відповідні договори та здійснює свою діяльність з додержанням вимог чинного законодавства України на підставі ліцензії.

Крім того, відповідач не є банківською установою, а є новим кредитором, до якого перейшло лише право вимоги погашення боргу, а не повноваження з видачі кредиту, а тому твердження позивача про те, що для здійснення своєї діяльності (валютної операції) ТОВ «ФК «Вектор Плюс» необхідно отримати ліцензію Національного банку України, є помилковими.

Короткий зміст відзиву на касаційну скаргу

У відзиві на касаційну скаргу позивач заперечувала проти її доводів, вважаючи, що рішення Апеляційного суду Львівської області ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди попередніх інстанцій установили, що 25 червня 2008 року між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір № 1301/0608/88-108 (кредитна лінія фізичній особі під заставу нерухомості).

Згідно з умовами зазначеного кредитного договору банк надав ОСОБА_3 кредит у розмірі 35 000 доларів США на строк з 25 червня 2008 року по 24 червня 2018 року.

25 червня 2008 року між ВАТ «Сведбанк», ОСОБА_1 та ОСОБА_3 був укладений договір поруки № 1301/0608/88-108-Р-2, відповідно до умов якого поручитель ОСОБА_1 зобов'язувалася перед банком відповідати за виконання зобов'язань щодо повернення коштів, наданих банком позичальнику у кредит згідно з кредитним договором № 1301/0608/88-108.

Крім того, 25 червня 2008 року між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_1 був укладений іпотечний договір серії ВКО № 884143, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Антоновою В. І., зареєстрований у реєстрі за № 4369, згідно з умовами якого іпотекодавець ОСОБА_1 передала в іпотеку іпотекодержателю ВАТ «Сведобанк» квартиру за адресою: АДРЕСА_1, з метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором № 1301/0608/88-108.

28 листопада 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ТОВ «ФК «Вектор Плюс» укладений договір факторингу № 15, відповідно до якого банк відступає фактору свої права вимоги заборгованості за кредитними договорами, укладеними з боржниками, зазначеними у реєстрі заборгованості боржників, право на вимогу якої належить банку на підставі документації, а фактор шляхом надання фінансової послуги банку набуває права вимоги такої заборгованості від боржників та передає банку за плату грошові кошти в розпорядження у розмірі, що становить ціну продажу, та в порядку, передбаченому даним договором. При цьому сторони погодили, що права вимоги заборгованості за кредитними договорами та права вимог за договорами забезпечення, що укладені з боржниками, відступаються банком фактору за цим договором на основі «як є» без надання будь-яких пов'язаних запевнень та гарантій, окрім тих, що вказані у цьому договорі.

Також 28 листопада 2012 року за договором про відступлення прав за іпотечними договорами, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Заєць І. О. та зареєстрованим у реєстрі за № 6970, ПАТ «Сведбанк» відступило ТОВ «ФК «Вектор Плюс» право вимоги за договором іпотеки від 25 червня 2008 року ВКО № 884143.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково.

Оцінка аргументів учасників справи та висновків судів першої й апеляційної інстанції

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Статтею 203 ЦК України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину; а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Відмежування вказаного договору від інших подібних договорів, зокрема договору відступлення права вимоги (цесії), визначає необхідність застосування спеціальних вимог законодавства, у тому числі відносно осіб, які можуть виступати фактором.

Разом з тим розділ І книги п'ятої ЦК України регулює загальні положення про зобов'язання, зокрема положення щодо сторін у зобов'язанні.

Так, відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Сторонами у зобов'язанні є боржник і кредитор (частина перша статті 510 ЦК України).

Законодавством також передбачені порядок та підстави заміни сторони (боржника чи кредитора) у зобов'язанні.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

У частині першій статті 516 ЦК України зазначено, що заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відступлення права вимоги за своєю суттю означає договірну передачу зобов'язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.

За загальним правилом наявність згоди боржника на заміну кредитора в зобов'язанні не вимагається, якщо інше не встановлено договором або законом.

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 514 ЦК України).

Згідно зі статтею 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

За таких умов, суд першої інстанції, із урахуванням вказаних норм матеріального права, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, оцінивши докази у їх сукупності, дійшов обґрунтованого висновку щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог, оскільки під час укладання оспорюваних правочинів між ПАТ «Сведбанк» та ТОВ «ФК «Вектор Плюс» були дотримані вимоги цивільного законодавства щодо змісту та форми вчинення договору.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, апеляційний суд помилково виходив з того, що відступлення права вимоги до фізичної особи-

боржника суперечить вимогам підпункту 1.2. розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03 квітня 2009 року № 231.

Пунктом 1 розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03 квітня 2009 року № 231, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 23 квітня 2009 року № 373/16389, «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг» (у редакції, чинній на момент укладання кредитного договору) було передбачено віднесення до фінансової послуги факторингу сукупність таких операцій з фінансовими активами (крім цінних паперів та похідних цінних паперів): фінансування клієнтів - суб'єктів господарювання, які уклали договір, з якого випливає право грошової вимоги; набуття відступленого права грошової вимоги, у тому числі права вимоги, яке виникне в майбутньому, до боржників за договором, на якому базується таке відступлення; отримання плати за користування грошовими коштами, наданими у розпорядження клієнта, у тому числі шляхом дисконтування суми боргу, розподілу відсотків, винагороди, якщо інший спосіб оплати не передбачено договором, на якому базується відступлення.

Разом з тим частиною п'ятою статті 5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» встановлена спеціальна норма, що регулює виключно порядок надання послуг факторингу. Вказаною нормою передбачено, що фінансові установи мають право надавати послуги з факторингу з урахуванням вимог ЦК України та цього Закону.

Згідно зі статтею 1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт.

Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб'єктом підприємницької діяльності.

Фактором може бути банк або фінансова установа, а також фізична особа - суб'єкт підприємницької діяльності, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

Статтею 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» визначено види діяльності, на які Держфінпослуг може надавати фінансовим установам ліцензії, а саме страхової діяльності, діяльності з накопичувального пенсійного забезпечення, надання фінансових кредитів за рахунок залучення коштів та діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб.

Аналіз вищевказаним норм дає підстави для висновку, що ні Цивільний кодекс України, ні Закон України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» не встановлюють жодних обмежень стосовно складу осіб, щодо яких може здійснюватися відступлення права вимоги.

За таких обставин апеляційний суд помилково вважав, що до спірних правовідносин може бути застосовано норми підзаконного акта - розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03 квітня 2009 року № 231, згідно з яким до фінансової послуги факторингу було віднесено набуття права грошової вимоги, у тому числі права вимоги, яке виникне у майбутньому, до боржників, суб'єктів господарювання, за договором, на якому базується таке відступлення. Положення зазначеного підзаконного акта суперечить положенням статті 1079 ЦК України, який є основним актом цивільного законодавства України, та Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», які в силу вимог статті 4 ЦК України мають вищу юридичну силу над підзаконними актами.

Крім цього, розпорядженням від 06 лютого 2014 року № 352 Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, відмінила дію пункту 1 розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03 квітня 2009 року № 231 про те, що договори факторингу можуть укладатися щодо уступки права вимоги виключно до боржників - суб'єктів господарювання.

У розумінні приписів частин першої та другої статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» Національний банк України видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом.

Генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового зв'язку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання.

Варто зауважити, що виходячи із правового аналізу статті 1, частин першої, другої, четвертої статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (зі змінами) право вимоги за кредитним договором, яке перейшло до ТОВ «ФК «Вектор Плюс» за договором факторингу, не є валютною операцією, яка потребує генеральної або індивідуальної ліцензії.

Разом з цим згідно зі свідоцтвом серії ФК № 357 та додатком до свідоцтва про реєстрацію фінансової установи, що видані ТОВ «ФК «Вектор Плюс», вказане товариство має право здійснювати без отримання ліцензій та/або дозволів відповідно до законодавства такі види фінансових послуг: факторинг; надання фінансових кредитів за рахунок власних коштів (а. с. 132-133).

Відсутність у ТОВ «ФК «Вектор Плюс» ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями не може бути підставою для задоволення вимог заявленого позову, оскільки вказана ліцензія є необхідною при укладенні кредитного валютного договору, а не договору факторингу, який оспорюється позивачем у вимогах заявленого позову.

Суд першої інстанції, оцінивши надані сторонами докази, з урахуванням встановлених обставин у справі, дійшов обґрунтованого висновку про відмову ОСОБА_1 у задоволенні позову з підстав, зазначених позивачем.

Колегія суддів вважає, що рішення суду апеляційної інстанції не є законним і обґрунтованим, а тому відповідно до статті 412 ЦПК України підлягає скасуванню, у той час як рішення суду першої ухвалене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права та підлягає залишенню в силі.

Керуючись статтями 141, 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» задовольнити.

Рішення Апеляційного суду Львівської області від 04 грудня 2017 року скасувати. Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 06 вересня 2017 року залишити в силі.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б. І. Гулько

Є. В. Синельников

Ю. В. Черняк