Дата документу 12.02.2019 Справа № 312/9/18
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2019 року

м. Запоріжжя

Єдиний унікальний № 312/9/18

Провадження №22-ц/807/93/19

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Кримської О.М. (суддя-доповідач),

суддів Бєлки В.Ю., Дашковської А.В.,

за участю секретаря судового засідання Волчанової І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Великобілозерського районного суду Запорізької області від 31 травня 2018 року в складі судді Яцун О.О. в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,

В С Т А Н О В И В :

У січні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики.

В обґрунтування позову зазначала, що 25.06.2017 року за домовленістю між сторонами, позивач надала відповідачу в борг грошові кошти в розмірі 6500, 00 грн. для придбання відповідачем мобільного телефону Huawei P8 lite 2017 Blaсk, які відповідач зобов'язувався повернути з процентами у розмірі облікової ставки НБУ.

У зв'язку з тим, що відповідач не міг сам оформити кредитний договір з причини відсутності офіційного працевлаштування, позивач 25 червня 2017 року уклала кредитний договір з ПАТ «ПУМБ» № 0-12-24Е на загальну суму 14 546, 00 грн., з яких 6 500, 00 грн. витрачено на оплату належного відповідачу мобільного телефону.

Відповідач зобов'язався повернути ці кошти з заробітної плати, яку отримує після влаштування на роботу у липні 2017 року. Проте, після працевлаштування на роботу відповідач грошові кошти не повернув, на телефонні дзвінки не відповідав.

12 вересня 2017 року позивач вимушена була звернутись до Покровського ВП Криворізького ВП ГУНП Дніпропетровської області із заявою, зареєстрованою в ЖЄО за № 25794. У матеріалах ЖЄО від 12.09.2017 року № 25794 міститься пояснення відповідача від 18.09.2017 року, згідно якого 25.06.2017 року відповідач звернувся до жінки свого батька ОСОБА_1 для того, щоб вона взяла відповідачу в кредит телефон Huawei P8 lite 2017 Blaсk. Відповідач у поясненні підтвердив, що поверне грошові кошти в сумі 6 500, 00 грн., коли заробить.

Зазначає, що, таким чином, між позивачем та відповідачем виникли договірні відносини з позики, згідно яких позивач (позикодавець) передав у власність відповідачеві (позичальникові) у борг грошові кошти у розмірі 6 500, 00 грн., що відповідають вартості придбаного позивачем мобільного телефону, а позичальник зобов'язався повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів з процентами.

Посилаючись на зазначені обставини, позивач просить суд стягнути з відповідача на її користь борг за договором позики в розмірі 6 500, 00 грн., проценти від суми позики в розмірі 243, 35 коп., три проценти річних в розмірі 55, 03 коп., інфляційні витрати в розмірі 137 грн. 20 коп., витрати по сплаті судового збору в сумі 640 грн. та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 600 грн.

Заочним рішенням Великобілозерського районного суду Запорізької області від 31 травня 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить заочне рішення суду скасувати, позовну заяву задовольнити.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що суд помилково дійшов висновку, що позивачем не було надано доказів на підтвердження укладення між сторонами договору позики. Наявність боргу у відповідача перед позивачем підтверджується письмовим поясненням самого відповідача, які він надав Покровському відділенню поліції Криворізького ВП ГУ Національної поліції, яке міститься в матеріалах справи. Рішення суду першої інстанції суперечить правовому висновку Верховного Суду України, викладеному у постанові від 24.02.2016 року № 6-50цс16. Позивачем були надані належні докази надання грошових коштів у борг відповідачу, а останнім це не спростовано.

Згідно із протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Апеляційного суду Запорізької області від 11.07.2018 року справу передано у провадження судді Крилової О.В.

Ухвалами Апеляційного суду Запорізької області від 12 липня 2018 року відкрито апеляційне провадження та справу призначено до розгляду з урахуванням вимог абз. 3 п. 3 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів», де передбачено, що апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах; відповідно до положення п. 8 ч. 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, в редакції, що діє з 15.12.2017 року, згідно якого до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Указом Президента України № 452/2017 від 29.12.2017 «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» ліквідовано Апеляційний суд Запорізької області та утворено Запорізький апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Запорізьку область, з місцезнаходженням у місті Запоріжжя.

Указом Президента України № 297/2018 від 28.09.2018 «Про переведення суддів» судді Апеляційного суду Запорізької області переведені до Запорізького апеляційного суду.

Відповідно до ч. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» зазначену цивільну справу було передано до Запорізького апеляційного суду, який почав роботу з 05 жовтня 2018 року.

Згідно із протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Запорізького апеляційного суду від 16.10.2018 року справу передано у провадження судді-доповідача Кримської О.М. та визначено склад колегії: головуючий суддя - Кримська О.М., судді: Бєлка В.Ю., Дашковська А.В.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 17 жовтня 2018 року справу прийнято до провадження вищезазначеною колегією суддів.

В апеляційній скарзі міститься клопотання про розгляд справи без участі позивача.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість заочного рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позову, виходив з того, що вимоги позивача є необґрунтованими, оскільки позивачем не надано належних доказів, які б підтверджували укладення між сторонами договору позики.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Судом встановлено, що 25 червня 2017 року між ОСОБА_1 та ПАТ «ПУМБ» укладено споживчий кредит № 0-12-24Е на суму 14 546, 00 грн. шляхом підписання заяви № 01 на приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб (а.с. 7-8).

У видатковій накладній № PHKRV-000001012 від 25.06.2017 р. міститься перелік товарів, придбаних ОСОБА_1 на суму 14 546, 00 грн., відповідно до зазначеного кредитного договору (а.с. 9-10).

За змістом заяви ОСОБА_1, яка надійшла на адресу Покровського ВП Криворізького ВП ГУНП в Дніпропетровській області 12.09.2017 року, позивач вказала, що відповідач отримав 25.06.2017 року в користування смартфон вартістю 7273 грн. та зобов'язався повернути їй його вартість (а.с. 11).

З письмового пояснення відповідача, наданого на адресу начальника Покровського ВП Криворізького ВП ГУНП в Дніпропетровській області 18.09.2017 року, вбачається, що останній пояснює, що винен позивачці грошові кошти в сумі 6500 грн., які зобов'язався повернути, коли заробить гроші (а.с. 15).

У висновку Покровського ВП Криворізького ВП ГУНП в Дніпропетровській області за матеріалами ЖЄО № 25794 від 12.09.2017 року, вказано, що в ході розгляду заяви ОСОБА_1 було опитано ОСОБА_2, який пояснив, що винен ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 6500 грн., які поверне, коли заробить (а.с. 13).

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Згідно частини 4 статті 203 ЦК України, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, строковим або безстроковим.

Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України).

Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Згідно із ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Статтею 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов'язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. Отже, наявність оригіналу боргової розписки у позивача, кредитора, свідчить про те, що боргове зобов'язання не виконане.

Враховуючи викладене, підтвердженням укладення договору позики та його умов може слугувати розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної суми грошей або кількості речей.

Як вбачається з матеріалів справи, письмового договору позики між сторонами укладено не було, розписка на підтвердження укладення позики також відсутня.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч.1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Таким чином, в силу вимог ст. 1047 ЦК України належними доказами підтвердження укладення договору позики може бути або письмовий договір, або розписка, яку надає позикодавцеві позичальник, але, як установив суд першої інстанції, такі докази відсутні.

Будь-яких доказів на підтвердження своїх позовних вимог не надано і до суду апеляційної інстанції.

Посилання апеляційної скарги на те, що перевіркою Покровського ВП Криворізького ВП ГУНП в Дніпропетровській області встановлено, що ОСОБА_2 взяв у позивача в борг грошові кошти, про що зазначив у своїх поясненнях не є належними та допустимими доказами.

Доводи апеляційної скарги щодо неврахування судом правового висновку Верховного Суду України, викладеному у постанові від 24.02.2016 року № 6-50цс16, не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, оскільки у зазначеній справі було встановлено, що між сторонами укладено договір позики у письмовій формі, що підтверджує факт передачі позикодавцем грошової суми позичальнику та отримання останнім цих коштів, в цьому випадку наявність боргової розписки не є обов'язковою. Проте, в даній справі письмовий договір позики відсутній.

Вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційна скарга не містить.

Отже, висновки суду першої інстанції по суті вирішеного спору є правильними, законними та обґрунтованими, підтверджуються матеріалами справи.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга та зміст оскаржуваного рішення не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які відповідно до ст. 376 ЦПК України могли б бути підставами для його скасування, тому апеляційну скаргу у відповідності до ст. 375 ЦПК України необхідно залишити без задоволення, а рішення місцевого суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Великобілозерського районного суду Запорізької області від 31 травня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 14 лютого 2019 року.

Головуючий О.М. Кримська

Судді: А.В. Дашковська

В.Ю. Бєлка