Постанова

Іменем України

20 листопада 2019 року

м. Київ

справа № 361/3472/16-ц

провадження № 61-30476св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Ступак О. В.,

суддів: Гулейкова І. Ю., Олійник А. С., Погрібного С. О.,

Яремка В. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Київської області від 12 жовтня 2017 року у складі колегії суддів: Коцюрби О. П., Сержанюка А. С., Журби С. О.,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог та рішень судів

У червні 2016 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 про виділення в натурі частки із спільної часткової власності.

Ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області від 14 липня 2017 року цей позов залишено без розгляду.

Заперечуючи проти первісного позову, у грудні 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про звільнення самочинно зайнятої частини земельної ділянки та відновлення меж земельних ділянок, посилаючись на таке.

ОСОБА_1 є власником земельних ділянок, які належать їй на праві власності, що підтверджується державним актом серії ІІ-КВ № 033718 від 30 квітня 1999 року, зареєстрованим в Книзі записів державних актів за № 1139, цільове призначення - для обслуговування житлового будинку та господарських споруд, кадастровий номер :016:0054, та кадастровий номер :016:0055. Вказані земельні ділянки розташовані на АДРЕСА_1 .

Згідно з даними технічного паспорта від 26 вересня 1987 року № 1601, зі змінами від 28 квітня 1994 року, за адресою: АДРЕСА_1 знаходяться житловий будинок, позначений на плані літерою «А-1», 1947 року побудови, житлова прибудова, кухня, веранда.

Фактично ОСОБА_1 користується тією частиною будинку і землею, що належить їй на праві власності, проте ОСОБА_3 та ОСОБА_2 самочинно знесли її огорожу, що розділяла двори господарства, та порушили межі земельних ділянок. Тому з червня 2014 року між ними виник спір щодо межі, який триває дотепер.

Земельну ділянку неправомірно використовує ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , жодних договорів, які надавали б їм право користування цією ділянкою, вона з ними не укладала. ОСОБА_2 неодноразово погрожував ОСОБА_1 , у зв`язку з чим вона зверталася до поліції.

ОСОБА_2 зруйнував частину садибної огорожі з сітки, яку ОСОБА_1 встановила за власні кошти, та намагається самочинно встановити суцільну огорожу з азбоцементних блоків висотою 2 м. На рекомендації, надані йому управлінням містобудування та архітектури Броварської міської ради Київської області, не реагує.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 01 серпня 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено. Зобов`язано відповідачів зняти самовільно збудовану огорожу та усунути перешкоди у здійсненні права власності, а саме: в присутності ОСОБА_1 звільнити належну їй на праві приватної власності земельну ділянку, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що спірна бетонна огорожа між земельними ділянками є самочинним будівництвом, оскільки відповідачі не надали доказів, що будівництво вказаної огорожі здійснено ними відповідно до норм чинного законодавства, а тому вимоги позивача є обґрунтованими. З метою повного та всебічного розгляду справи суд порушував питання про призначення судової будівельно-технічної експертизи, від проведення якої сторони відмовилися.

Рішенням Апеляційного суду Київської області від 12 жовтня 2017 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову про звільнення самочинно зайнятої ділянки, суд апеляційної інстанції виходив із того, що ОСОБА_1 не надала суду належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, на які вона посилалась, як на підставу своїх вимог і заперечень, та які підтвердили б порушення її прав відповідачами шляхом будівництва спірної огорожі між їхніми земельними ділянками та зайняття частини земельної ділянки позивача.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги і позиції інших учасників

У листопаді 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду із касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що висновки апеляційного суду не відповідають фактичним обставинам справи, встановленими судами під час розгляду справи, а саме: суд апеляційної інстанції не врахував, що дії відповідачів із встановлення спірної огорожі порушують права позивача, на підтвердження своїх доводів вона надала під час розгляду справи у суді першої інстанції відповідні докази. Апеляційний суд безпідставно врахував висновок експерта ОСОБА_4 про невстановлення порушення меж земельних ділянок, який відповідачами додано до апеляційної скарги, оскільки цей висновок не був предметом розгляду у суді першої інстанції.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 грудня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній цивільній справі.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У грудні 2017 року справу передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 07 листопада 2019 року справу призначено до судового розгляду.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що в суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою та не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Суди встановили, що відповідно до державного акта серії ІІ-КВ № 033718 від 30 квітня 1999 року, зареєстрованого в Книзі записів державних актів за № 1139, ОСОБА_1 є власником двох земельних ділянок, площею 0,10 га, цільове призначення - для обслуговування житлового будинку та господарських споруд, кадастровий номер :016:0054, площею 0,0668 га, цільове призначення - для ведення особистого підсобного господарства, кадастровий номер :016:0055, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 (т. 1, а. с. 46).

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 14 грудня 1990 року № 1-3564 ОСОБА_1 на праві приватної спільної часткової власності належить 1/3 частина житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 . На присадибній земельній ділянці, площею 1233 кв. м розташований одноповерховий дерев`яний будинок, позначений на плані цифрами «А-1», житловою площею 39,99 кв. м з надвірними будівлями: колодязь, огорожа (т. 1, а. с. 135).

За рішенням виконавчого комітету Броварської міської ради Київської області від 14 березня 2017 року № 174 «Про надання адрес» частині житлового будинку на АДРЕСА_1 , власник ОСОБА_1 (реєстраційний номер № 38679871 на 1/3 частини), присвоєно адресу - АДРЕСА_1 (т. 1, а. с. 155).

Власником 2/3 частин житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ,на праві приватної спільної часткової власності є ОСОБА_3 відповідно до договору дарування 2/3 частин житлового будинку від 02 липня 2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Броварського міського нотаріального округу Київської області Лазарєвою В. П., зареєстрованого в реєстрі за № 1286, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності та інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (т. 1, а. с. 4-6).

З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно також відомо, що ОСОБА_3 є власником земельної ділянки площею 0,0327 га, на АДРЕСА_1 , кадастровий номер :00:016:0170, цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (т. 1, а. с. 161-164).

Відповідно до технічного паспорта на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , знаходиться житловий будинок, 1947 року побудови, загальною площею 105,2 кв. м, позначений на плані літерою «А-1», житлова прибудова - «А1-1», прибудова - «а», прибудова - «а1», тамбур - «а4», прибудова - «а5», прибудова - «а6», з господарськими будівлями та спорудами: сарай - «В», сарай - «Г», сарай - «Д», вбиральня - «Е», колодязь - «К», огорожа - «N». Житловий будинок складається з двох квартир: квартира АДРЕСА_2 загальною площею 55,3 кв. м, житловою площею 23,9 кв. м, зокрема: веранда площею 11,4 кв. м, житлова кімната - 13,2 кв. м, житлова кімната - 10,7 кв. м, санвузол - 11,0 кв. м, кухня - 6,6 кв. м, тамбур - 2,4 кв. м; квартира № 2 загальною площею 49,9 кв. м, житловою площею 33,8 кв. м, зокрема: веранда площею 7,3 кв. м, кухня - 8,8 кв. м, житлова кімната - 17,1 кв. м, житлова кімната - 16,7 кв. м (т. 1, а. с. 7-10).

Задовольняючи позов ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що відповідачами не надано належних доказів того, що зведена бетонна огорожа між земельними ділянками позивача та відповідачів збудована відповідно до вимог чинного законодавства, а тому вона є самочинним будівництвом.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи рішення про відмову в позові, суд апеляційної інстанції виходив з того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та які підтверджували б порушення її прав відповідачами при зведенні спірної огорожі.

Такий висновок суду апеляційної інстанції є правильним з огляду на таке.

Частиною першою статті 57 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи у судах першої та апеляційної інстанцій (далі - ЦПК України 2004 року), доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 58 ЦПК України 2004 року).

Згідно з частиною першою статті 11 ЦПК України 2004 року суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до частини третьої статті 10 та частини першої статті 60 ЦПК України 2004 року кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина четверта статті 60 ЦПК України 2004 року).

Відповідно до статті 212 ЦПК України 2004 року суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність та взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови в їх прийнятті.

Згідно з частиною першою статті 10 ЦПК України 2004 року цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до частини першої статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, сторони самостійно обирають спосіб захисту своїх прав, розпоряджаються ними, а суд розглядає справи в межах заявлених сторонами вимог та наданих ними доказів.

Апеляційний суд дійшов правильного висновку про те, що ОСОБА_1 не надала суду належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, на які вона посилалася в обґрунтування своїх вимог, зокрема, що спірна огорожа, зведена відповідачами, порушує її права або її збудовано на частині земельної ділянки, яка належить позивачу.

Доводи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції неправомірно врахував висновки експерта ОСОБА_4 , який відповідачі надали під час апеляційного розгляду справи та в якому вказано, що спірний паркан збудовано в межах земельної ділянки відповідачів, є безпідставними. Як вбачається зі змісту мотивувальної частини рішення, суд апеляційної інстанції на цей висновок не посилався, а відмовив у зв`язку з недоведеністю позивачем своїх вимог.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України 2004 року встановлено, що суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Обов`язком суду під час розгляду справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Згідно зі статтею 179 ЦПК України 2004 року предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Для встановлення у судовому засіданні фактів, зазначених у частині першій цієї статті, досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів.

Згідно з частиною першою статті 143 ЦПК України 2004 року для з`ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо, суд призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі.

Як вбачається із журналу судового засідання під час розгляду справи у суді першої інстанції 14 липня 2017 року, судом двічі порушувалось питання щодо призначення відповідної експертизи, проте ОСОБА_1 не скористалася таким правом та розпорядилася своїми правами на власний розсуд (частина друга статті 11 ЦПК України 2004 року) (т. 1, а. с. 198-199).

Посилання заявника на те, що апеляційний суд не врахував технічну документацію із землеустрою, щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), виконаної ТОВ «Землебудпроект-сервіс», є безпідставними, оскільки відповідну документацію нею подано лише підчас звернення до касаційного суду. Доказів протилежного ОСОБА_1 не надано. В матеріалах справи такої технічної документації немає, у них лише міститься збірна кадастрова схема на одному аркуші, яка не є належним доказом у розумінні статті 58 ЦПК України 2004 року (т. 1, а. с. 62).

Отже, вирішуючи спір, апеляційний суд з дотриманням вказаних процесуальних вимог закону дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову. Такий висновок суду апеляційної інстанції відповідає обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону.

Доводи касаційної скарги висновки апеляційного суду не спростовують, на законність судового рішення не впливають, в основному зводяться до непогодження з встановленими обставинами справи та переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Тобто Верховний Суд не наділений повноваженнями встановлювати обставини справи та оцінювати докази.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки у цій справі оскаржуване судове рішення підлягає залишенню без змін, то розподілу судових витрат Верховний Суд не здійснює.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Київської області від 12 жовтня 2017 рокузалишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді: І. Ю. Гулейков

А. С. Олійник

С. О. Погрібний

В. В. Яремко