Постанова

Іменем України

06 лютого 2019 року

м. Київ

справа № 500/4731/15-ц

провадження № 61-20755св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Коротуна В. М., Крата В. І., Курило В. П. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - Ізмаїльська міська рада,

особа, яка подала касаційну скаргу - ОСОБА_2,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення сторін касаційну скаргу ОСОБА_2на рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 18 листопада 2015 року у складі судді Баннікової Н. В. та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 22 грудня 2016 року у складі колегії суддів: Вадовської Л. М., Колеснікова Г. Я., Плавич Н. Д.,

ВСТАНОВИВ:

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Ізмаїльської міської ради про визнання права власності на спадкове майно.

Позовна заява мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її чоловік ОСОБА_4, після смерті якого відкрилась спадщина на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований по АДРЕСА_1 23 лютого 2012 року звернулась до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, однак свідоцтво про право на спадщину не видано з підстав не проведення ОСОБА_4 за життя державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

Посилаючись на вказані обставини, позивач ОСОБА_1 після уточнення 12 листопада 2015 року вимог просила за нею як спадкоємцем першої черги спадкоємців за законом в порядку спадкування за законом після смерті чоловіка ОСОБА_4 визнати право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований по АДРЕСА_1

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 18 листопада 2015 року позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на спадкове майно - житловий будинок АДРЕСА_1, що відкрилась ІНФОРМАЦІЯ_1 після смерті ОСОБА_4

Ухвалюючи рішення суд першої інстанції виходив зі спадкування за законом, права ОСОБА_1 як спадкоємця першої черги спадкоємців за законом на спадщину, що відкрилась після смерті чоловіка ОСОБА_4, належності житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, до спадкового майна, на яке відкрилась спадщина; наявності перешкод для оформлення спадщини на нерухоме майно видачею нотаріусом свідоцтва про право на спадщину.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 22 грудня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилено.

Рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 18 листопада 2015 року залишено без змін.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, та зазначив, що рішення переглядається щодо спадкування після смерті ОСОБА_4, померлого у 2012 році. ОСОБА_2 не є спадкоємцем майна померлого ОСОБА_4 Документів на підтвердження права власності на спірне нерухоме майно не надав. Отже, рішення суду про визнання за ОСОБА_1 як спадкоємцем першої черги спадкоємців за законом після смерті ОСОБА_4 права власності на житловий будинок, скасовано бути не може.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

30 січня 2017 року ОСОБА_2 подано до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 18 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 22 грудня 2016 року та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

21 квітня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, неповно з'ясували обставини справи. Застосували довідку КП «Ізмаїльське МБТІ» від 16 жовтня 2015 року, яка за даними інвентаризаційної справи встановлює право власності ОСОБА_4 на житловий будинок АДРЕСА_1, однак містить недостовірну інформацію. Крім того, суди не застосували частину п'яту статті 11, частину першу статті 182, частину третю статті 331 ЦК України.

Відзив на касаційну скаргу до суду не надходив.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами встановлено, що 12 жовтня 1962 року ОСОБА_6 і ОСОБА_7 уклали шлюб.

13 квітня 1964 року ОСОБА_6 за рішенням виконкому Ізмаїльської міської Ради № 182/5 отримав земельну ділянку в користування площею 400 кв. м. в АДРЕСА_2

01 липня 1964 року Ізмаїльська міська рада та ОСОБА_6 уклали договір забудови земельної ділянки в АДРЕСА_2

06 листопада 1969 року Ізмаїльський міський суд поділив недобудований будинок зі ступенем готовності 43 % по АДРЕСА_3 між ОСОБА_6 і ОСОБА_7 К, а саме: ОСОБА_6 отримав на праві власності частину житлового будинку - лит. «А» яка складалася з приміщення № 4 та приміщення № 5, загальною площею 22,6 кв.м., лит. «Б» - літню кухню, лит. «В» - вбиральню, а також надвірні споруди, розташовані на земельній ділянці площею 117,3 кв. м.

ОСОБА_7 отримала на праві власності частину будинку - лит. «А» житловий будинок, яка складалася з приміщення № 2 та приміщення № 3, загальною площею 28 кв. м, тамбур, а також надвірних споруд, розташованих на земельній ділянці площею 117,2 кв. м.

22 грудня 1969 року ОСОБА_6 і ОСОБА_7 розірвали шлюб.

20 червня 1970 року ОСОБА_7 і ОСОБА_4 уклали шлюб.

03 липня 1970 року ОСОБА_6 в інтересах якого діяв на підставі довіреності ОСОБА_9, та ОСОБА_7 уклали договір про купівлю 1/2 частини незавершеного будівництва жилого будинку, зі ступенем готовності 43 %, що знаходиться по АДРЕСА_3. Покупець ОСОБА_7 взяла на себе всі обов'язки по договору, і зобов'язалася закінчити будівництво будинку до 03 квітня 1971 року.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_7 померла.

Після її смерті відкрилась спадщина на житловий будинок АДРЕСА_1

Після смерті ОСОБА_7, ОСОБА_2 і ОСОБА_4 звернулися в нотаріальну контору з заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_7

02 березня 2007 року Ізмаїльська державна нотаріальна контора відмовила ОСОБА_4 у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті дружини через відсутність реєстрації права власності на недобудований будинок АДРЕСА_1

24 вересня 2007 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом про визнання за ним права власності на спадщину після смерті дружини.

21 січня 2008 року рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 13 лютого 2014 року, задоволено позов ОСОБА_7 до Ізмаїльської міської ради про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом, визнано за ОСОБА_4 в порядку спадкування після смерті дружини ОСОБА_7, померлої ІНФОРМАЦІЯ_2, право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований по АДРЕСА_1.

Однак, право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 за рішенням суду ОСОБА_4 не зареєстрував.

16 липня 2010 року ОСОБА_4, 1942 року народження, та ОСОБА_1, 1949 року народження, уклали шлюб.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер.

23 лютого 2012 року ОСОБА_1 прийняла спадщину після смерті чоловіка.

16 липня 2015 року нотаріус Ізмаїльського державного нотаріального округу відмовив в оформленні спадщини, оскільки будинок АДРЕСА_1 не був зареєстрований за ОСОБА_4

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України встановлено, що під час розгляду справи у касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Пунктом 1 статті 409 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Встановлено, що увидачі ОСОБА_1 свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок по АДРЕСА_1 відмовлено з підстав не здійснення ОСОБА_4 за життя державної реєстрації права власності на нерухоме майно, набутого на підставі судового рішення в порядку спадкування після смерті першої дружини ОСОБА_7, померлої у 2006 році.

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкування є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно зі статтею 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Суди попередніх інстанцій встановили, що за ОСОБА_4 визнано в порядку спадкування право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований по АДРЕСА_1, на підставі рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 21 січня 2008 року у цивільній справі № 2-1279/2008, яке набрало законної сили 01 лютого 2008 року і в силу статті 14 ЦПК України (в редакції, чинній на момент ухвалення оскарженого рішення апеляційного суду) є обов'язковим для виконання.

Згідно частини третьої статті 61 ЦПК України (в редакції, чинній на момент ухвалення оскарженого рішення апеляційного суду) обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Преюдиціальні факти не підлягають доказуванню, оскільки вони вже встановлені в порядку, передбаченому процесуальним законодавством, у процесуальній формі, а тому немає необхідності встановлювати їх знову.

Враховуючи, що жилий будинок АДРЕСА_1 станом на час смерті ОСОБА_4 належав на праві власності саме йому на підставі рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 21 січня 2008 року і позивач є єдиним спадкоємцем померлого, суди попередніх інстанцій зробили правильний висновок про обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1

Зважаючи на вищевикладене, суд касаційної інстанції погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про наявність підстав для визнання за позивачем права власності на спадкове майно, в порядку спадкування, оскільки позивач, прийнявши спадщину, вважається такою, що набула право власності на спадкове майно в установленому законом порядку.

Посилання ОСОБА_2 на договір, укладений у простій письмовій формі від 03 березня 1970 року, за яким ОСОБА_11, яка діяла в інтересах від імені малолітнього ОСОБА_2, як покупець, та ОСОБА_6, як продавець, уклали договір, в якому ОСОБА_6 продає, а

ОСОБА_2 купує частину жилого будинку АДРЕСА_3, не є підставою для відмови ОСОБА_1 у позові про визнання права власності на спадкове майно за законом, оскільки не свідчить про набуття ОСОБА_2 у встановленому законом порядку права власності на спірне нерухоме майно.

Відповідно до статті 227 ЦК України (в редакції 1963 року) договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів.

Отже, договір, на який посилається ОСОБА_2 нотаріально не посвідчений і не пройшов відповідну державну реєстрацію. Тому вказані доводи не можуть бути підставою для скасування оскаржуваних судових рішень.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів у справі що відповідно до положень статті 400 ЦПК України виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстави для їх скасування відсутні.

Враховуючи те, що спір по суті судами першої та апеляційної інстанцій вирішено правильно і законно, а рішення не може бути скасоване з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 410 ЦПК України), колегія суддів дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення.

Керуючись статтями 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 18 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 22 грудня 2016 року без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: Н. О. Антоненко

В.М. Коротун

В.І. Крат

В.П. Курило