ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
Справа № 681/1138/16-ц
Провадження № 22-ц/4820/338/19
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2019 року м. Хмельницький

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Хмельницького апеляційного суду

в складі: головуючого - судді Гринчука Р. С.,

суддів:Костенка А. М., Спірідонової Т. В.,

секретар - Шевчук Ю. Г.,

за участю представника відповідача,

розглянула у відкритому судовому засіданні справу за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості з апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Полонського районного суду Хмельницької області від 22 листопада 2018 року, суддя Горщар А.Г.,

встановила:

У серпні 2016 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернулось в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

На обґрунтування позову зазначено, що між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № НМРWGА00000843 від 28.03.2008 року, відповідно до якого Банк зобов'язався надати відповідачу кредит у розмірі 141300,00 грн. терміном до 27.03.2018 року, а відповідач зобов'язалась повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором.

ОСОБА_1 зобов'язання належним чином не виконувала, оскільки своєчасно не надала Банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками та комісією, у зв'язку з чим виникла заборгованість за кредитним договором.

Банк просив суд стягнути з позичальника заборгованість, яка станом на 13.05.2016 року становила 740195 грн. 76 коп. та складалася з: 111965 грн. 85 коп. заборгованість за кредитом; 183870 грн. 60 коп. заборгованість по відсоткам за користування кредитом за період з 28.05.2010 року по 13.05.2016 року; 5812 грн. 90 коп. заборгованість по комісії за користування кредитом; 403060 грн. 90 коп. пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором; 250 грн. штраф (фіксована частина); 35235 грн. 51 коп. штраф (процентна складова), а також судові витрати.

Рішенням Полонського районного суду Хмельницької області від 22 листопада 2018 року позов було задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором № НМРWGА00000843 від 28.03.2008 року, яка станом на 13.05.2016 року становила 337134 (триста тридцять сім тисяч сто тридцять чотири) грн. 86 коп. та складається з: 111965 грн. 85 коп. заборгованості за кредитом; 183870 грн. 60 коп. заборгованості по відсоткам за користування кредитом за період з 28.05.2010 року по 13.05.2016 року; 5812 грн. 90 коп. заборгованість по комісії за користування кредитом; 250 грн. штраф (фіксована частина); 35235 грн. 51 коп. штраф (процентна складова), а також 5051 (п'ять тисяч п'ятдесят одна) грн. 84 коп. витрат по оплаті судового збору. В решті вимог позову було відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на порушення судом норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права, просила скасувати рішення суду.

На обґрунтування скарги зазначила, що кредитні кошти вона від Банку не отримувала, оскільки цими коштами заволоділи посадові особи Банку шахрайським шляхом. З цього приводу розпочато кримінальне провадження, яке перебуває в стадії досудового розслідування. Таким чином є хибним висновок суду про те, що Банк виконав своє зобов'язання перед відповідачем щодо надання кредитних коштів.

Помилковим є також висновок суду про визнання відповідачем боргу, оскільки останніми датами оплати кредиту є 31.10.2015 року та 01.12.2015 року, однак апелянт такі оплати не проводила.

На думку апелянта, вона не є належним відповідачем у справі, оскільки належними відповідачами є особи, які фактично заволоділи кредитними коштами шахрайським шляхом.

Відсутні докази фактичної заборгованості за кредитом, як і докази щодо фактичного отримання нею кредитних коштів. Вважає, що кредитний договір від імені кредитора був підписаний не уповноваженою на те особою, оскільки в матеріалах справи відсутні об'єктивні дані на підтвердження повноважень підписанта на укладення кредитного договору.

Невірними є також висновки суду щодо позовної давності. Позивач довідався про наявність заборгованості за кредитом 24.03.2011 року, а тому з урахуванням збільшеної позовної давності, строк сплив 24.03.2016 року, в зв'язку з чим відсутні підстави для стягнення боргу.

Судом не враховано, що оскільки договір про збільшення позовної давності повинен бути укладеним в письмовому вигляді окремим документом, а не одним з пунктів кредитного договору, тому при застуванні наслідків спливу позовної давності необхідно враховувати трьохрічну позовну давність а не п'ятирічну.

Також, відповідно до законодавства України Банк повинен був надати споживачу в письмовій формі інформацію про умови кредитування, а також про орієнтовну сукупну вартість кредиту, типові процентні ставки, що передує укладанню спірного кредитного договору. Однак Банк такої інформації ОСОБА_1 не надав. Суперечить закону також і одностороннє збільшення Банком процентної ставки за кредитом.

В судове засідання апелянт та її представник не з'явилися. Апелянт в письмовій заяві просила суд розглянути справу без її участі, підтримала апеляційну скаргу.

В судовому засіданні представник АТ КБ «Приватбанк» проти апеляційної скарги заперечила, підтримала рішення суду першої інстанції.

Заслухавши учасника справи та дослідивши матеріали справи колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до п.п. 1, 4 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом першої інстанції встановлено, що 28.03.2008 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № НМРWGА00000843, за умовами якого відповідач отримала кредит на споживчі цілі в сумі 126000 грн. та 15300 грн. на сплату страхових платежів. Графіком погашення кредитного боргу, який є невід'ємним додатком до кредитного договору, визначено погашення кредитної заборгованості в розмір 126000 грн., тобто суми, яка була безпосередньо надана ОСОБА_1 для споживчих цілей.

Відповідно до умов договору позичальник зобов'язувалася повернути отримані у кредит кошти до 27.03.2018 року зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,38% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 2% від суми виданого кредиту на момент його надання, винагороди за резервування коштів у розмірі 0,96% річних від суми зарезервованих ресурсів, винагороди за проведення додаткового моніторингу, що дорівнює сумі залишку коштів між сплаченими позичальником на день здійснення моніторингу коштами і нарахованими Банком на останній термін сплати.

Погашення кредиту повинно було проводитись в строки відповідно до Графіка погашення кредиту (Додаток № 2) шляхом сплати позичальником щомісячних платежів у сумі 2251 грн. 17 коп. (пункти 8.1, 7.2 кредитного договору (т.1 а.с.11-14).

ОСОБА_1 взятих на себе зобов'язань щодо своєчасної та повної сплати кредитних коштів не виконала, у зв'язку з чим станом на 13.05.2016 року у неї виникла заборгованість, розмір якої згідно даних розрахунку Банку (т.1 а.с.5-9) становила 740195 грн. 76 коп. та складалась з: 111965 грн. 85 коп. заборгованість за кредитом; 183870 грн. 60 коп. заборгованість по відсоткам за користування кредитом за період з 28.05.2010 року по 13.05.2016 року; 5812 грн. 90 коп. заборгованість по комісії за користування кредитом; 403060 грн. 90 коп. пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором; 250 грн. штраф (фіксована частина); 35235 грн. 51 коп. штраф (процентна складова).

Задовольняючи позов частково, суд виходив з того, що відносно частини грошових вимог сплила позовна давність, визначена за договором між сторонами в п'ять років. Оскільки штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором є порушенням закону, тому суд відмовив у задоволенні вимоги щодо стягнення пені в розмірі 403060 грн. 90 коп.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відмови у стягненні пені, враховуючи при цьому також ту обставину, що сторони не оспорюють рішення суду в цій частині. В той же час висновок суду про сплив позовної давності щодо частини позовних вимог не можна вважати в повній мірі обґрунтованим виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Апеляційного суду Хмельницької області від 28.03.2012 року було змінено рішення Полонського районного суду Хмельницької області від 07.02.2012 року в справі за позовом ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа - ОСОБА_1, про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення. Звернуто стягнення на предмет іпотеки - житловий будинок АДРЕСА_1. Предмет іпотеки підлягає реалізації із застосуванням процедури продажу, встановленої статтею 38 Закону України «Про іпотеку» шляхом його продажу ПАТ КБ «Приватбанк» з укладенням від свого імені договору купівлі-продажу з будь-якою особою-покупцем. З вартості предмета іпотеки ПАТ КБ «Приватбанк» підлягає сплата заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором № НМРWGА00000843 від 28.03.2008 року, яка виникла станом на 24.03.2011 року в розмірі 169732 грн. 42 коп., з яких 119636 грн. 98 коп. - неповернутий кредит, 39265,78 грн. - проценти, 958,02 грн. - винагорода за резервування ресурсів та 9871,64 грн. - пеня. Виселено ОСОБА_3 та ОСОБА_5 з указаного житлового будинку.

Вказаним рішення апеляційного суду, зокрема, було встановлено, що відповідно до кредитного договору від 28.03.2008 року, ПАТ КБ «Приватбанк» надало ОСОБА_1 кредит в розмірі 126000 грн. на строк до 27.03.2018 року. За цим договором Банк вправі в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки за користування кредитом при зміні кон'юнктури ринку грошових ресурсів в Україні.

28.03.2008 року між Банком та ОСОБА_3 було укладено договір іпотеки на забезпечення ОСОБА_1 своїх зобов'язань за кредитним договором.

Судом також було встановлено, що Банк в односторонньому порядку збільшив розмір процентної ставки з 31.10.2008 року - до 17,64% річних, з 01.02.20098 року - до 29,04% річних. 31.12.2008 року кредитор надіслав позичальнику ОСОБА_1 письмове повідомлення про зміну процентної ставки.

Крім того, 29.10.2010 року ПАТ КБ «Приватбанк» надіслав ОСОБА_1 і ОСОБА_3 письмове повідомлення з вимогою у тижневий термін, але не пізніше 30 календарних днів з дати одержання повідомлення, погасити заборгованість за кредитом. У випадку несплати Банк зобов'язав ОСОБА_1 на 31-й день з дати отримання повідомлення достроково повернути кредит, сплатити проценти, комісії та винагороди в повному обсязі. ОСОБА_1 одержала вищевказане письмове повідомлення Банку 04.11.2010 року.

Рішенням Полонського районного суду Хмельницької області від 20.02.2018 року, яке набрало законної сили 16.05.2018 року, було відмовлено в позові ОСОБА_1 до ПАТ КБ «Приватбанк» про визнання недійсним вищезазначеного кредитного договору № НМРWGА00000843 від 28.03.2008 року.

В ході розгляду справи судом було встановлено, що на підставі оскаржуваного кредитного договору ОСОБА_1 отримала в банку кредит в розмірі 126000 грн. Суд також прийшов до висновку, що умови кредитного договору відповідають вимогам ЦК України, Закону України «Про захист прав споживачів». Позичальнику було доведено повну, об'єктивну та достовірну інформацію про умови кредиту перед укладенням договору та під час його укладення, відображено фактичні дані і відомості відносно значення реальної процентної ставки та абсолютного значення подорожчання кредиту. В договорі сторони узгодили збільшення позовної давності до 5 років, тому ця умова відповідає вимогам закону. Посилання ОСОБА_1 на те, що спірний договір вчинений з ознаками шахрайства суд не прийняв до уваги, оскільки відсутнє рішення про притягнення винних осіб до кримінальної відповідальності.

Частиною 1 статті 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

В силу ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ч. 1 ст. 610 ЦК України).

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема зміна умов зобов'язання.

Частково задовольняючи позов суд обґрунтовано виходив з того, що оскільки ст. 61 Конституції України забороняє подвійне притягнення до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення, тому необхідно відмовити у задоволенні позову в частині стягнення пені в сумі 403060 грн. 90 коп., стягнувши штрафи (фіксовану та процентну складові).

Однак висновок суду в частині визначення розміру кредитної заборгованості, яка підлягає стягненню з позичальника на користь кредитора є помилковим з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1 ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Частиною 1 статті 259 ЦК України передбачено, що позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

Відповідно до ч. 5 ст. 261 ЦК України за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

Згідно з ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Аналіз вказаних норм права дає підстави для висновку, що початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої особи права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Перебіг загального строку позовної давності стосовно щомісячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - після закінчення кінцевого строку повного погашення кредиту.

Докази у справі достовірно вказують на те, що сторони врегулювали в Договорі питання зміни строку виконання основного зобов'язання та визначили умови такої зміни.

Так, відповідно до п.п. «а» п. 2.3.3. кредитного договору №НМРWGА00000843 від 28.03.2008 року, у випадку порушення позичальником зобов'язань, передбачених умовами даного договору, Банк на власний розсуд має право змінити умови договору - зажадати від позичальника дострокового повернення кредиту, сплати винагороди, комісії й відсотків за його порушення, виконання інших зобов'язань за цим договором у повному обсязі шляхом направлення відповідного повідомлення. При цьому згідно ст.ст. 212, 611, 651 ЦК України, щодо зобов'язань, строк виконання яких не настав, вважається, що строк настав у зазначеному в повідомленні дату. На цю дату позичальник зобов'язується повернути Банку суму кредиту в повному обсязі, винагороду й відсотки за фактичний строк його користування, у повному обсязі виконати інші зобов'язання за двором.

Як було встановлено вище, Банк скористався своїм правом на дострокове стягнення усієї суми за кредитом, направив на адресу боржника та поручителя листи з вимогою щодо необхідності погашення простроченої заборгованості. При цьому, у зв'язку з несплатою заборгованості, на 31-й день з дати отримання повідомлення у позичальника та поручителя виник обов'язок достроково повернути кредит, сплатити проценти, комісії та винагороди в повному обсязі. ОСОБА_1 одержала вищевказане письмове повідомлення Банку 04.11.2010 року, однак вимоги Банку не виконала.

Таким чином початок перебігу п'ятирічного строку позовної давності в даному випадку необхідно рахувати з 05.12.2010 року, з даним позовом Банк звернувся до суду 12.08.2016 року, з пропуском позовної давності.

ОСОБА_1 подала до суду першої інстанції письмову заяву про застосування наслідків спливу позовної давності.

Доводи апелянта щодо необхідності обрахування позовної давності виходячи з трьохрічного строку є безпідставними, оскільки умовами кредитного договору №НМРWGА00000843 від 28.03.2008 року, (п. 5.5. договору), визначено позовну давність щодо усіх вимог, які ґрунтуються на виконанні договору 5 років. Оскільки цей договір є укладеним, його зміст погоджений обома сторонами, про що свідчать їх підписи, тому, враховуючи вимоги ч. 1 ст. 259 ЦК України суд правильно вказав, що в даному випадку за домовленістю між сторонами позовна давність складає 5 років.

Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється.

Встановлення строку кредитування у кредитному договорі, що передбачає внесення позичальником щомісячних платежів, має значення не для визначення початку перебігу позовної давності за вимогами кредитодавця щодо погашення заборгованості за цим договором, а для визначення позичальнику розміру щомісячних платежів. Відтак, за вказаних умов початок перебігу позовної давності не можна визначати окремо для погашення всієї заборгованості за договором (зі спливом строку кредитування) і для погашення щомісячних платежів (після несплати чергового такого платежу).

Приймаючи до уваги встановлені вище обставини справи, провівши аналіз розрахунку кредитної заборгованості, проведеного кредитором та графіку погашення кредиту, який є невід'ємною частиною кредитного договору №НМРWGА00000843 від 28.03.2008 року,з урахуванням дати проведення позичальником оплати кредиту, колегія суддів приходить до висновку про необхідність стягнення кредитної заборгованості в межах п'ятирічного строку, яка становитиме 111965 грн. 85 коп. заборгованості по кредиту, 28681 грн. 29 коп. заборгованості по процентам, 7032 грн. 36 коп. штрафу (5% від суми боргу) та 250 грн. штрафу (фіксована частина), сплата яких передбачена п. 5.3. кредитного договору. Таким чином загальна сума, яка підлягає стягненню з позичальника на користь кредитора становитиме 147 929 грн. 50 коп.

При цьому необхідно врахувати, що рішення Апеляційного суду Хмельницької області від 28.03.2012 року, яким було звернуто стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення кредитної заборгованості ОСОБА_1 перед ПАТ КБ «Приватбанк» до цього часу не виконано, будинок, який є предметом іпотеки Банком не продано, він перебуває у фактичному користуванні іпотекодавців, які проживають у будинку.

Відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це не можливо - безпосередньо після її закінчення.

Банківська виписка з особового рахунку клієнта банку може слугувати документом, який підтверджує проведення банком касових операцій, за умови зазначення в ній інформації про проведення банком таких операцій, сум і дат операцій та заповнення обов'язкових реквізитів.

Відповідно до положень статей 1, 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в України» банківська виписка є первинним документом.

Отже, документом, який може бути доказом і який суду необхідно оцінити відповідно до вимог цивільного процесуального закону при перевірці доводів про реальне виконання кредитного договору, може бути виписка з рахунка особи, яка відповідає вимогам та надана відповідно вимог закону.

Аналогічна правова позиція висвітлена у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 755/2284/16-ц, від 19 листопада 2018 року у справі № 752/6514/15-ц, від 19 вересня 2018 року у справі № 752/6102/14-ц.

Посилання апелянта на безгрошовитість кредиту необґрунтоване. Справа містить неспростовані ОСОБА_1 докази отримання нею кредитних коштів в розмірі 126000 грн. та часткову оплату кредиту. Про ці обставини свідчать, зокрема, розрахунок кредитного боргу, проведений Банком, банківська виписка по кредитному рахунку, вищезазначені рішення судів першої та апеляційної інстанцій. При цьому необхідно звернути увагу на ту обставину, що під час розгляду судами справ за участю ОСОБА_1 щодо стягнення кредитної заборгованості за договором №НМРWGА00000843 від 28.03.2008 року, остання не обґрунтовувала свою позицію фактичним неотриманням коштів за кредитом та не посилалася на сплату кредиту замість неї невстановленими особами.

Сам по собі факт того, що органами досудового слідства здійснюється кримінальне провадження №0000077 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190, ч. 2 ст. 366 КК України щодо незаконного заволодіння кредитними коштами невстановленими особами шахрайським шляхом, в якій ОСОБА_1 визнано потерпілою не свідчить про неотримання нею коштів за договором кредиту, оскільки відсутнє судове рішення в даній кримінальній справі і судом не встановлено обставин, які б підтвердили доводи апелянта в цій частині (ч. 6 ст. 82 ЦПК України).

Судові витрати підлягають розподілу між сторонами за правилами ст. 141 ЦПК України.

ПАТ КБ «Приватбанк» сплатив 11102,94 грн. судового збору в суді першої інстанції, ОСОБА_1 сплатила 7585,55 грн. судового збору в суді апеляційної інстанції. З урахуванням ціни позову - 740195,76 грн., з яких 147929,50 грн. задоволено апеляційним судом, розмір судових витрат, які підлягають відшкодуванню апелянту за рахунок позивача становитиме 6069,20 грн.: (147929,50х100:740195,76=19,99%х7585,55:100=1516,35 грн.; 7585,55-1516,35=6069,20 грн.). Позивачу за рахунок відповідача підлягає відшкодування 2219,48 грн.: (19,99х11102,94:100=2219,48).

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, колегія суддів,

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Полонського районного суду Хмельницької області від 22 листопада 2018 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором №НМРWGА00000843 від 28.03.2008 року в розмірі 147 929 грн. 50 коп. та судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 2 219 грн. 48 коп. В решті позову відмовити.

Стягнути з Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 6 069 грн. 20 коп. судових витрат по сплаті судового збору в суді апеляційної інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повна постанова складена 15.02.2019 року.

Судді: Р.С. Гринчук

А.М. Костенко

Т.В. Спірідонова