Провадження № 2/522/266/19
Справа 522/9420/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

/ заочне /

16 січня 2019 року Приморський районний суд м. Одеси в складі:

Головуючого судді - Домусчі Л.В.

за участю секретаря судового засідання Вадуцкої В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Одеської міської ради про визнання права власності на квартиру,

ВСТАНОВИВ:

Позивачка 30 травня 2018 року звернулась до суду з позовом до Одеської міської ради, згідно з яким просила визнати за нею право власності на квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 28,1 кв.м., житловою 14,7 кв.м..у звязку з втратою правовстановлюючого документа.

Ухвалою суду від 04.06.2018 року позовну заяву залишено без руху, позивачу надано 10-денний термін для усунення недоліків заяви.

До суду 02.07.2018 року надійшла позовна заява в новій редакції.

В обґрунтування позову зазначено, що на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна №97-49Ц, укладеного на Одеській універсальній біржі «Вітязь» від 01.07.1997 року, позивачка придбала квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 28,1 кв.м., житловою 14,7 кв.м.. Вказаний договір був зареєстрований 10.07.1997 року в КП «ОМБТІ та РОН» та станом на 31.12.2012 року право власності на вказану квартиру зареєстровано за позивачкою. Посилалась на те, що весь час після придбання квартири та дотепер вона, ОСОБА_2, несе витрати із утримання квартири, постійно там проживає та зареєстрована в ній, проте нещодавно вона втратила оригінал вищевказаного правовстановлюючого документу. Зазначила, що отримати дублікат правовстановлюючого документу не є можливим, оскільки Одеська універсальна біржа «Вітязь» припинила свою діяльністю, але до департаменту архівної справи та діловодства Одеської міської ради біржа свій архів не передала. Звернення до столу знахідок м. Одеси виявилось також безрезультатним. Відсутність у неї правовстановлюючих документів на квартиру позбавляє можливості розпоряджатися своєю власністю. За вказаних обставин, посилаючись на положення ст. 392 ЦК України, позивачка звернулась до суду із дійсним позовом.

Ухвалою суду від 09.07.2018 року провадження у справі відкрито та ухвалено розглядати у порядку загального позовного провадження з призначенням підготовчого судового засідання на 27.08.2018 року.

Ухвалою суду від 27.08.2018 року по справі було закрито підготовче засідання та справу призначено до розгляду на 23.10.2018 року.

23.10.2018 року розгляд справи був відкладений на 22.11.2018 року у звязку з перебуванням судді у відпустці. 22.11.2018 року розгляд справи було відкладено на 16.01.2019 року у звязку з першою неявкою представника відповідача.

У судове засідання 16.01.2019 року представник позивача та позивачка не зявились, були сповіщені про час та місце розгляду справи належним чином. Представник позивача надала до суду заяву, згідно якої просила справу розглядати за її відсутності та просила задовольнити позов, не заперечувала проти заочного розгляду справи.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про час розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив. Відзиву чи письмових заперечень від представника відповідача до суду також не надходило. Представник відповідача, не з'явившись в судове засідання, будь - яких заперечень щодо вимог позивачки не надав.

Згідно ч.1 ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Виходячи з цього, враховуючи заяву представника позивача, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про задоволення вимог позивача, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна №97-49Ц, укладеного на Одеській універсальній біржі «Вітязь» від 01.07.1997 року, позивачка придбала квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 28,1 кв.м., житловою 14,7 кв.м..

Вказаний договір був зареєстрований 10.07.1997 року в КП «ОМБТІ та РОН» та станом на 31.12.2012 року право власності на вказану квартиру зареєстровано за позивачкою (в книзі 183пр, стр.31, р.№471), про що свідчить лист КП «БТІ» Одеської міської ради від 03.05.2018 року №3807-10/823Н.

На імя позивачки 05.02.2004 року було виготовлено технічний паспорт на вищевказану квартиру, згідно якого загальна площа квартири становить 28,1 кв.м.. житлова 14,7 кв.м..

Згідно довідки про склад сімї або зареєстрований у житловому приміщенні/будинку осіб від 08.05.2018 року, у вказаній квартирі зареєстрована лише позивачка.

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Єдиного державного реєстру заборон відчуження від 16.01.2019р. будь-яких заборон на вказану квартиру не значиться.

Таким чином, підстав сумніватися в належності позивачці на праві власності квартири АДРЕСА_1, загальною площею 28,1 кв.м., житловою 14,7 кв.м., у суду немає.

Між тим, із позову вбачається, що ОСОБА_1 втратила оригінал вищевказаного правовстановлюючого документу та отримати його дублікат не виявляється можливим.

Одеська універсальна біржа «Вітязь» припинила свою діяльністю, але до департаменту архівної справи та діловодства Одеської міської ради біржа свій архів не передала, що підтверджується листом департаменту архівної справи та діловодства Одеської міської ради від 22.05.2018 року №1657-А-11.1-21.

Згідно довідки №0518/0357 віл 02.05.2018 року, вищевказаний договір купівлі-продажу №97-49Ц від 01.07.1997 року до столу знахідок м. Одеси не надходив. Із метою унеможливити стороннім особам використовувати втрачений договір незаконним шляхом позивачкою було розміщено оголошення в друкованому засобі масової інформації в громадсько-політичній газеті «Чорноморській новини» №44 (21954) від 24.05.2018 року, публікація якої була долучена до справи.

Вирішуючи спір суд виходять із наступного.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 та ч. 1 ст. 317 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Частинами 1 та 2 ст. 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, висловленої у постанові від 24 червня 2015 року № 6-318цс15, яка, з точки зору ч.4 ст.263 ЦПК України, має враховуватися судом, за правилами статті 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути пред'явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності.

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Отже, враховуючи, що відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов'язує виникнення в особи суб'єктивного права власності на певні об'єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об'єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, передбаченому статтею 392 ЦК України.

Судова палата у цивільних справах Верховного Суду України в постанові від 07 жовтня 2015 року по справі №6-1622цс15 зазначила, що відповідно до ч. 5 ст. 11 ЦК України цивільні права і обов'язки можуть виникати з рішення суду лише у випадках, встановлених актами цивільного законодавства.

Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у ст.ст. 335 та 376 ЦК України.

У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (ч. 1. ст. 328 ЦК України).

Стаття 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Право власності позивачки на спірну квартиру підтверджується наданими нею доказами, приведеними вище, які відповідають вимогам ст.ст. 77, 78 ЦПК України.

Враховуючи вище викладене, втрату правовстановлюючого документа на квартиру, суд приходить до висновку про обґрунтованість та доведеність позову та про задоволення вимог позивача.

Керуючись ст. ст.15,16, 316, 317, 321, 328, 392 ЦК України, ст.ст. 4, 5, 12, 13, 76 - 82, 89, 141, 223, 247, 259, 263 - 265, 268, 273, 280-284 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1, місце проживання ІНФОРМАЦІЯ_1) до Одеської міської ради (, місцезнаходження м. Одеса, пл.. Думська, 1) про визнання права власності на квартиру - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1, місце проживання ІНФОРМАЦІЯ_1) право власності на квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 28,1 кв.м., житловою 14,7 кв.м..

Заочне рішення може бути переглянуто судом, який його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом 30 днів з дня його отримання.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Одеського апеляційного суду через суд першої інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 16.01.2019 року.

Суддя: Л.В. Домусчі