Житомирський апеляційний суд
Справа №279/3170/18 Головуючий у 1-й інст. Невмержицька О. А.
Категорія 53 Доповідач Миніч Т. І.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 лютого 2019 року Житомирський апеляційний суд в складі:
головуючого судді: Миніч Т.І.
суддів: Павицької Т.М.,
Трояновської Г.С.
секретаря
судового засідання Ковальської Я.В.
з участю сторін
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі апеляційну скаргу Комунального виробничо-господарського підприємства
на рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 26 жовтня 2018 року під головуванням судді Невмержицької О.А.
у цивільній справі № 279/3170/18 за позовом ОСОБА_1 до Комунального виробничо-господарського підприємства, Управління праці та соціального захисту населення Коростенської міської ради про стягнення середнього заробітку, -

в с т а н о в и в :

У липні 2018 року в інтересах ОСОБА_1 адвокат Бугайов М.В. звернувся до суду із позовом. Просив стягнути з Комунального виробничо-господарського підприємства середній заробіток в розмірі 60 401,12 грн. за період з 12.05.2017 року по 30.06.2018 року. В обґрунтування заявлених вимог зазначав, що наказом начальника КВГП від 09.03.2017 року №44 його було прийнято на роботу електромонтером 2-го розряду з оплатою праці згідно штатного розпису з 13.03.2017 року та встановлено випробувальний термін строком на один місяць. Указом Президента України №44/2017 від 24.02.2017 року було оголошено призов на строкову військову службу у квітні-травні 2017 року. З 18.05.2017 року він перебуває на військовій службі у Державній спеціальній службі транспорту Міністерства інфраструктури, про що було повідомлено відповідача. Наказом начальника КВГП від 12.05.2017 року за №95, на підставі повідомлення Коростенського ОМВК №2/79 від 11.05.2017 року, його було увільнено від роботи 12.05.2017 року згідно з п.3 ст.36 КЗпП України у зв`язку з призовом на строкову військову службу зі збереженням на строк до дня фактичної демобілізації місця роботи. Проте, з часу його увільнення з роботи, він не отримує середнього заробітку, що порушує його трудові права.
Рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 26 жовтня 2018 року позов задоволено. Стягнуто з Комунального виробничо-господарського підприємства на користь ОСОБА_1 середній заробіток в розмірі 60 401 (шістдесят тисяч чотириста одна) грн. 12 коп., за період з 12.05.2017 року по 30.06.2018 року. Цим же рішенням стягнуто з Комунального виробничо-господарського підприємства на користь держави 704,80 грн. судового збору.
У поданій апеляційній скарзі Комунальне виробничо-господарське підприємство просить рішення суду скасувати та ухвалити нове - про залишення позовної заяви без розгляду. На думку апелянта, рішення суду першої інстанції постановлене з порушенням норм процесуального та неправильним застосуванням норм матеріального права, а висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи. Зокрема зазначає, що відповідно до ч.3 ст.119 КЗпП України за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігається місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському та виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Проте, на думку апелянта, адвокат Бугайов М.В. не є належно уповноваженим представником позивача, та як наслідок не мав права підписувати та подавати позовну заяву. Однак, судом першої інстанції було проігноровано та не перевірено факт присутності позивача в м. Коростені в день звернення до центру безоплатної вторинної допомоги, та надану довідку відповідачем про перебування позивача на строковій військовій службі.
Розглянувши справу в межах доводів, викладених в апеляційній скарзі, суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з відповідачем - Комунальним виробничо-господарським підприємством та наказом №95 від 12.05.2017 року був увільнений від роботи згідно п.3 ст.36 КЗпП України у зв`язку із призовом на строкову військову службу зі збереженням на строк до дня фактичної демобілізації місця роботи з 12.05.2017 року, що стверджується копією наказу та записом в трудовій книжці. Підстава для винесення даного наказу - повідомлення Коростенського ОМВК №2/79 від 11.05.2017 року(а.с.7,8). Цих обставин жодна із сторін не оспорює.
Указом Президента України №44/2017 від 24.02.2017 року "Про звільнення в запас військовослужбовців строкової служби, строки проведення чергових призовів та чергові призови громадян України на строкову військову службу у 2017 році" оголошено призов на строкову військову службу у квітні-травні 2017 року (а.с.9).
ОСОБА_1 з 18.05.2017 року перебував на військовій службі у Державній спеціальній службі транспорту Міністерства інфраструктури, що стверджується даними довідки В/Ч НОМЕР_1 від 17.06.2017 року (а.с.10).
Розрахунок середнього заробітку позивачем проведено у відповідності до Порядку обчислення середньої заробітної плати, що затверджений Постановою Кабінету Міністрів України 08.02.1995 року з №100. Його правильність відповідачем не спростована.
Частиною 5 статті 17 Конституції України гарантовано те, що держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.
Відповідно до ст.43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Пункт 3 ст.36 КЗпП України передбачає підстави припинення трудового договору - призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до частин третьої та четвертої статті 119 цього Кодексу.
В даному випадку відповідачем збережено місце роботи позивача на час проходження служби позивача. Останній звільнений з роботи після закінчення служби у листопаді 2017 року за власним бажанням. Ці обставини визнали сторони в суді.
Згідно положень ч.3 ст.119 КЗпП України за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".
Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу» визначено поняття військова служба та її види. Згідно вимог ч.2 ст.39 вказаного Закону, громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частинами третьою та четвертою статті 119 Кодексу законів про працю України.
Виплата середнього заробітку особам, які проходять військову службу здійснюється підприємствами у яких вони працювали на час призову.
За наведених обставин суд обгрунтовано стягнув із роботодавця на користь працівника середній заробіток за час проходження військової служби.
Згідно з ч.4 ст.62 ЦПК України повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до ЗУ «Про адвокатуру і адвокатську діяльність».
У разі подання представником до суду заяви, скарги, клопотання він додає довіреність або інший документ, що посвідчує його повноваження (ч.7 ст.62 ЦПК України).
Статтею 26 ЗУ «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» визначено підстави для здійснення адвокатської діяльності. Згідно якої документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: договір про надання правової допомоги; довіреність; ордер; доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.
В матеріалах справи міститься Доручення для надання безоплатної вторинної правової допомоги ОСОБА_1 від 12 вересня 2017 року № 849, яким призначено ОСОБА_2 для надання безоплатної вторинної правової допомоги, передбаченої ст.14 ЗУ «Про безоплатну правову допомогу» (а.с.14).
За таких обставин не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги в тій частині, що адвокат не мав повноважень на звернення до суду з цим позовом в інтересах позивача.
Доводи, викладені в апеляційній скарзі висновків суду не спростовують та на їх правильність не впливають.
Підстав для зміни чи скасування оскаржуваного рішення апеляційний суд не вбачає, оскільки воно постановлено судом із додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.258,259,367,374,375,381-384 ЦПК України, суд, -
п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Комунального виробничо-господарського підприємства залишити без задоволення.
Рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 26 жовтня 2018 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуючий: судді:

Повний текст постанови складений 14.02.2019 року.