КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2019 року м. Київ

Справа № 760/22708/19

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді-доповідача Ящук Т.І.,

суддів Немировської О.В., Чобіток А.О.,

за участю секретаря судового засідання Кравченко Н.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана його представником ОСОБА_2 , на ухвалу Солом`янського районного суду міста Києва від 24 жовтня 2019 року, постановлену у складі судді Шереметьєвої Л.А., про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості,

встановив:

У серпні 2019 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_3 про стягнення 20 774 доларів США боргу за договором позики та 3 % річних в сумі 1304, 49 доларів США.

21 жовтня 2019 року представник позивача ОСОБА_2 подала заяву про забезпечення позову шляхом встановлення тимчасового обмеження відповідача у праві виїзду за межі України до дати повного виконання судового рішення в справі.

Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 24 жовтня 2019 року у задоволенні заяви про забезпечення позову відмовлено.

Не погоджуючись з ухвалою, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу суду скасувати та прийняти постанову, якою заяву про забезпечення позову задовольнити, посилаючись на її незаконність, необґрунтованість, неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Вказує, що перелік заходів забезпечення, визначених у ст. 150 ЦПК України, не є вичерпним, оскільки згідно п. 10 ч. 1 ст. 150 ЦПК України позов забезпечується іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1- 9 ч. 1 ст. 150 ЦПК України.

Суду першої інстанції було надано докази, що жоден із заходів, встановлених п.п. 1-9 ч. 1 ст. 150 ЦПК України не забезпечує ефективного захисту та поновлення порушених прав позивача, оскільки стосується переважно обмежень у користуванні майном, яке, відповідно до наданої суду першої інстанції Інформаційної довідки, відсутнє у відповідача.

Звертає увагу на те, що відповідно до ч. 2 ст. 441 ЦПК України тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України застосовується в порядку, визначеному цим Кодексом длязабезпечення позову, із особливостями, визначеними цією статтею. Таким чином, чинний Цивільний процесуальний кодекс України містить норми, які дозволяють судам застосовувати тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду закордон як захід забезпечення позову, що підтверджується п. 10 ч. 1 ст. 150, ч.2 ст. 441 ЦПК України.

Зазначає, що станом на момент звернення із цією заявою ОСОБА_3 взятих на себе зобов`язань не виконав, грошові кошти у повному обсязі не повернув.

Таким чином, зважаючи нанаявність між позивачем та відповідачем дійсного спору про стягнення суми коштів 20774 доларів США, тривале невиконання ОСОБА_3 зобов`язання з повернення значної суми коштів, реальної загрози невиконання та утруднення виконання можливого рішення суду про стягнення боргу, позивач вважає за необхідне звернутися із даним клопотанням про забезпечення позову, оскільки обраний позивачем захід забезпечення позову сприятиме можливості виконання рішення суду за даним позовом, відповідатиме меті застосування правового інституту забезпечення позову.

Стверджує, що виїзд боржника за межі України, за відсутності у нього будь-якого нерухомого майна, на яке можливо було б накласти стягнення, значно ускладнить виконаннясудового рішення.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_2 підтримала доводи апеляційної скарги, просила її задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_4 заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив ухвалу суду залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши пояснення представника позивача та представника відповідача, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що в Цивільному процесуальному кодексі відсутня норма, яка б надавала суду право в порядку, передбаченому ст.ст.149-159 ЦПК України, застосовувати такий захід забезпечення позову як тимчасове обмеження у виїзді за межі України у зв`язку з розглядом в суді цивільної справи. Тому дійшов висновку про те, що підстави для забезпечення позову в приведеному представником позивача порядку на даній стадії розгляду справи відсутні.

З висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується, вважає їх законними та обґрунтованими, з огляду на наступне.

З виділених матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_3 , в якому просить стягнути з відповідача суму боргу за договором позики в розмірі 20 774 доларів США та 3 % річних в розмірі 1304, 49 доларів США.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 23.12.2016 року ОСОБА_1 надав ОСОБА_3 позику в розмірі 20 774 доларів США, яку останній зобов`язався повернути в строк до 01.07.2017 року. Однак станом на момент звернення до суду з даним позовом ОСОБА_3 взятих на себе зобов`язань не виконав, грошові кошти не повернув.

Звертаючись до суду з заявою про забезпечення позову шляхом тимчасового обмеження відповідача у праві виїзду за межі України до дати повного виконання судового рішення, представник позивача посилався на те, що предметом спору є стягнення з відповідача заборгованості за договором позики. Відповідач взятих на себе зобов`язань не виконує, грошові кошти в повному обсязі не повернув. Позивачу стало відомо, що відповідач має намір виїхати за межі України з метою подальшого ухилення від виконання значних грошових зобов`язань перед кредиторами. Вважає дані обставини достатніми для задоволення заяви.

Відповідно до ч. 1 ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст. 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Згідно з ч. 2 ст. 149 ЦПК України, забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно ч. 1 ст. 150 ЦПК України, позов забезпечується, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії; встановленням обов`язку вчинити певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; передачею речі, яка є предметом спору, на зберігання іншим особам, які не мають інтересу в результаті вирішення спору; зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1 - 9 цієї частини.

Частиною 3 ст. 150 ЦПК України встановлено, що заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

З викладеного вбачається, що обмеження відповідача у праві виїзду за межі України не передбачене ст. 150 ЦПК України як вид забезпечення позову.

Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Підстави для тимчасового обмеження у праві виїзду громадян України за кордон визначені Законом України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України».

У статті 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» передбачено, що право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено у випадках, коли: 1) він обізнаний з відомостями, які становлять державну таємницю, - до закінчення терміну, встановленого статтею 12 цього Закону; 3) стосовно нього у порядку, передбаченому кримінальним процесуальним законодавством, застосовано запобіжний захід, за умовами якого йому заборонено виїжджати за кордон, - до закінчення кримінального провадження або скасування відповідних обмежень; 4) він засуджений за вчинення кримінального правопорушення - до відбуття покарання або звільнення від покарання; 5) він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом, - до виконання зобов`язань або сплати заборгованості зі сплати аліментів; 9) він перебуває під адміністративним наглядом Національної поліції - до припинення нагляду.

Тимчасове обмеження права громадянина України на виїзд з України у випадках, передбачених частинами першою та шостою цієї статті, запроваджується в порядку, передбаченому законодавством. У разі запровадження такого обмеження орган, що його запровадив, в одноденний строк повідомляє про це громадянина України, стосовно якого запроваджено обмеження, та центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони державного кордону.

Відповідно до висновку Верховного Суду у постанові від 27 березня 2019 року у справі № 643/5842/16-ц, тлумачення вказаних норм свідчить, що в цивільному процесуальному законодавстві відсутня правова норма, яка б надавала суду повноваження в порядку, передбаченому статтями 149-150 ЦПК України застосувати заборону виїзду за межі України, як спосіб забезпечення позову.

Таким чином, заявлений позивачем спосіб забезпечення позову шляхом тимчасового обмеження відповідача у праві виїзду за межі України не відповідає вимогам статті 150 ЦПК України, а тому суд першої інстанції зробив правильний висновок про відсутність підстав для задоволення заяви про забезпечення позову.

Доводи апеляційної скарги про те, що чинний Цивільний процесуальний кодекс України містить норми, які дозволяють судам застосовувати тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за кордон як захід забезпечення позову, що підтверджується п. 10 ч. 1 ст. 150, ч.2 ст. 441 ЦПК України, колегія суддів вважає необгрунтованими враховуючи наступне.

Відповідно до ч.ч. 1,2, 3 ст. 441 ЦПК України, тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення або рішення інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом.

Тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України застосовується в порядку, визначеному цим Кодексом для забезпечення позову, із особливостями, визначеними цією статтею.

Суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), якщо така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним рішенням, на строк до виконання зобов`язань за рішенням, що виконується у виконавчому провадженні.

Таким чином, вирішення судами питання про обмеження у виїзді за межі України можливе лише в порядку, визначеному ст. 441 ЦПК України, за поданням державного виконавця на підставі Закону України «Про виконавче провадження» у разі доведення факту ухилення боржника від виконання судового рішення чи рішення іншого органу, що перебуває на виконанні.

Отже, застосування тимчасового обмеження відповідача у праві виїзду за межі України можливе на стадії виконання судового рішення (Розділ VI ЦПК України), у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням суду.

Разом з тим, відсутнє рішення суду, яке набрало законної сили, та відомості щодо ухилення від його виконання відповідачем.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують і не дають підстав вважати, що оскаржувана ухвала постановлена з порушенням норм процесуального права. Ухвала суду постановлена з додержанням норм процесуального права, є законною і обґрунтованою, підстав для її скасування не вбачається, тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана його представником ОСОБА_2 , - залишити без задоволення.

Ухвалу Солом`янського районного суду міста Києва від 24 жовтня 2019 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 27 грудня 2019 року.

Суддя - доповідач: Ящук Т.І.

Судді: Немировська О.В.

Чобіток А.О.