Постанова

Іменем України

30 січня 2019 року

м. Київ

справа № 395/1443/16-ц

провадження № 61-10757св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

судді-доповідача-Пророка В. В.,
суддів: Висоцької В. С., Мартєва С. Ю., Сімоненко В. М., Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач-Товариство з обмеженою відповідальністю «Агроконтракт-Н»,
відповідач-Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю «Агролан»,
представник відповідача
-ОСОБА_6,
відповідач-ОСОБА_7,

розглянув у порядку письмового провадження справу, відкриту за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Агроконтракт-Н» до ОСОБА_7, Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Агролан» про визнання договору оренди землі недійсним та визнання договору оренди земельної ділянки поновленим із попереднім орендарем, за касаційною скаргою ОСОБА_7 на постанову Апеляційного суду Кіровоградської області від 21 грудня 2017 року, прийняту колегією суддів у складі: Гайсюка О. В., Голованя А. М., Мурашка С. І.,

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

1. У грудні 2016 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Агроконтракт-Н» (далі - ТОВ «Агроконтракт-Н») звернулось до Новомиргородського районного суду Кіровоградської області з позовом до ОСОБА_7 та Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Агролан» (далі - СТОВ «Агролан»), який після уточнення зводився до вимог про:

- визнання недійсним договору оренди землі, укладеного між відповідачами 05 серпня 2014 року (далі - договір оренди від 05 серпня 2014 року), щодо земельної ділянки ОСОБА_7 площею 3,19 га, яка розташована на території Капітанівської селищної ради Новомиргородського району Кіровоградської області (кадастровий номер НОМЕР_1 (далі - спірна земельна ділянка);

- визнання договору оренди земельної ділянки від 09 жовтня 2008 року, укладеного між ТОВ «Агроконтракт-Н» та ОСОБА_7 щодо спірної земельної ділянки (далі - договір оренди від 09 жовтня 2008 року), поновленим із ТОВ «Агроконтракт-Н».

2. Позовна заява мотивована тим, що між позивачем та ОСОБА_7 було укладено договір оренди від 09 жовтня 2008 року строком на 5 років. Спірну земельну ділянку позивач орендував згідно зі схемою, разом із земельними ділянками інших власників, без установлення меж для кожної окремої ділянки та закріплення їх межовими знаками.

3. Договором оренди від 09 жовтня 2008 року передбачено, що його дія продовжується на наступний термін, якщо жодна із сторін не пізніше ніж за шість місяців до закінчення цього договору «не отримала письмового повідомлення щодо інших пропозицій та не отримала підтвердження про його отримання іншою стороною». В той же час ОСОБА_7 не повідомила позивача за шість місяців до закінчення дії договору оренди від 09 жовтня 2008 року про свій намір не продовжувати його на наступний термін.

4. Відповідно до пункту 9.34 договору оренди від 09 жовтня 2008 року орендар має переважне право на поновлення цього договору на новий строк. 05 квітня 2013 року та 08 лютого 2014 року позивач надіслав ОСОБА_7 листи-повідомлення про поновлення оренди від 09 жовтня 2008 року, до яких було долучено проект додаткової угоди, але позивач так і не був повідомлений про прийняте ОСОБА_7 рішення. Після закінчення строку договору оренди від 09 жовтня 2008 року позивач продовжував користуватися спірною земельною ділянкою та сплачував орендну плату за її користування.

5. В 2015 році позивачу стало відомо, що ОСОБА_7 та СТОВ «Агролан» уклали договір від 05 серпня 2014 року, чим на думку позивача, було порушено його переважне право на укладення договору оренди від 09 жовтня 2008 року на новий строк.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

6. Рішенням Новомиргородського районного суду Кіровоградської області від 05 жовтня 2017 року у задоволенні позову ТОВ «Агроконтракт-Н» відмовлено.

7. Судове рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що судом встановлено право власності ОСОБА_7 на спірну земельну ділянку (а.с. 12, том 1). Суд також встановив факт укладання обох зазначених договорів оренди (кожен першочергово на п'ять років)(а.с. 9, 53, том 1).

8. В статті 33 Закону України від 06 жовтня 1998 року № 161-XIV «Про оренду землі» (в редакції, чинній на момент виникнення відповідних правовідносин, далі - Закон про оренду землі) закріплене переважне право орендаря на продовження оренди та умови такого продовження оренди, які відповідають умовам договору оренди від 09 жовтня 2008 року. Цей закон регулює відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки відповідно до частини другої статті 792 Цивільного кодексу України від 16 січня 2003 року № 435-IV (далі позначення цього документа у редакції, чинній на момент вчинення відповідних правочинів або виникнення відповідних прав та обов'язків, - ЦК України).

9. За відсутності заперечень орендодавця щодо поновлення договору оренди землі з попереднім добросовісним орендарем та за відсутності попереднього повідомлення останнього щодо наміру укладення нового договору оренди з новим орендарем, право особи на реалізацію свого переважного права, що передбачено статтею 777 ЦК України та статтею 33 Закону Про оренду землі, буде порушено, а така поведінка орендодавця стосовно попереднього орендаря буде недобросовісною.

10. Судом встановлено, що ТОВ «Агроконтракт - Н» з метою скористатися своїм відповідним переважним правом, двічі надсилав ОСОБА_7 листи-повідомлення з пропозицією поновлення договору оренди від 09 жовтня 2008 року, до яких було додано проект додаткової угоди, що підтверджується листами-повідомленням від 05 квітня 2013 року та від 08 лютого 2014 року (а.с. 13-17, том 1); на період дії строку договору оренди від 09 жовтня 2008 року та після закінчення строку його дії, належним чином та відповідно до умов укладеного між сторонами договору оренди від 09 жовтня 2008 року, виконувало свої обов'язки орендаря, використовувало спірну земельну ділянку за призначенням у власних інтересах, за що сплачувало ОСОБА_7 орендну плату.

11. ОСОБА_11 мав право підписувати від імені позивача лист-повідомлення від 05 квітня 2013 року на підставі належно оформленої довіреності від 21 лютого 2013 року (а.с. 57, том 2).

12. ОСОБА_7 повідомляла позивача про небажання продовжувати строку дії договору оренди від 09 жовтня 2008 року з позивачем шляхом направлення листів-повідомлень від 23 листопада 2013 року та від 26 квітня 2014 року (останній з підтвердженням поштового відправлення та відповідно до книги реєстрації вхідної кореспонденції ТОВ «Агроконтракт-Н» позивач отримав цей лист 29 квітня 2014 року (а.с. 89, 246, 247, том 1).

13. Договір оренди від 09 жовтня 2008 року зареєстрований 28 травня 2009 року у Новомиргородському районному відділенні Кіровоградської регіональної філії Державного підприємства «Центр Державного земельного кадастру» (далі - КРФ ДП «ЦДЗК»), про що у книзі записів державної реєстрації договорів оренди землі вчинено запис № 04.09.377.0005 (а.с. 10, том 1).

14. Відповідно до вимог законодавства, що було чинним на момент оформлення договору оренди від 09 жовтня 2008 року, вимагалась державна реєстрація такого договору та реєстрація права оренди, для яких були встановлені окремі порядки.

15. В першому випадку, реєстрацію мали здійснювати відповідно до Порядку державної реєстрації договорів оренди землі, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 1998 року № 2073, та статті 33 Закону України від 21 травня 1997 року № 280/97-ВР «Про місцеве самоврядування в Україні» (в редакціях, чинних на момент укладення договору оренди від 09 жовтня 2008 року) виконавчі комітети органів сільських, селищних, міських рад. Договір оренди від 09 жовтня 2008 року не містить відміток про таку реєстрацію.

16. У другому випадку, реєстрацію здійснив КРФ ДП «ЦДЗК» відповідно до статті 182 ЦК України, статті 5 Закону України від 01 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», Тимчасового порядку ведення державного реєстру земель, затвердженого наказом Державного комітету України по земельним ресурсам від 02 липня 2003 року № 174.

17. Відсутність на договорі оренди від 09 жовтня 2008 року гербової печатки сільської ради та підпису голови сільської ради свідчить про те, що цей договір не зареєстрований відповідно до чинного законодавства, а відповідно є неукладеним (не чинним). Отже, незалежно від обставин фактичного виконання договору від 09 жовтня 2008 року сторонами, вказаний правочин не набув чинності у визначеному законом порядку, а отже, не може вважатись належним правовстановлювальним документом, який би закріплював за позивачем законний титул щодо спірної земельної ділянки.

18. Судом також встановлено, що 30 червня 2017 року між ОСОБА_7 та СТОВ «Агролан» було укладено угоду про дострокове розірвання договору оренди від 05 серпня 2014 року, державна реєстрація якої здійснена 05 липня 2017 року. Крім того, в судовому засіданні встановлено, що 03 липня 2017 року між ОСОБА_7 та СТОВ «Агролан» було укладено договір про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису), державна реєстрація якого здійснена 05 липня 2017 року, що підтверджується копією вказаного договору та інформаційною довідкою Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна за № 99453458 від 05 жовтня2017 року (далі - договір про емфітевзис).

Короткий зміст судового рішення апеляційної інстанції

19. Постановою Апеляційного суду Кіровоградської області від 21 грудня 2017 року апеляційну скаргу ТОВ «Агроконтракт-Н» задоволено частково:

- рішення Новомиргородського районного суду Кіровоградської області від 05 жовтня 2017 року в частині відмови в задоволенні позову про визнання договору оренди від 09 жовтня 2008 року поновленим вирішено скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, поновивши цей договір;

- вирішено стягнути з ОСОБА_7 на користь ТОВ «Агроконтракт-Н» витрати по оплаті судового збору в сумі 2 893,00 грн;

- у решті рішення Новомиргородського районного суду Кіровоградської області від 05 жовтня 2017 року вирішено залишити без змін.

20. Судове рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що висновок суду першої інстанції є помилковим, оскільки відповідно до Указу Президента України від 17 лютого 2003 року № 134/2003 «Про заходи щодо створення єдиної системи державної реєстрації земельних ділянок, нерухомого майна та прав на них у складі державного земельного кадастру» (в редакції, чинній на момент виникнення відповідних правовідносин, далі - Указ Президента від 17 лютого 2003 року) функції з державної реєстрації земельних ділянок, нерухомого майна та прав на них у складі державного земельного кадастру покладалися на Державний Комітет України по земельних ресурсах. Повноваження Державного підприємства «Центр Державного земельного кадастру» щодо реєстрації земельних ділянок та прав на них випливає з Постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1088 (в редакції, чинній на момент виникнення відповідних правовідносин, далі - Постанова КМУ № 1088). Державне підприємство «Центр Державного земельного кадастру» здійснювало свої відповідні повноваження відповідно до профільних нормативних актів.

21. Договір оренди від 09 жовтня 2008 року пройшов державну реєстрацію відповідно до чинного на той час законодавства та набув чинності з моменту державної реєстрації - з 28 травня 2009 року. Строк, на який був укладений цей договір, в такому разі закінчився 28 травня 2014 року, що відповідає умовам п.3.1 цього договору.

22. З матеріалів справи випливає, що до закінчення строку договору оренди від 09 жовтня 2008 року (до 28 травня 2014 року) позивач належним чином виконував умови цього договору, зокрема, за призначенням використовував спірну земельну ділянку та щорічно, вчасно (до 30 грудня) сплачував орендну плату до закінчення строку дії цього договору (до 28 травня 2014 року), що документально підтверджено (а.с. 47-52, том 1).

23. Не пізніше ніж за місяць до спливу строку договору оренди від 09 жовтня 2008 року, позивач листом від 08 лютого 2014 року повідомив ОСОБА_7 (що не заперечується її представником) за місцем її проживання (с. Рівне) про свій намір скористатися своїм переважним правом на пролонгацію договору оренди від 09 жовтня 2008 року на новий строк та додав до цього листа-повідомлення проект додаткової угоди (а.с. 16-17, том 1).

24. Позивач і після закінчення строку дії договору оренди від 09 жовтня 2008 року продовжував користуватися спірною земельною ділянкою, оскільки не передав цю земельну ділянку за актом прийому-передачі орендодавцю (пункт 9.4.4 договору оренди від 09 жовтня 2008 року), виплатив після закінчення дії цього договору орендну плату орендодавцю, зібрав врожай на спірній земельній ділянці.

25. Листи-повідомлення, які ОСОБА_7 надсилала ТОВ «Агроконтракт-Н», свідчать лише про відмову ОСОБА_7 продовжувати дію договору оренди від 09 жовтня 2008 року, але вони не свідчать про те, що у сторін виник спір (суперечності) щодо орендної плати, чи інших умов цього договору, адже ОСОБА_7 не пов'язувала свою незгоду продовжити дію цього договору саме через незгоду з умовами, які пропонував позивач, тому наслідки, передбачені частиною четвертою статті 33 Закону про оренду землі, не застосовуються. ОСОБА_7 протягом одного місяця після закінчення строку дії договору оренди від 09 жовтня 2008 року лист-повідомлення про заперечення у поновленні цього договору позивачу не надсилала, а тому відповідно до частини шостої статті 33 Закону про оренду землі договір оренди від 09 жовтня 2008 року вважається поновленим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені цим договором.

26. Суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що наявність договору про емфітевзис є перешкодою для задоволення вимоги позивача про поновлення договору оренди від 09 жовтня 2008 року, оскільки вимога позивача про поновлення договору ґрунтується на імперативній нормі, встановленій частиною шостою статті 33 Закону про оренду землі.

27. Не всі висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, рішення частково ухвалене з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, а тому рішення суду в частині відмови поновити договір оренди від 09 жовтня 2008 року підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про поновлення цього договору. Судові витрати підлягають розподілу відповідно до статті 141 Цивільного процесуального кодексу України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - ЦПК України).

Короткий зміст вимог касаційної скарги

28. У січні 2018 року ОСОБА_7подала касаційну скаргу до Верховного Суду, вважаючи, що суд апеляційної інстанції прийняв судове рішення, неправильно застосувавши норми матеріального права та порушивши норми процесуального права.

29. У касаційній скарзі ОСОБА_7 просить скасувати постанову Апеляційного суду Кіровоградської області від 21 грудня 2017 року та залишити в силі рішення Новомиргородського районного суду Кіровоградської області від 05 жовтня 2017 року.

Рух справи в суді касаційної інстанції

30. Згідно з частиною першою статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

31. 23 лютого 2018 року справу передано на розгляд Верховного Суду.

32. Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

33. Відповідно до частини тринадцятоїстатті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

34. Ухвалою судді Верховного Суду від 20 березня 2018 року відкрите касаційне провадження у справі, витребувано матеріали справи з суду першої інстанції та відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_7 про зупинення виконання постанови Апеляційного суду Кіровоградської області від 21 грудня 2017 року.

35. Ухвалою Верховного Суду від 14 січня 2019 року справу призначено до судового розгляду колегією у складі п'яти суддів у порядку письмового провадження без повідомлення та виклику учасників справи за наявними у справі матеріалами.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

(1) Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

36. Розглянувши справу, апеляційний суд не дослідив належним чином докази у справі, зокрема ті, що надала ОСОБА_7 Результатом такого порушення норм процесуального права стало порушення норм матеріального права: до правовідносин сторін було неправильно застосовано норми закону, що регулюють відносини оренди земельної ділянки в частині переважного права орендаря на поновлення договору.

37. Враховуючи приписи статей 319, 626, 627 ЦК України, реалізація переважного права на поновлення договору оренди, яка передбачена частиною першою статті 33 Закону про оренду землі, можлива лише за умови дотримання встановленої цією нормою процедури та наявності волевиявлення сторін.

38. ОСОБА_7 двічі направляла позивачу листи про відмову продовжувати договір оренди від 09 жовтня 2008 року (23 листопада 2013 року та 26 квітня 2014 року), в зв'язку з чим апеляційний суд неправильно трактує частину четверту статті 33 Закону про оренду землі, оскільки вона не передбачає обов'язкову вказівку орендодавцем підстави згоди чи незгоди продовжувати договір оренди земельної ділянки, їх обґрунтування. В листі-відповіді щодо запиту на поновлення договору оренди земельної ділянки достатньо лише вказати прийняте рішення орендодавця.

39. Позивач не надав переконливих доказів, що він продовжив користуватись спірною земельною ділянкою після закінчення строку її оренди за договором оренди від 09 жовтня 2008 року. Судом першої інстанції було встановлено факт належного повідомлення ОСОБА_7 позивача про строк припинення дії договору оренди від 09 жовтня 2008 року. Позивач після отримання такого повідомлення здійснив на спірній земельній ділянці посів сільськогосподарської культури, усвідомлюючи при цьому, що на момент закінчення терміну оренди спірної земельної ділянки за договором оренди від 09 жовтня 2008 року він не зможе відокремити від землі та використати у своїй господарській діяльності сходи посівної культури та зібрати врожай. Попри фактичне обмеження позивачем у такий спосіб прав ОСОБА_7 на свою земельну ділянку, вона надала можливість позивачу зібрати урожай відповідно до умов статті 95 ЗК України. В зв'язку з цим відповідне не є користуванням орендарем земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди від 09 жовтня 2008 року, оскільки після збору урожаю позивач на спірній земельній ділянці не з'являвся.

40. Платіж позивача за оренду спірної земельної ділянки в 2014 році здійснено не до 30 грудня 2014, як це передбачено договором оренди від 09 жовтня 2008 року, а у березні 2015 році. Цей платіж є платою за оренду спірної земельної ділянки у 2014 році, оскільки строк оренди цієї земельної ділянки закінчився 28 травня 2014 року.

41. Відсутність акта праймання-передачі спірної земельної ділянки між позивачем і ОСОБА_7 свідчить не про продовження ним користування нею, а про порушення позивачем своїх договірних зобов'язань щодо повернення її орендодавцю.

42. Враховуючи зазначене, немає підстав для застосування частини шостої статті 33 Закону про оренду землі, яка, до того ж, не може застосовуватись одночасно з частинами першою-п'ятою статті 33 цього закону.

43. Інші доводи ОСОБА_7, в тому числі ті, що вимагають переоцінки доказів та встановлення обставин справи, суд касаційної інстанції не бере до уваги відповідно до статей 76, 77, 80 та 400 ЦПК України.

(2) Позиція інших учасників справи

44. У квітні 2018 року представник СТОВ «Агролан», ОСОБА_6, подав відзив на касаційну скаргу ОСОБА_7, відповідно до якого СТОВ «Агролан» підтримує зазначену касаційну скаргу та просить скасувати постанову Апеляційного суду Кіровоградської області від 21 грудня 2017 року та залишити в силі рішення Новомиргородського районного суду Кіровоградської області від 05 жовтня 2017 року.

45. Фактично більшість аргументів СТОВ «Агролан» за своєю суттю зводяться до повторення аргументів ОСОБА_7

46. Інші доводи СТОВ «Агролан», в тому числі ті, що вимагають переоцінки доказів та встановлення обставин справи, суд касаційної інстанції не бере до уваги відповідно до статей 76, 77, 80 та 400ЦПК України.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

(1) Оцінка аргументів учасників справи і висновків судів першої та апеляційної інстанцій

47. Згідно з частиною першою статті 25 ЦПК України Верховний Суд переглядає у касаційному порядку судові рішення, ухвалені судами першої та апеляційної інстанцій.

48. Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

49. Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Частина друга цієї статті передбачає, що суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

50. Частина третя статті 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

51. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (частини друга та четверта статті 77 ЦПК України). Питання доказів, їх належності та достатності регулюються статтями 76, 77, 80 ЦПК України.

52. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов'язаних із відповідними процесуальними діями, тощо (стаття 11 ЦПК України).

53. Стаття 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості (пункт 3 частини першої).

(1.1) Щодо поновлення договору оренди земельної ділянки

54. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним (частини перша та четверта статті 41 Конституції України).

55. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості (частина друга статті 10 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року № 1618-IV(далі позначення цього документа у редакції, чинній на момент здійснення процесуальних дій судом першої інстанції та апеляційним судом, за умови однаковості положень такої редакції, - ЦПК України 2004). Це положення кореспондує частині другій статті 12 ЦПК України.

56. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України 2004 (частина третя статті 10 ЦПК України 2004). Це положення кореспондує частині третій статті 12 ЦПК України.

57. Статті 57, 58, 60 ЦПК України 2004 визначають що є доказами в рамках судового розгляді справи, які вимоги до них висуваються. Предмет доказування під час судового розгляду визначений статтею 179 ЦПК України 2004.

58. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті (стаття 212 ЦПК України 2004). Ці положення кореспондують статті 89 ЦПК України.

59. Стаття 213 ЦПК України 2004 визначає суть законності та обґрунтованості судового рішення, а стаття 214 ЦПК України 2004 -питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення. Ці статті кореспондують статтям 263 та 264 ЦПК України.

60. Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього (частини перша, третя та шоста статті 367 ЦПК України).

61. Загальними засадами цивільного законодавства, зокрема, є справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України).

62. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (частина перша статті 319 ЦК України).

63. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України). Цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства (частини перша статті 14 ЦК України).

64. Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем (частина четверта статті 124 Земельного кодексу України від 25 жовтня 2001 року № 2768-ІІІ (в редакції, чинній на момент виникнення відповідних правовідносин, далі - ЗК України).

65. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства або договором, підставою виникнення цивільних прав та обов'язків може бути настання або ненастання певної події (частина шоста статті 11 ЦК України).

66. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків (частина перша статті 626 ЦК України). Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

67. За договором найму (оренди) земельної ділянки наймодавець зобов'язується передати наймачеві земельну ділянку на встановлений договором строк у володіння та користування за плату.Відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом (частини перша та друга статті 792 ЦК України). Це положення кореспондує статті 13 Закону про оренду землі.

68. Правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Перелік органів, які здійснюють державну реєстрацію, порядок реєстрації, а також порядок ведення відповідних реєстрів встановлюються законом (частини перша та друга статті 210 ЦК України).

69. Право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом (частини перша та четверта статті 182 ЦК України).

70. Договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації (частина третя статті 640 ЦК України).

71. Право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав (стаття 125 ЗК України).

72. Землекористувачі, якщо інше не передбачено законом або договором, мають, зокрема право власності на посіви і насадження сільськогосподарських та інших культур, на вироблену продукцію (пункт «б» частини першої статті 95 ЗК України).

73. По закінченню строку, на який було укладено договір оренди землі, орендар, який належно виконував обов'язки за умовами договору, має переважне право перед іншими особами на укладення договору оренди землі на новий строк (поновлення договору оренди землі) (частина перша статті 33 Закону про оренду землі).

74. Орендар, який має намір скористатися переважним правом на укладення договору оренди землі на новий строк, зобов'язаний повідомити про це орендодавця до спливу строку договору оренди землі у строк, встановлений цим договором, але не пізніше ніж за місяць до спливу строку договору оренди землі. До листа-повідомлення про поновлення договору оренди землі орендар додає проект додаткової угоди (частини друга та третя статті 33 Закону про оренду землі).

75. При поновленні договору оренди землі його умови можуть бути змінені за згодою сторін. У разі недосягнення домовленості щодо орендної плати та інших істотних умов договору переважне право орендаря на укладення договору оренди землі припиняється (частина четверта статті 33 Закону про оренду землі).

76. Орендодавець у місячний термін розглядає надісланий орендарем лист-повідомлення з проектом додаткової угоди, перевіряє його на відповідність вимогам закону, узгоджує з орендарем (за необхідності) істотні умови договору і, за відсутності заперечень, приймає рішення про поновлення договору оренди землі (щодо земель державної та комунальної власності), укладає з орендарем додаткову угоду про поновлення договору оренди землі. За наявності заперечень орендодавця щодо поновлення договору оренди землі орендарю направляється лист-повідомлення про прийняте орендодавцем рішення (частина п'ята статті 33 Закону про оренду землі).

77. У разі якщо орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди і за відсутності протягом одного місяця після закінчення строку договору листа-повідомлення орендодавця про заперечення у поновленні договору оренди землі, такий договір вважається поновленим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором (частина шоста статті 33 Закону про оренду землі).

78. Додаткова угода до договору оренди землі про його поновлення має бути укладена сторонами у місячний строк в обов'язковому порядку. Відмова, а також наявне зволікання в укладенні додаткової угоди до договору оренди землі може бути оскаржено в суді (частини вісім та дев'ять статті 33 Закону про оренду землі).

79. Положення статті 33 Закону про оренду землі узгоджуються із загальною нормою частини першої статті 777 ЦК України.

80. У разі припинення або розірвання договору оренди землі орендар зобов'язаний повернути орендодавцеві земельну ділянку на умовах, визначених договором. Орендар не має права утримувати земельну ділянку для задоволення своїх вимог до орендодавця (частина перша статті 34 Закону про оренду землі).

81. Указом Президента від 17 лютого 2003 року покладено на Державний комітет України по земельних ресурсах функції з державної реєстрації земельних ділянок, нерухомого майна та прав на них у складі державного земельного кадастру. Зокрема внесено зміни в підпункт 11 пункту 4 Положення про Державний комітет України по земельних ресурсах, затверджене Указом Президента України від 14 серпня 2000 року № 970, якими передбачено здійснення відповідним органом реєстрації договорів оренди земельних ділянок.

82. Відповідно до пункту 4 Постанови КМУ № 1088Центр державного земельного кадастру при Державному комітеті по земельних ресурсах проводить реєстрацію земельних ділянок та прав на них.

83. Відповідно до пункту 3.1 договору оренди від 09 жовтня 2008 року його укладено строком на п'ять років, починаючи з дати його державної реєстрації. В пункті 3.2 встановлено, що сторони цього договору погоджуються, що його дія продовжується на наступний термін дії, вказаний в пункті 3.1 цього договору, якщо ані позивач як сторона, ані ОСОБА_7 «не пізніше ніж за 6 (шість) місяців до його закінчення не отримала письмового повідомлення щодо інших пропозицій та не отримала підтвердження про його отримання іншою стороною».

84. Згідно із пунктом 4.4 договору оренди від 09 жовтня 2008 року, якщо розрахунок по щорічній орендній платі проводиться в грошовій формі, то видача грошових коштів відбувається до 30 грудня поточного року.

85. Пункт 9.3.4 договору оренди від 09 жовтня 2008 року встановлює переважне право орендаря після закінчення строку цього договору на поновлення його на новий строк.

86. Пункти 9.4.3 та 9.4.4 договору оренди від 09 жовтня 2008 року передбачають обов'язок орендаря своєчасно і в повному обсязі оплачувати орендну плату та після закінчення строку оренди у належному стані повернути спірну земельну ділянку орендодавцю за актом приймання-передачі.

87. Відповідно до пункту 14.1 договору оренди від 09 жовтня 2008 року цей договір набирає чинності після підписання сторонами та його державної реєстрації.

88. Правовий висновок Великої Палати Верховного Суду щодо застосування норм права враховується Верховним Судом відповідно до вимог частини шостої статті 13 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» в редакції, чинній на момент прийняття цієї постанови Верховним Судом.

89. Відповідно до правових висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2018 року у справі № 594/376/17-ц (провадження № 14-65цс18), для застосування частини першої статті 33 Закону про оренду землі та визнання за орендарем переважного права на поновлення договору оренди згідно з частинами другою-п'ятою цієї статті необхідно встановити такі юридичні факти: орендар належно виконує свої обов'язки за договором; орендар до закінчення строку дії договору повідомив орендодавця в установлені строки про свій намір скористатися переважним правом укладення договору на новий строк; до листа-повідомлення орендар додав проект додаткової угоди; орендодавець протягом місяця не повідомив орендаря про наявність заперечень та своє рішення. А для поновлення договору оренди землі з підстав, передбачених частиною шостою статті 33 Закону про оренду землі, необхідна наявність таких юридичних фактів: орендар належно виконує свої обов'язки за договором оренди; до закінчення строку дії договору він повідомив орендодавця в установлені строки про свій намір скористатися переважним правом на укладення договору на новий строк; до листа-повідомлення орендар додав проект додаткової угоди, продовжує користуватись виділеною земельною ділянкою; орендодавець письмово не повідомив орендаря про відмову в поновленні договору оренди.

90. Позивач не оскаржує в суді відмову ОСОБА_7 укладати додаткову угоду до договору оренди від 09 жовтня 2008 року або зволікання з укладанням такої додаткової угоди. З матеріалів справи не випливає факт укладення такої додаткової угоди.

91. Також з матеріалів справи не випливає доведеність того факту, що саме ОСОБА_7 ухилялась від підписання акта приймання-передачі спірної земельної ділянки, після спливу строку оренди 28 травня 2014 року. Договір оренди від 09 жовтня 2008 року не містить беззастережного обов'язку орендодавця надсилати такий акт орендарю. Натомість частина перша статті 34 Закону про оренду землі передбачає ініціативу орендаря у цьому питанні.

92. Відповідно до пункту 4.4 договору оренди від 09 жовтня 2008 року орендна плата за 2014 рік мала бути сплачена позивачем до 30 грудня 2014 року. Матеріали справи (а.с. 52, том 1), на які, зокрема, посилається суд апеляційної інстанції, як на докази належного виконання позивачем своїх зобов'язань по договору від 09 жовтня 2008 року, містять інформацію про сплату орендної плати за 2014 рік в березні 2015 року, що не відповідає умовам пункту 4.4 договору оренди від 09 жовтня 2008 року. Суд першої інстанції також вказав на належне виконання позивачем умов договору від 09 жовтня 2008 року. Судами не надано пояснення зазначеному протиріччю. Верховний Суд не має процесуального права згідно із статтею 400 ЦПК України встановлювати обставини справи, а отже, визначити чи це є доказом належного чи неналежного виконання позивачем договору оренди від 09 жовтня 2008 року.

93. В листі-відмові від 26 квітня 2014 року ОСОБА_7 прямо зазначає, що дозволяє позивачу зібрати урожай, але дію договору оренди від 09 жовтня 2008 року не збирається продовжувати та вважає його строк закінченим після 28 травня 2014 року. Такий лист є достатнім підтвердженням відмови орендодавця від пролонгації відповідного договору на новий строк. Збір урожаю після зазначеної дати закінчення строку дії цього договору та відсутність додаткового листа протягом місяця після цього з приводу того ж самого волевиявлення не продовжувати договір оренди від 09 жовтня 2008 року, з урахуванням встановлених обставин справи, не можуть розглядатись як мовчазна згода на пролонгацію відповідного договору відповідно до частини шостої статті 33 Закону про оренду землі, оскільки суди попередніх інстанцій встановили, що позивач відповідний лист від ОСОБА_7 отримав 29 квітня 2014 року.

94. Якщо позивач вважає, що певна сума грошових коштів, сплачена орендодавцю за користування спірною земельною ділянкою у 2014 році, не відповідає обсягу користуванням права орендаря відповідно до договору оренди від 09 жовтня 2008 року, який припинив свою дію 28 травня 2014 року, позивач має право звернутись з вимогою про повернення безпідставно отриманих орендодавцем його грошових коштів, аргументувавши та довівши суму грошових коштів, що підлягає поверненню, в тому числі, в порядку судового розгляду спору, якщо сторони договору оренди від 09 жовтня 2008 року не дійдуть взаємної згоди з цього питання.

95. Суд апеляційної інстанції правильно встановив помилкове застосування судом першої інстанції відповідних норм матеріального права. Встановлений судами попередніх інстанцій факт реєстрації права оренди спірної земельної ділянки, яка не оскаржується сторонами та не скасована, породжує виникнення такого права, можливість пріоритетності якого передбачена умовами статті 33 Закону про оренду землі та покладена в основу аргументу позовних вимог позивача в рамках цього спору. Неузгодженість українського законодавства в питаннях окремих повноважень не може обмежувати громадян у правах відповідно до норм прямої дії Конституції України.

96. Але апеляційний суд сам помилився у застосуванні норм матеріального права, зокрема статті 33 Закону про оренду землі. Враховуючи зазначене, Верховний Суд, виходячи з принципу пропорційності, передбаченому статтею 11 ЦПК України, та засад цивільного законодавства, передбачених пунктом 6 частини першої статті 3 ЦК України, має скасувати судові рішення судів попередніх інстанцій та ухвалити своє власне, відмовивши у позові позивачу.

(2) Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

(2.1) Щодо суті касаційної скарги

97. Підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права (частина перша статті 412 ЦПК України).

98. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню (частини третя статті 412 ЦПК України).

99. На підставі здійсненої вище оцінки аргументів учасників справи Верховний Суд дійшов висновку про необхідність частково задовольнити касаційну скаргу ОСОБА_7: скасувати рішення Новомиргородського районного суду Кіровоградської області від 05 жовтня 2017 року та постанову Апеляційного суду Кіровоградської області від 21 грудня 2017 року, ухвалити нове рішення у справі, відмовивши у позові позивачу.

(2.2) Щодо судових витрат

100. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша статті 141 ЦПК України).

101. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв'язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо) (частина восьма статті 141 ЦПК України).

102. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина тринадцята статті 141 ЦПК України).

103. ОСОБА_7 не заявляла вимог про відшкодування судових витрат. Інші учасники справи не заявляли до відшкодування судові витрати, понесені у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

104. Відповідно до квитанції від 12 січня 2018 року № 47 ОСОБА_7 сплатила судовий збір у сумі 5 512,00 грн за подання касаційної скарги. ОСОБА_7 не надала інших розрахунків документально підтверджених судових витрат.

105. За результатом касаційного розгляду позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню. Отже, ОСОБА_7 має право на відшкодування їй позивачем судових витрат в сумі 5 512,00 грн. Витрати по сплаті судового збору за подання позову та апеляційної скарги необхідно покласти на ТОВ «Агроконтракт-Н».

Керуючись статтями 141, 400, 409, 412, 416, 419 та підпунктом 4 пункту 1 розділу ХIII «Перехідні положення» ЦПК України,

Постановив:

1. Частково задовольнити касаційну скаргу ОСОБА_7.

2. Скасувати постанову Апеляційного суду Кіровоградської області від 21 грудня 2017 року та рішення Новомиргородського районного суду Кіровоградської області від 05 жовтня 2017 року.

3. Ухвалити нове рішення у справі, відмовивши у позові Товариству з обмеженою відповідальністю «Агроконтракт-Н».

4. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Агроконтракт-Н»на користь ОСОБА_7витрати на сплату судового збору за подання касаційної скарги в сумі 5 512,00 грн.

5. Покласти на Товариство з обмеженою відповідальністю «Агроконтракт-Н» витрати по сплаті судового збору за подання позову та апеляційної скарги.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. С. Висоцька

С. Ю. Мартєв

В. В.Пророк

В. М. Сімоненко

І.М. Фаловська