Постанова

Іменем України

Єдиний унікальний номер справи 761/32220/18
Номер провадження 22-ц/824/15482/2019
Головуючий у суді першої інстанції В.О. Волошин
Доповідач у суді апеляційної інстанції Л.Д. Поливач
26 грудня 2019 року місто Київ

Номер справи 761/32220/18

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ :

головуючого - Поливач Л.Д. (суддя - доповідач),

суддів: Стрижеуса А.М., Шкоріної О.І.

секретар судового засідання: Горак Ю.М.

сторони:

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

відповідач ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_4

на заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 24 вересня 2019 року, ухвалене у складі судді Волошина В.О., в приміщенні Шевченківського районного суду міста Києва, о 13 год. 28 хв., повне рішення складено 27.09.2019, -

в с т а н о в и в :

У серпні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом, уточненим у подальшому, до ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , законними представниками якого в суді першої інстанції були його батьки - ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , третя особа: Служба у справах дітей Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації, про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, мотивованим тим, що вона є власником квартири АДРЕСА_1 , у якій з 20.05.2008 зареєстровані її онуки ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Проте останні у квартирі не проживають вже більше одного року без поважних на те причин, витрати по сплаті комунальних послуг не несуть, у квартирі відсутні їхні речі. Вказала, що перешкод у користуванні квартирою їм ніхто не чинить. Посилаючись на положення статей 317, 321, 383, 405 ЦК України, статті 72 ЖК України просила суд визнати відповідачів такими, що втратили право користування належної їй на праві власності квартирою.

Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 24 вересня 2019 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 .

Не погоджуючись із заочним рішенням суду ОСОБА_1 , через свого представника ОСОБА_4 , подала апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, ненадання вірної оцінки доказам, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, просить заочне рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову у повному обсязі.

В обґрунтування зазначила, що відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції дійшов невірного висновку, що нею не доведено факту непроживання відповідачів у спірній квартирі протягом визначеного статтею 405 ЦК України строку. Суд помилково вважав, що акти надані позивачем є неналежними та недопустимими доказами у справі, оскільки не містять календарної дати, з якої відповідачі не проживають у квартирі позивача. Зазначила, що із наявних у матеріалах справи актів вбачається, що протягом періоду з 19.06.2017 по 01.08.2018 ОСОБА_2 і ОСОБА_3 у квартирі позивача не проживають. Ці акти були затверджені керівником КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва». Звернула увагу на те, що із позовом до суду вона звернулася у серпні 2018, а справа перебувала у провадженні суду більше року, судові виклики - повідомлення, які надсилалися відповідачам поверталися до суду без вручення адресатам, що також підтверджує обставини викладені у позовній заяві про непроживання відповідачів у квартирі. Суд не взяв до уваги акт Служби у справах дітей, яким також підтверджується факт не проживання відповідачів у належній позивачу квартирі.

У судовому засіданні суду апеляційної інстанції позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_4 доводи апеляційної скарги підтримали та просили скаргу задовольнити.

Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в судове засідання повторно не з`явились, вони повідомлялися апеляційним судом про час, дату та місце розгляду справи у відповідності до вимог закону. Будь - яких заяв, клопотань на час розгляду справи до суду апеляційної інстанції від них не надходило. Також про час, дату та місце розгляду справи відповідачів було повідомлено через оголошення розміщене на веб - сайті судової влади України.

Представник третьої особи Служби у справах дітей Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації Лисенко М.А. під час розгляду справи покладався на розсуд суду та за результатами розгляду апеляційної скарги просив ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Своїм правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу відповідачі та третя особа не скористалися.

З урахуванням вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції вважав за можливе розглянути справу за відсутності відповідачів. При цьому суд взяв до уваги ту обставину, що суд використав усі можливі механізми щодо повідомлення відповідачів. Їхня неявка в судове засідання не унеможливлює встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та не перешкоджає розгляду справи. При цьому судом враховано вимогу закону щодо розумних строків розгляду справи судом.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення осіб, які з`явилися у судове засідання, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах апеляційного оскарження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.ч. 2, 4 ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ч. 1, ч. 2 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Відповідно до ч.1, ч.2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Як вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 (а.с.6).

Відповідно до довідки Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації від 14.08.2018 за № 109.109/ОПП/М-3755 у спірній квартирі зареєстрована позивач ОСОБА_1 та відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 (її онуки) (а.с. 7).

У позові ОСОБА_1 зазначила, що відповідачі у спірній квартирі не проживають більше року, зв`язку з ними вона не має, відносин не підтримує, участі в утриманні квартири вони не беруть, їх фактичне місце проживання їй невідоме.

На підтвердження зазначених обставин ОСОБА_1 надала суду акти про не проживання ОСОБА_2 за місцем реєстрації датовані 19.06.2017, 20.10.2017, 01.08.2018., а також акти про непроживання ОСОБА_3 за місцем реєстрації датовані 19.06.2017, 01.08.2018.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку про недоведеність заявлених ОСОБА_1 позовних вимог.

Колегія суддів погоджується із таким висновком суду першої інстанції, оскільки він відповідає встановленим у справі обставинам, зібраним по справі доказам, з огляду на наступне.

У пункті 1 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основних свобод закріплено, що кожній особі гарантується право на повагу до її житла, яке охоплює, зокрема, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

У статті 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Держава гарантує не лише свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканність, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

Відповідно до частини другої статті 12 Цивільного кодексу України нездійснення особою своїх цивільних прав не є підставою для їх припинення, крім випадків, встановлених законом.

Згідно із статтею 405 ЦК Україничлени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Початок відліку часу відсутності особи за місцем її реєстрації визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. Не проживання у жилому приміщенні понад встановлений строк без поважних причин, дає підстави для визнання особи в судовому порядку такою, яка втратила право користування ним.

Положеннями статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно до вимог статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 405 ЦК Українистроки у жилому приміщенні без поважних причин.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що позивач не довела факт відсутності відповідачів понад встановлений статтею 405 ЦК Українистрок у належному їй на праві власності жилому приміщенні без поважних причин.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд без наведення мотивів не врахував наявні у матеріалах справи акти непроживання відповідачів, а також провів їх поверхневу оцінку, колегія суддів оцінює критично, оскільки позивачем було надано до суду на підтвердження викладених у справі обставин акти про непроживання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 за місцем реєстрації датовані 19.06.2017, 01.08.2018, які не містили відомостей з якого саме часу зазначені особи не проживають у спірній квартирі. Натомість у актах датованих 20.10.2017 і 01.08.2018 зазначено, що ОСОБА_2 не проживає у належній позивачу квартирі з 20.10.2017 (а.с. 8-12).

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до ч.2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Разом з цим, позивач у позовній заяві посилалася на те, що відповідачі не проживають у спірній квартирі більше року, до суду із позовом вона звернулася 20.08.2018, тобто на час звернення з позовом до суду встановлений частиною другою статті 405 ЦК Українистрок (з 20.08.2017) непроживання відповідачів у належній позивачу квартирі не настав. Акти від 19.06.2017 року свідчать лише про те, що станом на 19.06.2017 відповідачі не проживають у квартирі позивача, але дані акти не підтверджують непроживання відповідачів в даній квартирі як до 19.06.2017 так і їх непроживання після зазначеної дати. Акти від 20.10.2017, від 01.08.2018 підтверджують непроживання в квартирі ОСОБА_2 з 20.10 2017., Тобто, жоден з наданих позивачем доказів не підтверджує факту непроживання відповідачів в квартирі ОСОБА_1 починаючи з 20.08.2017 року без поважних причин. Крім того, сама відповідач пояснила суду апеляційної інстанції про те, що її онуки ніколи не вселялись та не проживали у неї в квартирі, а лише були зареєстровані на прохання їхнього батька.

Доводи апеляційної скарги про те, що факт непроживання відповідачів у квартирі АДРЕСА_1 під час розгляду справи у суді першої інстанції підтверджується неврученням відповідачам поштової кореспонденції з суду, що направлялася їм за місцем реєстрації, актом Служби у справах дітей від 01.03.2019 колегією суддів відхиляються, оскільки зазначене не має будь-якого правового значення для вирішення даного спору. Данні документи можуть підтверджувати факт непроживання відповідачів в квартирі позивача вже за іншій період, який не входить до предмету позову ОСОБА_1 .

Позивач в обґрунтування своїх вимог не посилається на припинення або розірвання сервітуту, яким вона надала відповідачам право на користування своєю квартирою. Тобто, такі доводи не є підставами заявленого ОСОБА_1 позову. А суд, у відповідності до вимог ст. 13 ЦПК України розглядає справу з дотриманням принципу диспозитивності цивільного судочинства.

Як вбачається із матеріалів справи, за адресою реєстрації місця проживання відповідачів суд першої інстанції направляв судові повістки - повідомлення про виклик до суду, копію ухвали про відкриття провадження у справі, позовну заявою з додатками, однак ці документи повернулися до суду без вручення із відміткою «за закінченням терміну зберігання», а не у зв`язку з тим, що відповідачі за зазначеною адресою відсутні або не проживають.

Не спростовують висновків суду першої інстанції доводи апеляційної скарги у тому, що факт непроживання відповідачів у спірній квартирі більше року підтверджується тривалим перебуванням справи у провадженні суду (понад рік), оскільки строк передбачений статтею 405 ЦК України повинен настати вже на момент звернення із відповідним позовом до суду, а не під час розгляду такої справи у суді.

Таким чином, власність не тільки надає переваги тим, хто її має, а й покладає на них певні обов`язки. Громадяни користуються рівними умовами захисту права власності. Володіння майном вважається правомірним, якщо інше не буде встановлено судом. Власник може вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч ці порушення і не призвели до позбавлення володіння майном, а також вимагати відшкодування завданих цим збитків. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Але, здійснюючи свої права, власник зобов`язаний не порушувати права, свободи, гідність та охоронювані законом інтереси громадян. Під час здійснення своїх прав і виконання обов`язків власник зобов`язаний додержуватись моральних засад суспільства.

Згідно статті 317 ЦК Українивласникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до частини першої статті 383 ЦК Українивласник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Отже, у даному випадку, право постійного проживання в спірній квартирі крім позивача (власника квартири) мають також відповідачі (онуки позивача), які були зареєстровані у квартирі за згодою її власника.

Колегія суддів вважає, що проживання відповідачів в квартирі, належній позивачу на праві власності, дійсно є обмеженням права власності позивача, але таке обмеження виникло на законній підставі, а тому сам факт небажання позивачки, щоб відповідачі проживали в належній їй квартирі - не є достатньою законною підставою для визнання їх таким, що втратили право користування жилим приміщенням. Тому посилання позивача на положення статей 317, 321, 383ЦК України як на підставу для задоволення позову, є необґрунтованими.

Щодо акту обстеження умов проживання дитини Служби у справах дітей від 01.03.2019, то у останньому дійсно зазначено, що факту проживання дітей за адресою: квартира АДРЕСА_1 не встановлено. Проте зазначене було встановлено службою лише 01.03.2019, що також не підтверджує обставин викладених у позові щодо непроживання відповідачів у спірній квартирі більше року без поважних причин станом на 20.08.2018 (день подачі позову до суду).

Так, положеннями ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Положеннями статті 81 ЦПК України визначено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Жодних доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції матеріали справи не містять. Таких доказів не додано позивачем до апеляційної скарги, не отримано таких доказів судом апеляційної інстанції у ході розгляду справи.

Також суд апеляційної інстанції звертає увагу, що у своїй сукупності доводи апеляційної скарги були предметом розгляду суду першої інстанції. Суд надав їм належну оцінку та мотивував з яких підстав взяв до уваги одні та відхилив інші доводи сторін.

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8).

Право на ефективний судовий захист закріплено також у статті 2 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року та в статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» (далі - Конвенція).

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду.

Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.

Тобто Україна, як учасниця Конвенції, повинна створювати умови щодо забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.

У кожному конкретному випадку суд повинен ретельно оцінити докази й мотиви заявника, уважно вивчити обставини справи та надати мотивований висновок щодо поважності чи неповажності причин пропуску строку.

При цьому колегія суддів зазначає, що аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод свідчить, що право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес.

Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте, Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

Суд навів у рішенні мотиви з яких не вбачав підстав для задоволення позову. Під час розгляду справи суд першої інстанції дотримався вимог закону, повно та всебічно з`ясував обставин справи, надав правову оцінку доводам позивача та зібраним у справі доказам, вірно застосував норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, з огляду на що, заочне рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим.

Інші доводи апеляційної скарги, які зводяться до неналежної оцінки зібраних у справі доказів також не знайшли свого підтвердження при апеляційному перегляді оскаржуваного рішення, такі доводи є безпідставними та такими, що не можуть вплинути на правильність висновків суду по суті спору.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку про те, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Підстав для його скасування з мотивів, викладених у скарзі, апеляційний суд не знаходить.

Справу було розглянуто судом першої інстанції на підставі встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та належних доказів.

Зважаючи на викладене, апеляційний суд заочне рішення суду першої інстанції залишає без змін, а апеляційну скаргу позивача без задоволення.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 386, 389 ЦПК України, суд -

п о с т а н о в и в :

Заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 24 вересня 2019 року залишити без змін, апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_4 , без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повна постанова суду складена 27 грудня 2019 року.

Судді:

Л.Д. Поливач

А.М. Стрижеус

О.І. Шкоріна