ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«12» лютого 2019 року

м. Харків

справа № 642/2455/18-ц

провадження № 22ц/818/1411/19

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В. (суддя-доповідач),

суддів - Бровченка І.О., Колтунової А.І.

за участю секретаря - Ігнатової Т.В.

учасники справи:

позивач - Харківська міська рада,

відповідач - ОСОБА_1

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 26 листопада 2018 року в складі судді Бородіної О.В.,

в с т а н о в и в:

У травні 2018 року Харківська міська рада звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати.

Позовна заява мотивована тим, що згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 14 травня 2018 року НОМЕР_1 право власності на нежитлові приміщення першого поверху № 15, 16, 22 загальною площею 74,6 кв. м. в літ. «А-1» та нежитлову будівлю літ. «М-2» загальною площею 125,6 кв. м. по АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_1 на підставі договору дарування від 07 жовтня 2006 року №686.

Речові права ОСОБА_1 на земельну ділянку по АДРЕСА_1, яка перебуває у власності територіальної громади м. Харкова, не зареєстровані.

Зазначила, що Департаментом територіального контролю Харківської міської ради 14 травня 2018 року здійснено обстеження земельної ділянки та встановлено, що ОСОБА_1 використовує земельну ділянку площею 0,0210 га по АДРЕСА_1 для експлуатації та обслуговування нежитлових будівель літ. «А-1», літ. «М-2», право власності на які зареєстровано за відповідачем.

За результатами обстеження складено акт обстеження земельних ділянок, визначення їх меж, площ та конфігурації. Межі земельної ділянки визначені відповідно до фактичного користування - зовнішніх меж будівлі та бордюру.

Зазначила, що ОСОБА_1, набувши право власності на об'єкт нерухомого майна, розташований на земельній ділянці комунальної форми власності, належним чином не оформила правовідносини щодо користування земельною ділянкою.

Вказала, що відповідач не є ані власником, ані постійним землекористувачем земельної ділянки, а тому не є суб'єктом плати за землю у формі земельного податку. При цьому єдина можлива форма здійснення плати за землю для неї як землекористувача є орендна плата, яку вона не сплачує.

Зазначила, що відповідач зберігає кошти, не сплачуючи орендну плату за користування земельною ділянкою, за відсутності укладеного договору, тим самим збільшує вартість власного майна, а Харківська міська рада втрачає належне їй майно (кошти від орендної плати), тобто відбувається факт безпідставного збереження саме коштів у розмірі орендної плати відповідачем за її рахунок.

Вказала, що внаслідок використання відповідачем вказаної земельної ділянки без укладення договору оренди землі, територіальна громада м. Харкова в особі Харківської міської ради позбавлена можливості отримати дохід у такому розмірі від здачі земельної ділянки в оренду, чим порушуються її права та інтереси щодо неодержаних грошових коштів у розмірі орендної плати за землю.

Просила стягнути з ОСОБА_1 на користь Харківської міської ради безпідставно збережені кошти у розмірі орендної плати у сумі 186 315,46 грн. та вирішити питання щодо судових витрат.

Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 26 листопада 2018 року позовні вимоги Харківської міської ради - задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь Харківської міської ради безпідставно збережені кошти у розмірі орендної плати у сумі 186 315,46 грн. та витрати по сплаті судового збору у розмірі 2794,73 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, порушено та неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Вважала, що суд не надав належної оцінки доказам у справі, не звернув увагу на те, що вона з 2009 року сплачує земельний податок, проте протягом 10 років позивачем не пред'являлись до неї будь-які вимоги, зокрема, щодо спонукання укласти договір оренди землі, та не вживались заходи досудового врегулювання спору; що позивач звернувся до суду з позовом з пропуском строку позовної давності; що з 2009 року порядок здійснення нормативно-грошової оцінки земель м. Харкова, вартість квадратного метру земельної ділянки, порядок визначення розміру ставки орендної плати, розмір орендної плати змінились у бік збільшення, що порушує інтереси відповідача; що незрозуміло, яким чином та на якій підставі проводилась нормативно-грошова оцінка землі та зроблений розрахунок орендної плати, яка повинна була нараховуватися тільки згідно договору оренди.

Відзивів на апеляційну скаргу від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надходило.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з'явившихся осіб, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення, рішення суду - залишити без змін.

Рішення суду першої інстанції, з висновком якого погоджується судова колегія, мотивовано тим, що відповідач використовує земельну ділянку комунальної власності без укладення договору оренди, тобто безпідставно зберігає кошти у розмірі орендної плати, що порушує права позивача на отримання таких коштів.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що право власності на нежитлові приміщення першого поверху № 15, 16, 22 загальною площею 74,6 кв.м. в літ. «А-1» та нежитлову будівлю літ. «М-2» загальною площею 125,6 кв. м. по АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_1 на підставі договору дарування від 07 жовтня 2006 року №686.

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 14 травня 2018 року НОМЕР_1, листа Управління Держгеокадастру у м. Харкові Харківської області від 23 жовтня 2017 року №19-20-0.23,08-2369/116-17 та листа Департаменту земельних відносин Харківської міської ради від 18 жовтня 2017 року № 6537/0/225-17 речові права ОСОБА_1 на земельну ділянку не зареєстровані.

Рішень Харківської міської ради щодо продажу земельної ділянки по АДРЕСА_1, Харківською міською радою не приймалось.

20 серпня 2008 року між Малим приватним підприємством «АПІС» та Харківською міською радою укладено договір оренди земельної ділянки площею 0,0011 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1, зареєстрований у Харківській регіональній філії Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельних ресурсах» в Державному реєстрі земель 15 вересня 2008 року за №49.

З акта приймання-передачі земельної ділянки від 01 липня 2011 року за №98/11, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 вбачається, що вищевказану земельну ділянку передано до земель запасу міста, право оренди припинено на підставі пункту 1.1. рішення 5 сесії Харківської міської ради 6 скликання від 23 лютого 2011 року №152/11.

Враховуючи відсутність зареєстрованих за будь-якими юридичними або фізичними особами прав на вказані земельні ділянки, з урахуванням статей 12, 80, 83 Земельного Кодексу України, земельна ділянка площею 0,0210 га., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 перебуває у власності територіальної громади м. Харкова.

Департаментом територіального контролю Харківської міської ради 14 травня 2018 року здійснено обстеження земельної ділянки та встановлено, що ОСОБА_1 використовує земельну ділянку площею 0, 0210 га по АДРЕСА_1 для експлуатації та обслуговування нежитлових будівель літ. «А-1», літ. «М-2», право власності на які зареєстровано за нею, без виникнення права власності чи користування та без державної реєстрації цих прав у відповідності до ЗК України.

За результатами обстеження складено акт обстеження, визначення меж, площі та конфігурації земельної ділянки від 14 травня 2018 року.

Межі земельної ділянки визначені відповідно до фактичного користування (зовнішніх меж будівлі, бордюру).

З листа Головного управління ДФС у Харківській області від 16 листопада 2017 року № 12635/9/20-40-13-07 вбачається, що ОСОБА_1 перебуває на обліку у Головному управлінні ДФС у Харківській області як платник земельного податку за земельну ділянку площею 253 кв. м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

ОСОБА_1 сплачено земельного податку: у 2014 році - 4641,12 грн., у 2015 році - 5796,76 грн., у 2016 році - 8306,75 грн.; у 2017 році - 8805,16 грн.

Станом на 14 листопада 2017 року заборгованість зі сплати земельного податку відсутня.

З розрахунку розміру одержаного ОСОБА_1 доходу, який обчислений як різниця між розміром плати за землю, яка повинна була надійти до місцевого бюджету, та фактично здійсненою оплатою за користування земельною ділянкою, вбачається, що отриманий ОСОБА_1 дохід від безпідставно набутого майна, зменшений на суму сплаченого земельного податку, за період з 01 травня 2015 року по 31 грудня 2015 року складає 33 285,49 грн., з 01 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року - 71 547,01 грн., з 01 січня 2017 року по 31 грудня 2017 року - 58 910,91 грн., з 01 січня 2018 року по 30 квітня 2018 року - 22 572,04 грн.

29 жовтня 2012 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Жовнір Л.П. за №1843, згідно якого ОСОБА_1 передала у дар ОСОБА_3 Ѕ частину нежитлових приміщень першого поверху № 15,16,22 загальною площею 74,6 кв. м. в літ. «А-1» та нежитлової будівлі літ. «М-2» загальною площею 125,6 кв. м. по АДРЕСА_1.

Проте, з витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності віл 26 червня 2018 року №128990223 вбачається, що право власності на Ѕ частину зазначених нежитлових приміщень зареєстровано за ОСОБА_3 на підставі договору дарування від 29 жовтня 2012 року лише 18 червня 2018 року, тобто вже після звернення позивача до суду.

Згідно частини 1 статті 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об'єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Частиною 2 статті 13 Конституції України передбачено, що кожний громадянин має право користуватися природними об'єктами права власності народу відповідно до закону. До таких об'єктів належать, зокрема, земельні ділянки.

Згідно частини 3 статті 41 Конституції України громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об'єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону.

Відповідно до змісту частини 2 статті 93 ЗК України земельні ділянки можуть передаватися в оренду, зокрема, громадянам та юридичним особам України.

Згідно з частиною 3 статті 124 ЗК України передання в оренду земельних ділянок комунальної власності громадянам у разі розташування на цих ділянках об'єктів нерухомого майна (будівель, споруд), які перебувають у їх власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 123 ЗК України.

Надання земельних ділянок комунальної власності в користування здійснюється на підставі проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок, зокрема, у разі формування нової земельної ділянки (крім поділу й об'єднання) та в інших випадках, якщо ділянка не зареєстрована в Державному земельному кадастрі, і право власності на неї не зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, без зміни меж і цільового призначення такої земельної ділянки (частина перша статі 123 ЗК України).

Проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок є різновидом документації із землеустрою (пункт «ґ» частини другої статті 25 Закону України «Про землеустрій»).

Замовниками документації із землеустрою можуть бути, зокрема, органи місцевого самоврядування, землевласники та землекористувачі (частина перша статті 26 Закону України «Про землеустрій»).

Розробники документації із землеустрою (юридичні особи, які мають не менше двох сертифікованих інженерів-землевпорядників, або фізичні особи-підприємці, які мають такий же статус) зобов'язані виконувати роботи зі складання документації із землеустрою у строк, передбачений договором. Максимальний строк складання документації із землеустрою не повинен перевищувати шести місяців з моменту укладення договору (пункт «г» частини другої статті 28 Закону України «Про землеустрій»).

Орган місцевого самоврядування у двотижневий строк з дня отримання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки приймає рішення про надання земельної ділянки у користування (частина шоста статті 123 ЗК України).

Перехід права на земельну ділянку, пов'язаний із переходом права на будинок, будівлю або споруду, регламентований у ЗК України. Так, якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача (частина друга статті 120 ЗК України).

Набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці, є підставою припинення права користування земельною ділянкою у попереднього землекористувача (пункт «е» частини першої статті 141 цього Кодексу).

За змістом глави 15 ЗК України у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, право користування земельною ділянкою комунальної власності реалізується через право постійного користування або право оренди.

Частина перша статті 93 ЗК України встановлює, що право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Землекористувачі також зобов'язані своєчасно сплачувати орендну плату (пункт «в» частини першої статті 96 ЗК України).

Право оренди земельної ділянки виникає з моменту державної реєстрації цього права (стаття 125 ЗК України).

За змістом вказаних приписів виникнення права власності на будинок, будівлю, споруду не є підставою для виникнення права оренди земельної ділянки, на якій вони розміщені і яка не була відведена в оренду попередньому власнику. Право оренди земельної ділянки виникає на підставі відповідного договору з моменту державної реєстрації цього права. Проте, враховуючи приписи частини другої статті 120 ЗК України, не є правопорушенням відсутність у власника будинку, будівлі, споруди зареєстрованого права оренди на земельну ділянку, яка має іншого власника і на якій ці будинок, будівля, споруда розташовані.

Предметом регулювання глави 83 Цивільного кодексу України є відносини, що виникають у зв'язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Відповідно до частин першої та другої статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 Цивільного кодексу України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Кондикційні зобов'язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 Цивільного кодексу України.

За змістом приписів глав 82 і 83 Цивільного кодексу України для деліктних зобов'язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних - приріст майна в набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювача шкоди є обов'язковим елементом настання відповідальності в деліктних зобов'язаннях. Натомість для кондикційних зобов'язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої.

Таким чином, обов'язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов'язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна.

Предметом позову в цій справі є стягнення з власника об'єктів нерухомого майна безпідставно збережених коштів орендної плати за фактичне користування без належних на те правових підстав земельною ділянкою, на якій ці об'єкти розміщені.

Матеріали справи свідчать про те, що відповідач є власником нерухомого майна, розміщеного на відповідній земельній ділянці, на підставі договору дарування від 07 жовтня 2006 року №686.

При цьому матеріали справи не містять доказів належного оформлення права користування вказаною земельною ділянкою ані попереднього землекористувача, ані відповідача, зокрема, укладення відповідних договорів оренди з Харківською міською радою та державної реєстрації такого права.

Отже, при укладенні договору дарування нерухомості право користування земельною ділянкою до набувача не перейшло. Таким чином, відповідач користується цією земельною ділянкою без достатньої правової підстави.

Відтак, до моменту оформлення власником об'єкта нерухомого майна права оренди земельної ділянки, на якій розташований цей об'єкт, відносини з фактичного користування земельною ділянкою без укладеного договору оренди та недоотримання її власником доходів у вигляді орендної плати є за своїм змістом кондикційними.

З огляду на викладене ОСОБА_1 як фактичний користувач земельної ділянки, що без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберегла у себе кошти, які мала заплатити за користування нею, зобов'язана повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі частини першої статті 1212 Цивільного кодексу України.

Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі 629/4628/16-ц (провадження № 14-77цс18) та від 20 листопада 2018 року у справі №922/3412/17-ц (провадження №12-182гс18), а також у постановах Верховного Суду України від 30 листопада 2016 року у справі № 922/1008/15 (провадження № 3-1271гс16), від 07 грудня 2016 року у справі № 922/1009/15 (провадження № 3-1348гс16), від 12 квітня 2017 року у справах № 922/207/15 (провадження № 3-1345гс16) і № 922/5468/14 (провадження № 3-1347гс16).

Отже, суд першої інстанції, встановивши факт використання відповідачем земельної ділянки без достатніх правових підстав, а також безпідставне збереження відповідачем коштів у розмірі орендної плати за її використання, дійшов обґрунтованого висновку про необхідність застосування до спірних правовідносин приписів статей 1212 - 1214 Цивільного кодексу України, оскільки для кондикційних зобов'язань важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої.

Відповідно до статті 206 Земельного кодексу України використання землі в Україні є платним. Об'єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

Плата за землю - обов'язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку або орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності (підпункт 14.1.147 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Земельним податком є обов'язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів, а орендною платою за земельні ділянки державної і комунальної власності - обов'язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою (підпункти 14.1.72, 14.1.136 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України у вказаній редакції).

З наведеного вбачається, що чинним законодавством розмежовано поняття «земельний податок» і «орендна плата за земельні ділянки державної і комунальної власності».

Згідно з пунктами 34, 35 частини 1 статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до виключної компетенції міської ради належить вирішення на пленарних засіданнях питань регулювання земельних відносин; зокрема, затвердження відповідно до закону ставок земельного податку.

Орендна плата за землю це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди землі. Розмір, умови і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди, крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Податкового кодексу України (частини 1, 2 статті 21 Закону України «Про оренду землі»).

Системний аналіз норм законодавства України дає підстави для висновку про те, що орендна плата за земельну ділянку, яка перебуває в державній або в комунальній власності, має подвійну правову природу, оскільки, з одного боку, є передбаченим договором оренди землі платежем, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою (частина перша статті 21 Закону України «Про оренду землі»,підпункт 14.1.136 пункту 14.1 статті 14 ПК України), з іншого - є однією з форм плати за землю як загальнодержавного податку нарівні із земельним податком (підпункт 14.1.147 пункту 14.1 статті 14 ПК України).

Згідно з положеннями статті 288 ПК України підставою для нарахування орендної плати за земельну ділянку є договір оренди такої земельної ділянки. Розмір орендної плати встановлюється у договорі оренди, але річна сума платежу не може бути меншою 3 відсотків нормативної грошової оцінки, та не може перевищувати 12 відсотків нормативної грошової оцінки, крім випадків визначення орендаря на конкурентних засадах.

За змістом пункту 289.1 статті 289 ПК України і частини першої статті 13 Закону України «Про оцінку земель» для визначення розміру орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності обов'язково проводиться та використовується нормативна грошова оцінка земельних ділянок, яка являє собою капіталізований рентний дохід (дохід, який можна отримати із землі як фактора виробництва залежно від якості та місця розташування земельної ділянки), визначений за встановленими і затвердженими нормативами (стаття 1 Закону України «Про оцінку земель»).

Положеннями пункту 2 частини 1 статті 13, частини 1 статті 15 Закону України «Про оцінку земель» визначено, що нормативна грошова оцінка земельних ділянок проводиться у разі визначення розміру орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності. Підставою для проведення оцінки земель (бонітування ґрунтів, економічної оцінки земель та нормативної грошової оцінки земельних ділянок) є рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування.

Відповідно до статті 27 ПК України базою оподаткування є нормативна грошова оцінка земельних ділянок з урахуванням коефіцієнта індексації, визначеного відповідно до порядку, встановленого розділом ХІІІ ПК України.

Отже, у разі зміни нормативної грошової оцінки землі, яка є базою оподаткування для плати за землю, змінюється річна сума податкового зобов'язання по земельному податку та орендній платі за земельні ділянки державної та комунальної власності.

Як вбачається з розрахунку, доданого до позовної заяви, при здійсненні розрахунку коштів, збережених відповідачем без достатньої правової підстави, позивачем враховано розмір сплаченого ОСОБА_1 земельного податку за заявлений у позові період та розмір безпідставно збережених коштів зменшено на суму сплаченого земельного податку.

Посилання ОСОБА_1 на те, що з 2009 року порядок здійснення нормативно-грошової оцінки земель м. Харкова, вартість квадратного метру земельної ділянки, порядок визначення розміру ставки орендної плати, розмір орендної плати змінились у бік збільшення, що порушує інтереси відповідача, є безпідставними, оскільки нормативна грошова оцінка земель є основою для визначення розміру орендної плати, яка є регульованою ціною, тому законодавча зміна граничного розміру цієї плати є підставою для перегляду розміру орендної плати.

Доводи ОСОБА_1 щодо безпідставності проведення нормативно-грошової оцінки землі та розрахунку орендної плати, яка повинна була нараховуватися тільки згідно договору оренди, не можуть бути взяті до уваги, оскільки відповідач користувалась земельною ділянкою комунальної власності без достатньої правової підстави та укладення договору оренди, внаслідок чого безпідставно зберегла грошові кошти у розмірі орендної плати за користування земельною ділянкою.

Твердження ОСОБА_1 щодо пропуску Харківською міською радою строку позовної давності під час звернення до суду з позовом є безпідставними, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

За загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Посилання відповідача на те, що вона з 2009 року сплачує земельний податок, проте протягом десяти років позивачем не пред'являлись до неї будь-які вимоги, внаслідок чого позивач звернувся до суду з позовом з пропуском строку позовної давності, є необґрунтованими, оскільки сплата нею земельного податку з 2009 року не свідчить про те, що саме з цього моменту Харківська міська рада дізналась про порушення своїх прав внаслідок користування відповідачем земельною ділянкою без укладення відповідного договору оренди.

Як вбачається з матеріалів справи, обстеження земельної ділянки, використовуваної ОСОБА_1 для експлуатації та обслуговування нежитлових будівель проведено Департаментом територіального контролю Харківської міської ради 14 травня 2018 року, про що складено відповідний акт, що свідчить про те, що позивач звернувся до суду з позовом в межах строків позовної давності.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів.

Докази та обставини, на які посилається ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, питання щодо перерозподілу судових витрат не вирішується.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст.374, ст.375, ст. ст. 381-384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 26 листопада 2018 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді І.О. Бровченко

А.І. Колтунова

Повний текст постанови складено 13 лютого 2019 року.