Справа № 188/706/18
Провадження № 2/188/17/2019
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2019 року Петропавлівський районний суд Дніпропетровської області у складі головуючого судді Бурди П.О.,

при секретарі Хандрига Л.І.,

за участю представників позивача ОСОБА_1 і ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3,

представника третьої особи Панченко Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, виконавчий комітет Дмитрівської сільської ради Петропавлівського району Дніпропетровської області, про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні житловим будинком,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_5 (далі - позивач) звернулася до суду з позовом до ОСОБА_6 (далі - відповідач 1), ОСОБА_7 (далі - відповідач 2), ОСОБА_8 (далі - відповідач 3), ОСОБА_9 (далі - відповідач 4), ОСОБА_10 (далі - відповідач 5) про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні житловим будинком.

Позивач обґрунтовує свої вимоги тим, що 09.03.2014 між позивачем та відповідачем 1 було укладено письмовий договір купівлі-продажу з розстроченням платежів житлового будинку (далі - договір), розташованого за адресою АДРЕСА_1. Договірна вартість будинку склала 100000 грн., що було еквівалентно 11760 доларів США. Вказаний договір нотаріально не посвідчувався. Будинок був переданий відповідачам, де вони проживають до цього часу. Згідно з умовами договору відповідач 1 повинен був виплачувати позивачу кожного місяця не менше 3000 грн. Остаточний розрахунок згідно з умовами договору повинен був відбутися у березні 2016 року. Протягом всього часу відповідач 1 здійснював платежі несвоєчасно та не у повному розмірі, чим порушував умови договору. З січня 2017 року відповідач 1 припинив виплати взагалі. Відповідач 1 не виплатив позивачу обумовлену договором суму і разом з відповідачами 2-5, які є його дружиною та дітьми, відмовляється повернути будинок позивачу.

Посилаючись на норми ст. ст. 16, 391 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України, позивач просить суд виселити відповідачів 1, 2, 3, 4, 5 з житлового будинку розташованого по АДРЕСА_2 та стягнути на користь позивача судові витрати.

Ухвалою суду від 22.06.2018 відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження.

Відповідачі відзив на позов не надали.

Ухвалою суду від 17.12.2018 за заявою представника відповідача до участі у справі залучено в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, орган опіки та піклування - виконавчий комітет Дмитрівської сільської ради Петропавлівського району Дніпропетровської області.

Третя особа пояснень на позов не подавала.

В судовому засіданні представник позивача позов підтримав, пояснив, що у відповідачів є інше житло, куди вони можуть виселитися. Відповідачі, як стверджує представник позивача, за час користування будинком погіршили його стан, завдали шкоди цьому нерухомому майну, власником якого є позивач.

Представник відповідача позов не визнав, пояснив, що відповідачі виселяться з будинку у разі повернення позивачем виплачених відповідачем позивачу грошових коштів.

Представник третьої особи в судовому засіданні заявив, що заперечень проти позову не має і сподівається на розсуд суду.

Вислухавши пояснення учасників справи, висловлені у вступних та заключних словах та під час дослідження доказів, дослідивши надані сторонами докази, суд зазначає таке.

Відповідно до ч.1 ст.4 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК) України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч.1). Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.3).

Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників (ч.1).

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (ч.4).

Судом встановлено і визнано сторонами, що 09 березня 2014 року відповідач 1 написав розписку, яку також підписали позивач та свідки ОСОБА_11 та ОСОБА_4, за умовами якої позивач зобов'язується після оплати грошей за продаж житлового будинку, належного позивачу, в сумі 100000,00 грн., що еквівалентно 11760 доларів США, укласти договір купівлі-продажу житлового будинку, а відповідач 1 зобов'язався щомісячно, починаючи з березня 2014 року, сплачувати продавцю кошти в сумі мінімум 3000,00 грн., що еквівалентно 11760 доларів США, за купівлю житлового будинку в повному обсязі до березня 2016 року (а.с. 5).

Виконуючи умови спірного договору, позивачем було передано житловий будинок відповідачу 1, який продовжує в ньому проживати зі своєю сім'єю - відповідачами 2-5, що підтверджується актом Дмитрівської сільської ради Петропавлівського району Дніпропетровської області від 28 квітня 2017 року (а.с. 7).

Відповідач 1 не в повному обсязі розрахувався за спірний будинок, а саме: сплатив лише 72500, 00 грн., що позивач вважає порушенням умов договору з боку відповідача 1, яке є підставою для повернення житлового будинку власнику.

Вказані обставини встановлені постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 28 лютого 2018 року у цивільній справі №188/857/17, якою у позові ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про розірвання договору купівлі-продажу та повернення житлового будинку відмовлено і в обґрунтування відмови зазначено таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних

прав та обов'язків.

Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору (ч. 2 ст. 626 ЦК України).

Згідно з ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України).

Стаття 655 ЦК України закріплює законодавче визначення договору купівлі-продажу, згідно з яким одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

Згідно із ч. 3 ст. 640 цього Кодексу договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації.

Відповідно до ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Правила ст. 220 ЦК України не поширюються на правочини, які підлягають нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, оскільки за змістом ст. 640 цього Кодексу договір, який підлягає нотаріальному посвідченню і державній реєстрації, є укладеним з моменту його державної реєстрації.

Як вбачається з наданих сторонами доказів, між сторонами була лише домовленість про купівлю-продаж спірного будинку, а сам договір в письмовій формі укладено не було, а тому такого договору не існує.

Крім того, на підтвердження домовленості про купівлю-продаж будинку відповідач ОСОБА_6 написав розписку, за якою він зобов'язався щомісячно, починаючи з березня 2014 року, сплачувати ОСОБА_5 за купівлю житлового будинку кошти в сумі не менше 3000 грн. до березня 2016 року, для погашення остаточної суми в розмірі 100000 грн., що є еквівалентом 11760 доларів США. Після чого ОСОБА_5 зобов'язалася укласти із відповідачем договір купівлі продажу. (а.с. 5).

Проте, відповідач ОСОБА_6 ухилився від виконання зобов'язань за розпискою, що потягло за собою неможливість укладення договору купівлі-продажу будинку.

Також, відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Способи захисту цивільних прав та інтересів визначено в ч.2 ст. 16 ЦК України. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

У постановах Верховного Суду України від 4 листопада 2015 року (№ 6-1920цс15) та 30 березня 2016 року (№ 6-265цс16) міститься висновок про те, що особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Оскільки договору купівлі-продажу житлового будинку немає, тому спосіб захисту щодо розірвання цього договору є неналежним.

Крім того, позивачем також було поставлено питання про повернення їй житлового будинку, але як вбачається з матеріалів справи відповідач ОСОБА_6 разом із сім'єю заселився та проживає у спірному будинку за згодою позивача, а також на користь позивача були внесені грошові кошти в сумі 72500 грн. за майбутнім договором купівлі-продажу житлового будинку, що підтверджується графіком платежів, в якому за кожний платіж розписувалися сторони (а.с. 6).

Проте позивачкою не поставлено питання про повернення цих грошових коштів, а також не вирішено питання, якщо для цього є законні підстави, про усунення перешкод в користування своїм майном та ці вимоги позивачкою не заявлялися.

За змістом пункту 10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про незалежність судової влади» від 13 червня 2007 року за № 8 відповідно до ст.129-1 Конституції України в редакції від 02.06.2016 судові рішення є обов'язковими до виконання на всій території України і тому вважаються законними, доки вони не скасовані в апеляційному чи касаційному порядку або не переглянуті компетентним судом в іншому порядку, визначеному процесуальним законом, в межах провадження справи, в якій вони ухвалені.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів(рішення ЄСПЛ у справі «Совтрансавто-Холдинг» проти України» (заява № 48553/99) від 25 липня 2002 року, рішення ЄСПЛ у справі «Україна-Тюмень» проти України» (заява № 22603/02) від 22 листопада 2007 року).

Враховуючи викладене у постанові Апеляційного суду Дніпропетровської області від 28 лютого 2018 року у цивільній справі №188/857/17, що набрала законної сили, суд також бере до уваги, що рішенням Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 10 вересня 2018 року у цивільній справі № 188/1660/17 позов ОСОБА_6 до ОСОБА_5 та ОСОБА_1 про повернення коштів, сплачених як авансовий внесок, задоволено частково і стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_6 грошові кошти в сумі 72500 (сімдесят дві тисячі п'ятсот) гривень, і вважає, що відсутній будь-який правовий зв'язок між правом відповідачів на користуванням житловим будинком, належним на праві власності позивачу і поверненням нею відповідачам авансового внеску, який вони зробили в рахунок укладення в майбутньому договору купівлі-продажу цього будинку.

Статтею 570 ЦК України визначено:

1. Завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов'язання і на забезпечення його виконання.

2. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

З аналізу даної норми можна виділити дві істотні умови, які характеризують завдаток:

1) завдаток може мати місце лише в разі наявності зобов'язання, яке виникло на підставі укладених договорів;

2) завдаток одночасно є формою підтвердження зобов'язання та засобом забезпечення його виконання - тобто він виконує забезпечувальну функцію поряд з гарантією, порукою, заставою та ін.

Таким чином, аванс як, умовно кажучи, антонім завдатку буде мати повністю протилежні властивості, а саме:

1) якщо певна сума сплачується до укладання основного договору, то ця сума буде авансом. Виключенням є окрема категорія платежів (авансу) - «попередня оплата товару», яка визначена статтею 693 ЦК України;

2) аванс не виконує забезпечувальну функцію - тобто, якщо договір не укладений з ініціативи будь-якої з сторін, то аванс, безумовно, повертається його власнику.

Виходячи з цих міркувань і ухвалене рішення Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 10 вересня 2018 року у цивільній справі № 188/1660/17.

Правовідносини позивача та відповідачів, враховуючи неповнолітніх, стосовно їх виселення з житлового приміщення регулюються крім цивільного, також житловим та сімейним законодавством.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Як проголошено у статті 3 Конституції України, людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави.

Відповідно до ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права. за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла.

У п.44 рішення ЄСПЛ у справі Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine № 30856/03 від 02.12.2010 зазначено, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner v. Austria), заява № 20082/02, п. 56, ECHR 2009). Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (рішення від 27 травня 2004 року у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» (Connors v. the United Kingdom), заява № 66746/01, п. 82). Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (рішення у справі «Зехентнер проти Австрії», зазначене вище, п. 60). Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (рішення від 9 жовтня 2007 p. у справі «Станкова проти Словаччини» (Stankova v. Slovakia), заява № 7205/02, пункти 60-63; зазначене вище рішення в справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», п. 50; рішення від 15 січня 2009 р. у справі «Косіч проти Хорватії» (Cosic v. Croatia), заява № 28261/06, пункти 21-23; рішення від 22 жовтня 2009 р. у справі «Пауліч проти Хорватії» (Paulic v. Croatia), заява № 3572/06, пункти 42-45). Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (рішення у справі «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy) [ВП], заява № 33202/96, п. 110, ECHR 2000-1).

Принцип пропорційності у розумінні ЄСПЛ полягає в оцінці справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов'язаними з втручанням у право людини на повагу до житла, й інтересами особи, яка зазначає негативних наслідків від цього втручання. Пошук такого балансу не означає обов'язкового досягнення соціальної справедливості у кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між легітимною метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа внаслідок втручання в її право на повагу до житла несе надмірний тягар. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були би менш обтяжливими для прав і свобод цієї особи, оскільки обмеження її прав не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для досягнення вказаної мети.

В той же час ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод захищає права власника майна: «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права».

Відповідно до ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом (частина 4 статті 9 ЖК УРСР).

Згідно з частиною першою статті 109 ЖК УРСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Позивач є власником житлового будинку АДРЕСА_2, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 11.07.2005 № 7730614 (а.с.4).

Між сторонами спору не існує ніяких договірних або передбачених законодавством позадоговірних зобов'язань, які б надавали право відповідачу безстроково користуватися майном позивача у вигляді житлового будинку АДРЕСА_2.

Позивач не зобов'язана укладати з відповідачем 1 договір купівлі-продажу цього будинку, оскільки він не сплатив у повному обсязі його вартість у строк, встановлений їхньою домовленістю, тобто до березня 2016 року (а.с. 5).

Згода позивача на володіння і користування належним їй на праві власності будинком, про яку зазначав апеляційний суд в постанові від 28 лютого 2018 року у цивільній справі №188/857/17, надавалася нею відповідачам до березня 2016 року.

З квітня 2016 року відповідачі без будь-яких правових підстав користуються належним позивачу житловим будинком і вона вправі вимагати усунення перешкод в користуванні ним як власник шляхом виселення відповідачів. Норма статті 391 ЦК України визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь яких-осіб будь-яким способом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав (правова позиція, висловлена у постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16).

Відповідачі повинні були усвідомлювати, що вони не мають документів (договору найму, ордеру тощо), які б могли підтверджувати їх право користування житловим приміщенням, позивач пропонувала відповідачам купити спірний житловий будинок або звільнити його. За таких обставин втручання у право відповідачів, які без достатньої правової підстави продовжують користуватись спірним будинком, не може вважатись непропорційним по відношенню до необхідності захисту прав власника будинку.

Щодо виселення неповнолітніх відповідачів 3-5, які проживають разом із своїми батьками відповідачами 1 і 2, суд виходить із того, що в цьому випадку батьки дитини не набули жодних прав щодо спірного будинку, подальше проживання в ньому не ґрунтується на нормах закону, особистих, незалежних від батьків прав на спірне майно неповнолітні відповідачі не отримали, а тому їх виселення разом з батьками відповідає вимогам закону.

Згідно з ч.1 статті 3 Конвенції ООН про права дитини, ратифікованої Україною Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, яка набула чинності для України 27 вересня 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Стаття 18 Закону України «Про охорону дитинства» закріплює право дитини на житло, а саме: «Держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобов'язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла».

Відповідно до ч.2 ст.11, ч.1 ст.14 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили.

Відповідно до ст.6 Сімейного кодексу (далі - СК) України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття.

Згідно з частиною третьої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

Стаття 160 СК України визначає таке:

1. Місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

2. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

3. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК України громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

За змістом положень ст.ст. 2, 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» особа може мати декілька місць проживання, однак проведенням реєстрації свого місця проживання у конкретному жилому приміщенні особа сама визначає його як постійне місце проживання.

Відповідач 1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3.

Відповідач 2 разом з неповнолітніми відповідачами 3-5, які є її дітьми, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4.

Ці відомості надані суду при виконанні вимог частин 6 і 7 ст. 187 ЦПК України листом Дмитрівського сільського голови Руденка І.І. від 30.05.2018 за №290 (а.с.16).

Відповідачу 2 на праві приватної власності належить житловий будинок загальною площею 78,6 кв.м по АДРЕСА_5, придбаний на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку № 1570 від 04.12.2017, посвідченого приватним нотаріусом Петропавлівського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Свириденко Л.В., проведена державна реєстрація права власності, індексний номер рішення про державну реєстрацію 38508361 від 04.12.2017, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 238, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.8).

Саме до цього житлового будинку мають бути виселені відповідачі 1 і 2 як члени однієї сім'ї разом з своїми малолітніми дітьми, які не досягли десятирічного віку, відповідачами 3-5.

У частині другій статті 3 СК України визначено, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Подружжя вважається сім'єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв'язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно.

Відповідно до ст. 383 ч.1 ЦК України , ст. 150 ЖК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Згідно з приписами ч.1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Враховуючи порушення на протязі тривалого часу (з квітня 2016 року) прав позивача як власника житлового будинку, категоричного заперечення останньої щодо проживання у спірному будинку відповідачів, а також намір власника реалізовувати свої права власності щодо цього будинку, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі.

Суд дійшов переконання, що задоволення позовних вимог відновлює порушене право позивача, в той же час не призводить до порушення законних прав відповідачів на житло, оскільки їх виселення відбувається в належне відповідачу 2 житлове приміщення по АДРЕСА_5, яким мають право користуватися і інші відповідачі як члени її сім'ї.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У з'язку з задоволенням позову в повному обсязі відповідно до норм ст.141 ЦПК України судові витрати позивача у вигляді сплаченого судового збору за подання позову в розмірі 704,80 грн. підлягають стягненню з повнолітніх відповідачів 1 і 2 в рівних частках.

На підставі викладеного, ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, статей 3, 41, 47, 129-1 Конституції України, статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», статей 29, 317, 319, 321, 383, 391, 405, 570 Цивільного кодексу України, статей 9, 109, 150 Житлового кодексу України, статей 3, 6, 160 Сімейного кодексу України, статей 2, 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», статей 11, 14, 18 Закону України «Про охорону дитинства», керуючись статтями 4, 12, 13, 76-82, 141, 176, 263-265, 352, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_5, місце проживання: АДРЕСА_6, РНОКПП НОМЕР_1, до ОСОБА_6 , місце проживання: АДРЕСА_2, РНОКПП НОМЕР_2, ОСОБА_7, місце проживання: АДРЕСА_2, ОСОБА_8, місце проживання: АДРЕСА_2, ОСОБА_9, місце проживання: АДРЕСА_2, ОСОБА_10, місце проживання: АДРЕСА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, виконавчий комітет Дмитрівської сільської ради Петропавлівського району Дніпропетровської області, місце знаходження: 52740, вул. Академіка Сайгака, буд.15, с. Дмитрівка Петропавлівського району Дніпропетровської області, , про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні житловим будинком задовольнити в повному обсязі.

Виселити ОСОБА_6 з житлового будинку АДРЕСА_2.

Виселити ОСОБА_7 з житлового будинку АДРЕСА_2.

Виселити ОСОБА_8 з житлового будинку АДРЕСА_2.

Виселити ОСОБА_9 з житлового будинку АДРЕСА_2.

Виселити ОСОБА_10 з житлового будинку АДРЕСА_2.

Стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_5 судові витрати в розмірі 352 (триста п'ятдесят дві гривні) 40 кропійок.

Стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_5 судові витрати в розмірі 352 (триста п'ятдесят дві гривні) 40 кропійок.

Повне судове рішення складене 01 лютого 2019 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після відмови у відкритті апеляційного провадження, повернення апеляційної скарги, залишення її без розгляду, ухвалення іншого рішення по суті апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Дніпровського апеляційного суду через Петропавлівський районний суд Дніпропетровської області.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Суддя П. О. Бурда