ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1761/19 Справа № 208/1327/17 Суддя у 1-й інстанції - Івченко Т.П. Суддя у 2-й інстанції - Деркач Н. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 лютого 2019 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Деркач Н.М.,

суддів: Каратаєвої Л.О., Ткаченко І.Ю.,

за участю секретаря Лященко С.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 13 листопада 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа ОСОБА_3 (ОСОБА_4) Євгенівни про усунення перешкод в користуванні майном шляхом зобов'язання звільнити приміщення магазину , -

В С Т А Н О В И В:

У березні 2017 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні майном шляхом зобов'язання звільнити приміщення магазину.

Уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_2 просила зобовязати ОСОБА_1 усунути перешкоди у користуванні належним їй на праві приватної власності магазином, що знаходиться за адресою: Дніпропетровська область, місто Камянське, пр. Аношкіна, будинок № 64, шляхом зобовязання відповідача звільнити приміщення магазину.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_2 зазначила, що вона набула право власності на магазин, розташований у м. Камянське Дніпропетровської області по пр. Аношкіна, 64, на підставі: договору купівлі-продажу 1/2 частки магазину, укладеного 17.01.2017 року між нею та ОСОБА_4, посвідченого приватним нотаріусом Камянського міського нотаріального округу Дніпропетровської області, реєстраційний номер 90; договору купівлі-продажу 1/2 частки магазину, укладеного 20.01.2017 року між нею та ОСОБА_4, посвідченого приватним нотаріусом Камянського міського нотаріального округу Дніпропетровської області, реєстраційний номер 101.

Відповідач ОСОБА_1, не маючи будь-яких правових підстав, користується приміщенням зазначеного магазину, на її законні вимоги на звільнення приміщення магазину не звільняє його. З метою захисту свого права власності, через свого представника, 26.01.2017 року до Камянського відділу поліції подано заяву щодо застосування до ОСОБА_1 відповідних заходів, як до особи, яка незаконно захопила приміщення магазину. Під час розгляду її заяви у поліції ОСОБА_1 не підтвердив законність зайняття приміщення магазину, не надав жодних пояснень.

Своїми діями ОСОБА_1 порушує право власності позивача на магазин, розташований за адресою: Дніпропетровська область, місто Камянське, пр. Аношкіна, будинок № 64, перешкоджаючи їй у користуванні та розпорядженні належним їй на праві власності, майном.

У травні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про визнання недійсними договорів купівлі-продажу спірного магазину та скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_2 на спріний магазин.

Ухвалою Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 13 листопада 2017 року, залишеною без змін постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 05 квітня 2018 року, зустрічну позовну заяву ОСОБА_1 залишено без розгляду.

Заочним рішенням Заводського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 13 листопада 2017 року позов ОСОБА_2 задоволено. Зобовязано ОСОБА_1 усунути перешкоди ОСОБА_2 у користуванні належним позивачці на праві приватної власності магазином, що знаходиться за адресою: Дніпропетровська область, місто Камянське, проспект Аношкіна, будинок № 64, шляхом звільнення приміщення магазину. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 640 гривень у відшкодування понесених витрат по сплаті судового збору.

Ухвалою Заводського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 12 лютого 2018 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

У серпні 2018 року відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, а також невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2 Апеляційна скарга мотивована тим, що судом не взято до уваги розбіжності складових спірного нерухомого майна, які зазначені у договорах купівлі-продажу та техпаспорті на нього, що свідчить про недійсність вказаних договорів. Крім того, апелянт зазначив, що судом залишено поза увагою той факт, що спірний магазин був наданий йому у користування ОСОБА_5 та ОСОБА_3

У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить її залишити без задоволення, а рішення суду, як законне та обгрунтоване, на її думку, залишити без змін.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін з огляду на наступне.

Статтею 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам судове рішення у даній справі відповідає.

Судом встановлено, що згідно договору купівлі-продажу частки магазину, посвідченого 17.01.2017 року приватним нотаріусом Камянського міського нотаріального округу ОСОБА_6, ОСОБА_4 продала, а ОСОБА_2 придбала 1/2 частку обєкта нерухомості, який відповідно до документа, що посвідчує право власності, значиться як магазин, що знаходиться за адресою: Дніпропетровська область, місто Камянське, проспект Аношкіна, будинок № 64, зареєстрований у реєстрі № 90. (а.с. 6-7)

Відповідно до договору купівлі-продажу частки магазину, посвідченого 20.01.2017 року приватним нотаріусом Камянського міського нотаріального округу ОСОБА_6, ОСОБА_4 продала, а ОСОБА_2 придбала 1/2 частку обєкта нерухомості, який відповідно до документа, що посвідчує право власності, значиться як магазин, що знаходиться за адресою: Дніпропетровська область, місто Камянське, проспект Аношкіна, будинок № 64, зареєстрований у реєстрі № 101. (а.с. 8-9)

З витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності вбачається, що право власності на нерухомість за вищезазначеними договорами, зареєстровано в реєстрі за № 18648562, 18652692.(а.с. 10-11)

Згідно витягу з рішення Камянської міської ради від 31.03.2017 року № 678-15/VII, ОСОБА_2 надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для розміщення магазину за адресою: Дніпропетровська область, місто Камянське, проспект Аношкіна, будинок № 64. (а.с. 51)

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_2 посилалася на те, що відповідач ОСОБА_1 без будь-яких правових підстав користується її нерухомим майном - магазином за адресою: Дніпропетровська область, місто Камянське, проспект Аношкіна, будинок № 64, відмовляється добровільно його звільнити, чим перешкоджає позивачу у користуванні власністю.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з їх доведеності та обгрунтованості.

Колегія суддів погоджується з таким рішенням суду з огляду на наступне.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства та на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Статтею 41 Конституції України визначено, що використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Згідно з положеннями частини четвертої статті 13 Конституції України власність зобов'язує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству.

Відповідно до частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння.

Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_2 на підставі договорів купівлі-продажу від 17.01.2017 року та 20.01.2017 року, є власником нерухомого майна магазину за адресою: Дніпропетровська область, місто Камянське, проспект Аношкіна, будинок № 64.

Факт користування відповідачем ОСОБА_1 вказаним магазином без будь-яких правових підстав також підтверджений матеріалами справи, оскільки ним не надано належних доказів правомірності користування вказаним нерухомим майном.

На підставі наведеного колегія суддів вважає, що суд прешої інстанції дійшов правильного правового висновку про наявність правових підстав для задоволення позову ОСОБА_2

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 відносно розбіжності у складових спірного нерухомого майна, які зазначені у договорах купівлі-продажу та техпаспорті на нього, що свідчить про недійсність вказаних договорів, колегією суддів не беруться до уваги, оскільки правомірність договорів купівлі-продажу спірного нерухомого майна не є предметом спору у даній справі.

Посилання апелянта на те, що залишено поза увагою той факт, що спірний магазин був наданий йому у користування ОСОБА_5 та ОСОБА_3, був предметом обговорення у суді першої інстанції, йому дано правильну правову оцінку з огляду на те, що належних підтверджень відповідачем не надано.

Наведені в апеляційній скарзі інші доводи не спростовують висновків місцевого суду, зводяться до переоцінки доказів і незгоди із висновками суду щодо обставин справи.

Відповідно до частини 1 статті 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що, зясувавши в достатньо повному обємі права та обовязки сторін, обставини справи, перевіривши доводи та давши їм правову оцінку, суд першої інстанції ухвалив рішення, що відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в мате

ріалах справи письмовими доказами.

Згідно статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене та конкретні обставини справи, судове рішення відповідає вимогам норм матеріального і процесуального права і тому, колегія апеляційного суду вважає, що правових підстав для його скасування немає, а тому доводи апеляційної скарги підлягають залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - залишенню без змін. Керуючись положеннями ст. ст. 259, 367, 374, 375,382-384 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 13 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Судді: Н.М.Деркач

ОСОБА_7

ОСОБА_8