_____________________________________________________________________________________________________________________
Справа № 520/7087/18
Провадження № 2/520/1667/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.12.2019 року

Київський районний суд м. Одеси в складі:

судді Пучкової І.М.,

за участю секретаря судового засідання Бродецької Т.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в м. Одесі цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ПАТ «Укрсоцбанк», третя особа ОСОБА_2 , про захист прав споживача, визнання недійсними кредитного та іпотечного договорів,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до Київського районного суду м. Одеси з позовною заявою доПАТ «Укрсоцбанк», третя особа ОСОБА_2 , в якій просить суд

визнати недійсним кредитний договір №2007/686-Ф03.7/185 від 16 червня 2007року, укладений між АКБ Соціального розвитку «Укрсоцбанк» ОСОБА_1 та визнати недійсним іпотечний договір від 16червня 2007 року, укладений міжАКБ Соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 , предметом якого є незакінчену будівництвом двокімнатна квартира загальною житловою площею 55,49 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом ОМНО Поведьонковою І.І., за реєстровим №1259 від 16.06.2007 року, з усіма договорами про внесення змін, посилаючись на те, що 16 червня 2007 року між АКБ Соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 в якості позичальника - був укладений кредитний договір №2007/686/-Ф03.7/185, відповідно до якого, банк зобов`язався надати позичальнику грошові кошти у вигляді кредиту у розмірі 28 916 доларів США зі сплатою 13,2% річних щомісячно 16 числа кожного місяця рівними частинами у розмірі 330 доларів США на строк з 16червня 2007 року по 15червня 2032 року включно на умовах, передбачених в договорі, а позичальник зобов`язався повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати свої зобов`язання у повному обсязі в терміни, передбачені цим договором.

16.06.2007 року між АКБ Соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 укладено іпотечний договір, який посвідчений приватним нотаріусом ОМНО Поведьонковою І.І., за реєстровим № 1259.

12.11.2007 року між АКБ Соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 укладено договір про внесення змін № 1 до іпотечного договору від 16.06.2007 року, який посвідчений приватним нотаріусом ОМНО Поведьонковою І.І., за реєстровим № 1292.

Позивач зазначає, що розраховувала на законність та порядність з боку банку під час укладання договорів, тому всі дії з боку банка оцінювала як законні, однак, коли зрозуміла, що її права порушуються, та що за своїми матеріальними можливостями не в змозі виконати зобов`язання у тому розмірі та на умовах, які визначені договорами, тому 09.01.2018 року споживач зробила останній платіж та зупинла виконувати свої зобов`язання за договором кредиту. Звернувшись за правовою допомогою у 2018 році, за наслідками консультації дізналася, що договори містять досить обтяжливі умови, а її права порушені, тому істотні умови та зміни обставин, які склались під час укладання договорів, викликають сумніви в їх справедливості та законності та є підставою для визнання таких договорів недійсними.

Зокрема, банк не надав споживачеві в письмовій формі інформацію про умови кредитування, що спричинило придбання кредиту, яка не має потрібних властивостей, стійкої вартості оплати за кредит, що призвело до порушення прав споживача, який був позбавлений можливості реально оцінити суму переплати за кредитом та доцільності його отримання.

Договір кредиту не відповідає вимогам п.1 ч.4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», в ньому немає розпису сукупної вартості ціни кредиту, конкретного числа. У договорі відсутня вартість виду і предмету кожної супутньої послуги - тарифи нотаріуса, страхової компанії, суб`єктів оціночної діяльності, реєстраторів, також встановлена непропорційно велика суми пені.

Позивач вважає, що штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - невиконання зобов`язань за договором кредиту, свідчить про недотримання положень, закріплених у законодавстві України, і це є також підставою для визнання договору недійсним.

У договорі кредиту непропорційно великий розмір компенсації, встановлений для позичальника, відсутність у договорі кредиту аналогічної і співмірної умови про відповідальність банку перед позичальником, тому такі умови є несправедливими, суперечать законодавству України.

Також позивач посилається на невідповідність умови договору кредиту у частині комісії вимогам чинного законодавства, невиконання банком взятих на себе зобов`язань за договором кредиту щодо надання кредиту готівкою в доларах США, при укладені договору не була отримана письмова згода чоловіка позивача, що також є підставою визнання договору кредиту недійсним.

Позивач ОСОБА_1 вважає договір кредиту недійсним, тому він не може породжувати будь-яких прав і обов`язків для сторін та не може бути підставою для породження будь-яких інших правовідносин щодо забезпечення його виконання, в тому числі, іпотеки.

02.10.2018 року від представника відповідача ПАТ «Укрсоцбанк» надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 у повному обсязі.

В обґрунтування наданого відзиву, представник відповідача посилається на те, що позивачеві було відомо про всі істотні умови оскаржуваного договору, отримані кошти були направлені на задоволення особистих потреб сторони, отримання у власність об`єкту нерухомого майна, отже, позов є спробою уникнути відповідальності за договором кредиту, оскільки позивачка звернулась до суду із штучно створеними вимогами щодо так званих «порушень» з боку ПАТ «Укрсоцбанк» норм законодавства, що діяли на день укладення правочинів. Оскарження договору іпотеки через одинадцять років після його укладення, є нічим іншим, як намаганням позичальника уникнути належного виконання взятих на себе зобов`язань, та порушення норм строків позовної давності.

З урахуванням викладеного, представник відповідача просить суд відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

У судовому засіданні позивач та третя особа позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили суд їх задовольнити.

У судовому засіданні представник відповідача просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі, з підстав, вказаних у відзиві.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Судом встановлено, що 16 червня 2007 року між АКБ Соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 в якості позичальника був укладений кредитний договір №2007/686/-Ф03.7/185, відповідно до якого, банк зобов`язався надати позичальникові грошові кошти у вигляді кредиту у розмірі 28 916 доларів США, зі сплатою 13,2% річних щомісячно 16 числа кожного місяця рівними частинами у розмірі 330 доларів США, на строк з 16червня 2007 року по 15червня 2032 року включно, на умовах, передбачених в договорі, а позичальник зобов`язався повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати свої зобов`язання у повному обсязі в терміни, передбачені цим договором.

В рахунок забезпечення виконання умов кредитного договору №2007/686/-Ф03.7/185 від 16 червня 2007 року, 16 червня 2007 року між АКБ Соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 , був укладений договір предметом якого є незакінчена будівництвом двокімнатна квартира, загальною житловою площею 55,49 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом ОМНО Поведьонковою І.І., за реєстровим №1259 від 16.06.2007 року

12.11.2007 року між АКБ Соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 укладено договір про внесення змін № 1 до іпотечного договору від 16.06.2007 року, яким були внесені зміни, а саме: пункт 1.1., 1.2, ст.1 іпотечного договору викладено в наступній редакції: «іпотекадавець передає в іпотеку іпотекодержателю у якості забезпечення виконання іпотекодавцем зобов`язань за договором кредиту №№2007/686/-Ф03.7/185 від 16.06.2007 року, укладеним між іпотекодержателем та іпоткодавцем основне зобов`язання двокімнатної квартири АДРЕСА_2 загальною площею 55,5 кв.м. АДРЕСА_3 житловою площею 31,5 кв. АДРЕСА_4 , відображених у АДРЕСА_5 паспорті від 28.07.2009 року АДРЕСА_6 та належить іпотекодавцеві на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності на квартиру, виданого 06.07.2009 року виконавчим комітетом ОМР, виданого на підставі договору про участь у пайовому будівництву від 08.06.2006 року, акту прийому-передачі від 10.04.2009 року, житлового будинку АДРЕСА_7 від 10.01.2006 року, акту прийому передачі квартири, право власності на яку зареєстровано в електронному реєстрі прав власності н а нерухоме майно 19.008.2009 року відповідно до витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно виданим КП ОБТІ та РОН 19.08.2009 року, за № 23622858, реєстраційний номер 27805195, за номером запису 3520, в книзі 721пр-192.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

При цьому, відповідно до вимог ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним

Відповідно до п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", судам необхідно враховувати, що, згідно зі статями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1,8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

В обґрунтування позову позивач посилається на порушення відповідачем вимог ч. 4 ст. 11, ч.ч. 10, 11 ст. 18, ч. 2 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів».

Відповідно до статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції чинній на момент укладення оспорюваного правочину), яка регулює визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача, продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Відповідно до частини п`ятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції чина на час укладення оспорюваного правочину), до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема, положення, згідно з якими: 1) для надання кредиту необхідно передати як забезпечення повну суму або частину суми кредиту чи використати її повністю або частково для покладення на депозит, або викупу цінних паперів, або інших фінансових інструментів, крім випадків, коли споживач одержує за таким депозитом, такими цінними паперами чи іншими фінансовими інструментами таку ж або більшу відсоткову ставку, як і ставка за його кредитом; 2) споживач зобов`язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача; 3) передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки; 4) встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки.

Як вбачається зі змісту оспорюваного кредитного договору, в ньому не містяться жодні положення, які Закон України «Про захист прав споживачів» визначав би як несправедливі та такі, які спричиняють істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Згідно з ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, чинній на момент укладення оспорюваного правочину), перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється;и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.У разі ненадання зазначеної інформації суб`єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону.

Згідно з ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживача», у договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: сума кредиту; детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; право дострокового повернення кредиту;річна відсоткова ставка за кредитом; інші умови, визначені законодавством.

Так, відповідно до кредитного договору, до складу сукупної (загальної) вартості кредиту для позичальника (його витрат) у зв`язку з отриманням кредиту на умовах цього договору включаються суми, необхідні для погашення кредиту, суми передбачених цим договором процентів, комісій, можливих неустойок, вартість витрат на страхування

Відповідно до кредитного договору, позичальник зобов`язується здійснювати погашення заборгованості за кредитом, шляхом внесення коштів на позичковий рахунок № НОМЕР_1 щомісяця, до 16.00 в день, на який припадає погашення Ануїтетного тплатежу згідно з п.1.1.1. договору шляхом зарахування позичальником суми Ануїтетного платежу на відповідний транзитний рахунок у відділенні «Новий ринок» Одеської обласної філії АКБ «Укрсоцбанк» не пізніше дня погашення Ануїтетного платежу.

Кредитним договором передбачено, що нарахування процентів за користуванням кредитом здійснюється на суму фактично заборгованості за кредитом, у валюті кредиту, щомісячно, за методом факт360/, де факт фактична кількість днів умісяці, 360-умовна кількість днів у році.

П. 4.1 врегульовано відповідальність за кредитним договором - у разі порушення кредитної дисципліни позичальник має сплатити штраф.

Підписанням цього договору, позичальник підтверджує, що перед укладанням кредитного договору банк надав йому в письмовій формі всю інформацію про умови кредитування. Також, при укладанні кредитного договору йому була надана в повному обсяз інформація, передбачена «Правилами надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», затверджених Постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року №168, в повному обсязі.

Істотні умови кредитного договору№2007/686/-Ф03.7/185 від 16.06.2007 року, були узгоджені між сторонами, про що свідчить не лише підписання договору, а подальші дії позичальника, який отримавши кредитні кошти, з заявами про невиконання умов договору, або їх неналежне виконання з боку банку, не звертався протягом тривалого часу, виконував взяти на себе зобов`язання, не заперечуючи проти розміру щомісячних платежів, або незрозумілості умов і розміру погашення кредитної заборгованості.

Суд враховує, також і той факт, що отримавши кредитні кошти позичальник розумів що згідно кредитного договору сума кредиту визначена в іноземної валюті , однак погодився саме із таким розміром кредитних коштів, розуміючи про можливість коливання валютного курс, а також підписав і детальний розпис сукупної вартості кредиту.

Суд дійшов висновку, що сторонами узгоджено розмір кредиту, грошову одиницю, в якій надано кредит, строки та умови кредитування, що свідчить про наявність волі позивача для укладення договору саме на зазначених умовах.

Банк виконав вказані вимоги закону та визначив графік погашення заборгованості за кредитом, визначив сукупну вартість кредиту і реальної процентної ставки на місяць, визначів, які суми позивач зобов`язаний буде сплачувати щомісячно на протязі дії кредитного договору, про що повідомив позивача.

Позивач був ознайомлений з умовами кредитування, зокрема, щодо можливої суми кредиту, строку, на який кредит може бути одержаний, мети, для якої кредит може бути використаний, форми та видів його забезпечення, тощо, а також із орієнтованою сукупною вартістю кредиту, відомостями щодо процентної ставки, мінімальної щомісячної суми платежу та строку кредитування, про що свідчить підпис позивача на оспорюваному договорі.

Також позивач вказує, що відповідачем була застосована нечесна підприємницька практики.

Якщо підприємницька практика спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, така практика вводить в оману стосовно ціни або способу розрахунку ціни чи наявності знижок або інших цінових переваг (ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів»).

Відповідно до положень ч. ч. 1, 6 ст. 19 Закону України "Про захист прав споживачів", забороняється здійснення нечесної підприємницької практики. Нечесна підприємницька практика включає в себе будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.

Таким чином, Законом України "Про захист прав споживачів" закріплена можливість визнання недійсними правочинів, здійснених із використанням нечесної підприємницької діяльності, яка полягає, зокрема, у введенні в оману споживача.

Крім того, пунктом 7 частини 1 статті 21 цього Закону визначено, що права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо ціну продукції визначено неналежним чином.

Разом з тим, позивачем не надано жодних доказів того, що відповідач при укладенні договору застосував нечесну підприємницьку практику.

В свою чергу, відповідачем у повному обсязі було надано інформацію позивачу стосовно умов кредитування, зазначених у договорі. Позивач не мав претензій стосовно умов кредитного договору при його укладенні та засвідчив свою згоду підписом. Отже, дії відповідача не містять ознак нечесної підприємницької практики.

У п. 16 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішення спорів, що виникають з кредитних правовідносин» від 30.03.2012 р. № 5, визначено, що саме по собі зростання/коливання курсу іноземної валюти не є достатньою підставою для розірвання кредитного договору на підставі статті 652 ЦК, оскільки зазначене стосується обох сторін договору й позичальник при належній завбачливості міг, виходячи з динаміки зміни курсів валют із моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, а також можливість отримання кредиту в національній валюті.

При цьому, суди повинні з`ясувати виконання банками чи іншими фінансовими установами положення статей 11, 18, 21 Закону України «Про захист прав споживачів», а також пункту 3.8 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, зареєстрованих у Міністерстві юстиції України 25 травня 2007 року № 541/13808 (щодо договорів, укладених після набрання постановою чинності), де передбачено обов`язок банків у разі надання кредиту в іноземній валюті під час укладення кредитного договору попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобов`язань за цим договором несе споживач.

Як роз`яснено у п. 14 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 р. «Про практику застосування судами законодавств при вирішення спорів, що виникають з кредитних правовідносин», при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048 - 1052, 1054 - 1055), статті 18 - 19 Закону України «Про захист прав споживачів».

Зокрема, кредитний договір обов`язково має укладатись у письмовій формі (стаття 1055 ЦК); недодержання письмової форми тягне його нікчемність та не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його нікчемністю. При вирішенні справ про визнання кредитного договору недійсним суди повинні враховувати роз`яснення, наведені у постанові Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними».

Суди повинні розмежовувати кредитний договір, який є недійсним у силу закону (нікчемний) або може бути визнаний таким у судовому порядку (оспорюваний) з підстав, встановлених частиною першою статті 215 ЦК, та кредитний договір, який є неукладеним (не відбувся), що не може бути визнаний недійсним, зокрема, у випадку, коли сторони в належній формі не досягли згоди щодо хоча б з однієї його істотної умови або зміст яких неможливо встановити виходячи з норм чинного законодавства (статті 536, 638, 1056-1 ЦК).

Відповідно до ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

В момент укладення кредитного договору між сторонами позивач не був введений в оману відповідачем щодо істотних умов договору, а тому. волевиявлення позивача на укладення кредитного договору у вигляді та розмірах, які фактично встановлені, не суперечили його волевиявленню на його укладення саме на таких умовах, оскільки договір, укладений під впливом омани, є оспорюваним правочином і тягар доказування у даній категорії справ щодо доведеності наявності омани на момент вчинення правочину покладається на сторону позивача.

Посилання ОСОБА_1 , що відповідач порушив її права, не надавши повну інформацію щодо укладеного договору ,є необґрунтованими, оскільки при його укладенні позивач був ознайомлений з його умовами, не заперечував проти них та проти підписання договору, погодилася на отримання у кредит коштів саме на таких умовах, що визначені договором, волевиявлення сторін на укладання і підписання були вільними, оскільки будь-яких належних доказів протилежного ОСОБА_1 суду не надано.

Згідно з ч. 6 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», споживач має право протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Перебіг цього строку розпочинається з моменту передачі споживачеві примірника укладеного договору. Відкликання згоди оформлюється письмовим повідомленням, яке споживач зобов`язаний подати особисто чи через уповноваженого представника або надіслати кредитодавцю до закінчення строку, зазначеного в абзаці першому цієї частини. З відкликанням згоди на укладення договору про надання споживчого кредиту споживач повинен одночасно повернути кредитодавцю кошти або товари, одержані згідно з договором. Споживач також сплачує відсотки за період між моментом одержання коштів та моментом їх повернення за ставкою, встановленою в договорі.

Відповідно до п. 3 ч. 7 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» право відкликання згоди не застосовується щодо споживчих кредитів, наданих на купівлю послуги, виконання якої відбулося до закінчення строку відкликання згоди.

Таким чином, Законом України «Про захист прав споживачів» передбачено право споживача відмовитись в односторонньому порядку від укладеного кредитного договору протягом 14 днів з моменту отримання копії примірника договору, проте реалізація вказаного права споживача і припинення дії кредитного договору можлива при дотриманні споживачем трьох умов, передбачених законом: подача письмового повідомлення кредитодавцю про відмову від кредитного договору в строки, встановлені законом; одночасного/разом з відкликанням згоди/ повернення виданого кредиту або отриманого товару за договору; сплати нарахованих процентів, які були нараховані банком за весь час користування грошовими коштами.

Проте, позивач ОСОБА_1 правом споживача відмовитись в односторонньому порядку від укладеного кредитного договору протягом чотирнадцяти днів з моменту отримання копії примірника договору не скористалася.

Таким чином, суд не вбачає підстав для визнання недійсними спірного кредитного договору.

Крім того, враховуючи похідний характер договору іпотеки, у задоволенні вимог позивача щодо визнання недійсним договору іпотеки від 16 червня 2007 року слід відмовити.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексах випадках. Учасники справи розпоряджаються своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що позовна заява ОСОБА_1 до ПАТ «Укрсоцбанк», третя особа ОСОБА_2 , про захист прав споживача, визнання недійсними кредитного та іпотечного договорів задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, у зв`язку з відмовою у позові, судові витрати позивачеві не відшкодовуються.

Керуючись ст. 10-13, 141, 263-265, ЦПК України,ст. 627, ЦК України,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ПАТ «Укрсоцбанк», третя особа ОСОБА_2 , про захист прав споживача, визнання недійсними кредитного договору № 2007/686/-Ф03.7/185 від 16.06.2007 року та іпотечного договору від 16.06.2007 року відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Одеського апеляційного суду шляхом подачі її до Київського районного суду м. Одеси протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя Пучкова І. М.