Справа № 323/3034/18
14.02.2019 м. Оріхів
Оріхівський районний суд Запорізької області в складі головуючої судді Фісун Н.В., при секретарі Сабліній А.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -
В С Т А Н О В И Л А:, -
Позивач зазначила, що реєстрація відповідача створює перешкоди їй у праві користування і розпорядження майном. Тому позивач просить визнати ОСОБА_2, таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме: Запорізька область, м. Оріхів, провул. Травневий, буд. 3та зняти його з реєстрації.
Позивач, ОСОБА_1 та її представник, ОСОБА_4, у судовому засіданні на задоволенні позову наполягали.
Відповідач, ОСОБА_2, у судове засідання повторно не з'явився, про час та місце судового засідання повідомлений належним чином, про причини неявки не повідомив, про час та місце судового повідомлений належним чином судовою повісткою з повідомленням.
Відповідно до вимог ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у справі даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
Суд, заслухавши позивача та її представника, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов обґрунтований та підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до довідки, виданої виконавчим комітетом Оріхівської міської ради Запорізької області №2301 від 28.09.2018 року, у вказаному житловому будинку зареєстрований ОСОБА_2, брат позивачки /а.с.12/.
Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 просила визнати відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням у зв'язку з тим, що останній за зареєстрованою адресою не проживає, перешкоджає їй користуватися та розпоряджатися своєю власністю.
Доказами, що відповідач не проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1 є довідка виконавчого комітету Оріхівської міської ради Запорізької області №3868 від 20.11.2018 року, довідка голови квартального комітету від 28.09.2018 року, де зазначено, що ОСОБА_2 за спірною адресою не проживає понад 15 років /а.с.13,31/.
Крім того, допитані у судовому засіданні свідки, сусіди позивача, ОСОБА_5 та ОСОБА_6, підтвердили, що ОСОБА_2 за адресою: Запорізька область, м. Оріхів, провул. Травневий, буд. 3не проживає більше 15 років, коли паралізувало батьків сторін по справі, відповідач не приходив, не допомагав.
У судовому засіданні позивач пояснила, що вона стала власником будинку у 2012 році, жодного дня відповідач не проживав у її будинку, лише приходив, коли потрібно було забрати речі із сараю, які залишилися після смерті батьків. Коли паралізувало батьків, він не приходив, не допомагав, хоча вона його неодноразово просила про допомогу.
Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 року), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР, зокрема у статті 1 Першого протоколу до неї (1952 року) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном.
Відповідно до частини четвертої статті 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.
Частиною першою статті 156 ЖК Української РСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.
Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК Української РСР до членів сім'ї власника належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.
За змістом зазначених норм правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Разом із цим згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати усунення свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у здійсненні власником своїх правомочностей. При цьому не має значення ким саме спричинено порушення права та з яких підстав.
Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім'ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім'ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї. Отже, у звязку з припиненням права власності попереднього власника ОСОБА_3 на будинок відповідач втратив право користування цим житлом, а позивач, як новий власник будинку, має право вимоги усунення перешкод у користуванні ним шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування вказаним будинком.
За змістом частини першої статті 16 ЦК кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Водночас відповідно до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою.
З огляду на те, що Закон № 1382-IV є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.
Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою.
Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 30 червня 2015 року (справа № 21-1438а15).
Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.
Таким чином, зібрані у справі докази та їх належна оцінка вказують на наявність підстав для визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням.
Крім того, зняття з реєстрації місця проживання проводиться відповідним органом реєстрації на підставі рішення суду про позбавлення права користування житловим приміщенням, виселення, що набрало законної сили, а не судом, а тому зняття з реєстрації місця проживання відповідача не належить до компетенції суду. Отже, в задоволенні позову в частині зняття відповідача з реєстрації за спірною адресою необхідно відмовити.
Відповідно до ст.141 ЦПК України підлягає вирішенню питання судових витрат.
Керуючись, ст.ст.12, 76, 81,82, 133, 141, 200, 245, 265 , 280-289 ЦПК, Конституцією України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, ст. ст. 16, 319, 391, 321 ЦК України, З У «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» суд, -
Позовну заяву ОСОБА_1 (провул. Травневий, 3, м. Оріхів, Запорізької області) до ОСОБА_2 (вул. Гагаріна, 166, с. Преображенка, Оріхівського району Запорізької області) про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_2, ідентифікаційний № НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1, ідентифікаційний № НОМЕР_2, судовий збір в розмірі 704, 80 грн.
В іншій частині позову відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення.

Повний текст рішення виготовлено 14 лютого 2019 року.

Суддя Оріхівського районного суду

Запорізької області ОСОБА_7