ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/998/19 Справа № 205/5371/17 Суддя у 1-й інстанції - Басова Н.В. Суддя у 2-й інстанції - Єлізаренко І. А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 квітня 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Єлізаренко І.А.

суддів Красвітної Т.П., Свистунової О.В.

за участю секретаря Черкас Є.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 02 лютого 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи Регіональний сервісний центр в Дніпропетровській області Міністерства внутрішніх справ України, ОСОБА_1 про визнання договору купівлі-продажу автомобілю об'єктом права спільної сумісної власності, визнання права власності на частину автомобілю,-

В С Т А Н О В И Л А :

У серпні 2017 року ОСОБА_2 звернулася з позовом до ОСОБА_3, третя особа Територіальний сервісний центр №1242 регіонального сервісний центр в Дніпропетровській області Міністерства внутрішніх справ України про визнання договору купівлі-продажу автомобілю об'єктом права спільної сумісної власності, визнання права власності на частину автомобілю.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_2 посилалася на те, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 11 вересня 1999 року по 03 жовтня 2016 року. В період шлюбу вони за спільні кошти придбали автомобіль HYUNDAI ACCENT, 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1. У липні 2017 року вона дізналася, що відповідач продав вказаний автомобіль ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 29 березня 2017 року. Зазначений автомобіль є цінним майном, а тому її згода на відчуження спірного автомобіля є обов'язковою. Однак, вона таку згоду не надавала. Крім того, вказаний правочин було вчинено без наміру створення правових наслідків (фіктивний правочин), з метою уникнення поділу майна, оскільки відповідач користується спірним автомобілем і на теперішній час. На підставі викладеного, ОСОБА_2 просила суд визнати недійсним договір купівлі-продажу автомобілю HYUNDAI ACCENT, 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, укладений 29 березня 2017 року; визнати автомобіль HYUNDAI ACCENT, 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, об'єктом права спільної сумісної власності її та ОСОБА_3; визнати за нею право власності на 1/2 частину автомобілю HYUNDAI ACCENT, 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 30 жовтня 2017 року було залучено до участі у справі у якості третьої особи ОСОБА_1 (а.с.54).

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 02 лютого 2018 року задоволено позовні вимоги ОСОБА_2 Визнано недійсним договір купівлі-продажу № 1246/2017/392818 автомобілю HYUNDAI ACCENT, 2008 року випуску, номер кузова НОМЕР_5, реєстраційний номер НОМЕР_2, укладений 29березня 2017 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 Визнано автомобіль HYUNDAI ACCENT, 2008 року випуску, номер кузова НОМЕР_5, реєстраційний номер НОМЕР_2, об'єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_3 Визнано за ОСОБА_2 (паспорт серії НОМЕР_6, виданий 05 жовтня 1999 року Красногвардійським РВ УМВС України в Дніпропетровській області; місце проживання: АДРЕСА_1) право власності на 1/2 частину автомобіля HYUNDAI ACCENT, 2008 року випуску, номер кузова НОМЕР_5, реєстраційний номер НОМЕР_2. (а.с.80-83).

Додатковим рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 02 квітня 2018 року стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 960 грн. (а.с.92, 93).

Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 02 квітня 2018 року виправлено описку в рішенні Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 02 лютого 2018 року, зазначивши вірно реєстраційний номер автомобіля НОМЕР_4" (а.с.98).

В апеляційній скарзі третя особа ОСОБА_1 просить рішення суду від 02 лютого 2018 року скасувати частково в частині визнання недійсним договору договору купівлі-продажу №1246/2017/392818 автомобіля HYUNDAI ACCENT, 2008 року випуску, номер кузова НОМЕР_5, реєстраційний номер НОМЕР_4, укладеного 29 березня 2017 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1, визнання за ОСОБА_2 права власності на 1/2 частину автомобіля та ухвалити в цій частині нове рішення, про відмову у задоволенні цієї частини позовних вимог ОСОБА_2, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин у справі, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду залишити без змін, посилаючись на його законність та обгрунтованість.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст.12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ч.1 ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі з 11 вересня 1999 року по 03 жовтня 2016 року (а.с.12, 13).

В період шлюбу сторонами було придбано автомобіль HYUNDAI ACCENT, 2008 року випуску, номер кузова НОМЕР_5, реєстраційний номер НОМЕР_1, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_7.

29 березня 2017 року ОСОБА_3 продав вищезазначений автомобіль ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу №1246/2017/392818 транспортного засобу (а.с. 53).

29 березня 2017 року видано свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_8, реєстраційний номер автомобілю - НОМЕР_4 на ім'я ОСОБА_1 (а.с. 52).

Таким чином, судом встановлено автомобіль HYUNDAI ACCENT, 2008 року випуску, номер кузова НОМЕР_5, реєстраційний номер НОМЕР_1 ( реєстраційний номер НОМЕР_4) придбаний в період шлюбу сторін за спільні грошові кошти, тому він є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. В судовому засіданні в суді першої інстанції ОСОБА_2 відмовилися від отримання грошової компенсації за частину спірного автомобілю. Також сторонами не було заявлено позовних вимог, передбачених ст. 365 ЦК України.

ОСОБА_3 здійснив відчуження спірного автомобілю, придбаного в період шлюбу із ОСОБА_2, ОСОБА_1 у порушення ст.65 СК України без згоди ОСОБА_2

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2, розглядаючи даний спір в межах заявлених позовних вимог, оцінюючи у справі докази, суд першої інстанції посилався на їх законність та обґрунтованість, однак погодитися з такими висновками суду неможливо, оскільки суд дійшов них у порушення норм процесуального права, що відповідно до ст.376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду та ухвалення нового рішення.

Відповідно до ст. 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об'єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі №6-843цс17.

Частиною 1 статті 61 СК України передбачено, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Відповідно до ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно з ч. 1 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, (його) згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового; для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово (ч. ч. 2, 3 ст. 65 СК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦК України в разі вчинення одним зі співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

З аналізу зазначених норм закону у їх взаємозв'язку слід дійти висновку, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Законодавством не встановлено недійсності правочину при відчуженні спільного сумісного майна подружжя без письмової згоди одного з подружжя, а тому при розгляді спорів про розподіл цінного спірного майна та визнання недійсними правочинів з відчуження такого без письмової згоди одного з подружжя, за умови наявності іншої згоди, суди мають виходити з права одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім'ї майна.

Укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд установить, що той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Вказаний висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 22 лютого 2017 року у справі за №6-17цс17.

Згідно ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

В п. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз'яснено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України.

На підставі ч. 1 ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними.

Згідно ч. 2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 СК України неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

На підставі ч. 2 ст. 183 ЦК України неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення.

ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі з 11 вересня 1999 року по 03 жовтня 2016 року (а.с.12, 13).

В період шлюбу сторонами було придбано автомобіль HYUNDAI ACCENT, 2008 року випуску, номер кузова НОМЕР_5, реєстраційний номер НОМЕР_1, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_7.

29 березня 2017 року ОСОБА_3 продав вищезазначений автомобіль ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу №1246/2017/392818 транспортного засобу (а.с. 53).

29 березня 2017 року видано свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_8, реєстраційний номер автомобілю - НОМЕР_4 на ім'я ОСОБА_1 (а.с. 52).

Судом встановлено, що ОСОБА_3 здійснив відчуження спірного автомобілю, придбаного в період шлюбу із ОСОБА_2, ОСОБА_1 у порушення ст.65 СК України без згоди ОСОБА_2

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Звернувшись до суду зі вказаними позовними вимогами до ОСОБА_3, позивач ОСОБА_2 просила суд визнати недійсним договір купівлі-продажу автомобілю HYUNDAI ACCENT, 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, укладений 29 березня 2017 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 (а.с.3-5).

Сторонами оспорюваного договору купівлі-продажу у даній справі є ОСОБА_3 та ОСОБА_1

Слід зазначити, у справі про визнання правочину недійсним беруть участь особи, які є сторонами оскаржуваного правочину.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 30 жовтня 2017 року було залучено до участі у справі у якості третьої особи ОСОБА_1 (а.с.54).

Згідно ч. 5 ст. 12 ЦПК України на суд, як державний орган, покладено обов'язок, зберігаючи об'єктивність і неупередженість, роз'яснити у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій, сприяти учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.

Згідно ч.1 ст.51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача.

Таким чином, розглядаючи даний спір, суд першої інстанції не роз'яснив належним чином позивачу його права, зокрема, щодо залучення до участі у якості співвідповідача ОСОБА_1, яка є стороною оскаржуваного договору.

Суд першої інстанції не звернув належної уваги на предмет і підстави поданого позову, неповно встановив обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, не визначився належним чином із колом відповідачів, які повинні відповідати за заявленими позовними вимогами.

Вказані порушення норм процесуального права призвели до неправильного вирішення справи.

На стадії апеляційного розгляду справи залучення співвідповідача ЦПК України не передбачено.

Відповідно до ч.4 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин, враховуючи, що судом першої інстанції були допущені порушення норм процесуального права, апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід задовольнити частково, рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 02 лютого 2018 року та додаткове рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 02 квітня 2018 року скасувати та ухвалити нове рішення, про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи Регіональний сервісний центр в Дніпропетровській області Міністерства внутрішніх справ України, ОСОБА_1 про визнання договору купівлі-продажу автомобілю об'єктом права спільної сумісної власності, визнання права власності на частину автомобілю.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 02 лютого 2018 року та додаткове рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 02 квітня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи Регіональний сервісний центр в Дніпропетровській області Міністерства внутрішніх справ України, ОСОБА_1 про визнання договору купівлі-продажу автомобілю об'єктом права спільної сумісної власності, визнання права власності на частину автомобілю - скасувати.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи Регіональний сервісний центр в Дніпропетровській області Міністерства внутрішніх справ України, ОСОБА_1 про визнання договору купівлі-продажу автомобілю об'єктом права спільної сумісної власності, визнання права власності на частину автомобілю - відмовити.

Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір за звернення з апеляційною скаргою в розмірі 1440 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя

Судді