КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Головуючий у суді першої інстанції Макаренко І.О.
Апеляційне провадження № 22-ц/824/ 1409/ 2019
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 січня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Мережко М.В.,

суддів - Савченка С.І.,Яворського М.А.

секретар - Тютюнник О.І.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 12 вересня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору позики та розписок удаваним правочином , визнання відносин сторін , такими , що регулюються за правилами інвестиційного договору .

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду , дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, -

в с т а н о в и л а:

У грудні 2016 року позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом.

Позов обґрунтований тим, що 18 лютого 2015 року, ОСОБА_2 було написано дві розписки на користь ОСОБА_3 Відповідно до першої розписки позивач зобов'язався сплатити на користь відповідача суму в розмірі 110 000 доларів США без зазначення строку виконання зобов'язань, а згідно другої розписки зобов'язався сплатити на користь відповідача суму в розмірі 72 000 доларів США в строк до 01 вересня 2015 року. Сума зобов'язань за двома розписками складеними 18 лютого 2015 року становить 182 000 доларів США. Позивач зазначає, що в дійсності між ним та відповідачем ніякого договору позики не укладалося. Позивач підписав розписки, але насправді між останніми відносини позики місця не мали, а склалися інші правовідносини, пов'язані з веденням спільного бізнесу. Сторони умисно оформили свої зобов'язання розпискою маючи на меті врегулювати спільні претензії, які витікають з того, що і позивач і відповідач є засновниками однієї юридичної особи і в процесі спільної діяльності постала необхідність врегулювання зобов'язань, щодо порядку здійснення інвестицій у спільний бізнес та вирішення корпоративних зобов'язань стосовно формування уставного капіталу підприємства. Як на підтвердження відсутності відносин позики між сторонами позивач вказує, що договір позики в письмовій формі не існує, фактичної передачі грошей не відбувалося, не було жодного забезпечення повернення коштів, в розписках не зазначено мета позики і цілі , зобов'язання в розписках виражені в іноземній валюті без зазначення еквіваленту в гривнях. При складанні розписок не були дотримані істотні для договору позики, а саме щодо письмової форми та факту передачі коштів, що вказує на наявність розбіжності між волею сторін та зовнішнім виявом правочину, що в сукупності свідчить про те, що відносини позики між сторонами не мали місця, а розписки були складені з метою зафіксувати зобов'язання ОСОБА_2 перед ОСОБА_3 щодо сплати останньому грошових коштів, за іншими зобов'язаннями які склалися між сторонами задовго до дати складання розписок.

Позивач просив визнати договір позики та написані у зв»язку з цим розписку ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 від 18 лютого 2015 року на суму 110 000 доларів США, а також розписку ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 від 18лютого 2015 року на суму 72 000 доларів США удаваним правочином;

Визнати, що відносини сторін, регулюються правилами щодо правочину який сторони насправді вчинили - інвестиційного договору, укладеного ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у зв'язку з їх участю в управлінні господарським товаром за законодавством Німеччини - «Carp Spot TS Germany Gmbh».

Відповідач у відзиві на позовну заяву, проти позову заперечував в повному обсязі та просив відмовити в його задоволенні посилаючись на те, що між сторонами ніколи не виникало інвестиційних відносин. Коштами, які ОСОБА_2 отримав за договором позики, останній розпорядився на власний розсуд. Позивачем не надано жодного належного доказу на обґрунтування позову.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 12 вересня 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, позивач ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права , та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити. В апеляційній скарзі зазначав , що суд неповно з'ясував обставини , що мають значення для вирішення справи . Так, суд не взяв до уваги , що предметом даного позову є визнання договорів позики і виданих до них розписок недійсними з підстав удаваності, а що стосується виконання чи невиконання цих договорів , то у Бориспільському міськрайонному суді Київської області розглядається інший спір за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за цими ж розписками. Суд при вирішенні справи не надав оцінки доказам ,наявним в матеріалах справи , а відтак висновок про відмову у позові ґрунтується на припущеннях .

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 44 ЦПК України, особи , які беруть участь у справі зобов'язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки.

Відповідно до ст.ст 128-131 ЦПК України сторони були своєчасно повідомлені про день та час розгляду справи на 17 січня 2019 року . Заяв щодо зміни місця проживання або місцезнаходження від сторін не надходило. Заяв про причини неявки від ОСОБА_3 до апеляційного суду не надходило, а тому відсутні підстави вважати причини неявки відповідача до суду поважними.

Відповідно до ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість:

1) керує ходом судового процесу;

2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;

3) роз'яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;

4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;

5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов'язків.

Як видно із матеріалів справи , згідно тексту розписки від 18 лютого 2015 року ОСОБА_2 взяв безвідсоткову позику в розмірі 110 000 доларів США у ОСОБА_3 в присутності ОСОБА_4 та ОСОБА_5.( а.с. 10) .

Крім того ,згідно тексту розписки від 18 лютого 2015 року ОСОБА_2 взяв безвідсоткову позику в розмірі 72 000 доларів США у ОСОБА_3 в присутності ОСОБА_4 та ОСОБА_6, з терміном повернення до 01 вересня 2015 року( а.с.9) .

Позивач звертаючись до суду із вимогами до відповідача, ставить питання про визнання розписок удаваним правочином на підставі ст.235 ЦК України, зазначючи , що сторони укладаючи договір позики ( розписки) мали на меті укладення інвестиційного договору .

Відповідно до ч. 1 ст. 202, ч. 3 ст. 203 ЦК України головним елементом угоди (правочину) є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, який підлягає встановленню судом є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору та з'ясування питання про те, чи не укладена ця угода з метою приховати іншу угоду та яку саме.

За умовами ст.235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Відповідно до п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від

06 листопада 2009року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» за удаваним правочином (ст. 235 ЦК України) сторони умисно оформлюють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Відповідно до ч.2 ст.235 ЦК України, якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Тобто, за удаваним правочином обидві сторони свідомо, з певною метою, документально оформлюють правочин, але насправді між ними встановлюються інші правовідносини.

За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі ст. 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.

Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили, тому такий правочин може бути визнаний судом недійсним лише у тому разі, коли буде встановлено, що правочин, який сторони насправді вчинили, не відповідає загальним вимогам, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Відповідно до вимог ст.81 ЦПК України позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести:

1) факт укладання правочину, що за його думкою є удаваним,

2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети ніж приховати інший правочин,

3) настання між сторонами інших прав та обов'язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.

Жодних належних і допустимих доказів на підтвердження тієї обставини, що під договором позики сторони приховали інвестиційний договір, укладеного ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у зв'язку з їх участю в управлінні господарським товаром за законодавством Німеччини - «Carp Spot TS Germany Gmbh», позивачем суду не надано.

Надані позивачем копії інвойсів, не підтверджують факт інвестиційних відносин, та не спростовують факт укладання між сторонами договору позики, та надані позивачем відповідачу розписки не містять жодних вказівок на інвестиційний договір.

Таким чином, вимоги за даним позовом є недоведеними та не обґрунтованими.

Суд першої інстанції вірно виходив із того , що на момент укладення договорів ( розписок ) сторонами було повністю додержані вимоги, які в силу ст.203 ЦК України є необхідними для чинності правочину, а позивачем не надано доказів, що обидві сторони, укладаючи оспорюваний договір позики( розписки) 2015 року, бажали приховати інвестиційний договір який вони насправді вчинили, а тому підстави для задоволення позову у відповідності до вимог ст.235 ЦК України відсутні.

Відмовляючи у задоволенні позову , суд першої інстанції вірно виходив із того , що позивачем не було надано суду достатньо доказів на підтвердження своїх позовних вимог.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції , відповідно до ст. 367 ЦПК України , колегія суддів вважає рішення законним та обґрунтованим, постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права , відповідає фактичним обставинам справи , доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення.

Керуючись ст.ст. 365, 367,369,374,375,381 - 384 ЦПК України , колегія суддів ,-

П о с т а н о в и л а ;

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення .

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 12 вересня 2018 року залишити без змін .

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття

Касаційна скарга на постанову може бути подана до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення буде виготовлений не пізніше 23 січня 2019 року .

Головуючий

Судді