Єдиний унікальний номер судової справи № 487/2657/18
Провадження № 22-ц/812/293/19
Доповідач в апеляційній інстанції Яворська Ж.М.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

12 лютого 2019 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючого - Яворської Ж.М.,

суддів: Базовкіної Т.М. Кушнірової Т.Б.,

при секретарі судового засідання - Лівшенку О.С.,

за участю представника позивача - ОСОБА_2,

представника відповідача - Варфоломєєвої Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження,

апеляційну скаргу

Державного підприємства «Адміністрація морських портів України»

на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 30 листопада 2018 року, яке ухвалено у приміщенні цього ж суду головуючим суддею Гаврасієнком В.О., вступна та резолютивна частина проголошена цього ж дня о 09 год. 10 хв., повний текст складено 03 грудня 2018 року, у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» ( далі - ДП «АМПУ») про стягнення коштів за час вимушеного прогулу та моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И Л А

У травні 2018 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ДП «АМПУ» про стягнення коштів за час вимушеного прогулу та моральної шкоди.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач вказував, що з вересня 2010 року працював начальником ДП «Миколаївський морський торгівельний порт», а з 16 жовтня 2013 року - начальником Миколаївської філії ДП «Адміністрація морських портів України».

Наказом №82-О від 21 травня 2015 його звільнено з посади начальника Миколаївської філії ДП «АМПУ» на підставі п.3 ст.40 КЗпП України, у зв'язку з систематичним невиконанням обов'язків.

Вважаючи, що його звільнення є незаконним, він звернувся до суду за захистом своїх порушених прав з позовом до Міністерства інфраструктури України про скасування наказів про притягнення до дисциплінарної відповідальності і звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 19 жовтня 2015 року, позов задоволено частково, визнано незаконним та скасовано наказ №10-О від 03 лютого 2015 року про притягнення його до дисциплінарної відповідальності, поновлено на роботі в Миколаївській філії ДП «АМПУ» на посаді начальника філії ДП «Адміністрація морських портів України» з 18 серпня 2015 року. У задоволенні вимог щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовлено, в зв'язку з тим, що ДП «Адміністрація морських портів України» є розпорядником коштів, а тому Міністерство інфраструктури України є неналежним відповідачем.

На виконання даного рішення, Заводським районним судом м. Миколаєва 20 жовтня 2015 року видано виконавчий лист.

09 листопада 2015 року головним державним виконавцем відкрито виконавче провадження за вказаним виконавчим листом.

Наказом Міністерства інфраструктури України від24 листопада 2015 року, на виконання вищевказаного рішенні суду, його поновлено на роботі на посаді начальника Миколаївської філії ДП «АМПУ».

Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 25 грудня 2015 року рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 19 жовтня 2019 року в частині поновлення ОСОБА_4 на роботі скасоване та ухвалене нове судове рішення про відмову у задоволенні позову. В частині вимог щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу залишено без змін.

Наказом Міністерство інфраструктури України від 16 січня 2016 року наказ №213-О від 24 листопада 2015 року в частині поновлення ОСОБА_4 на роботі скасовано.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 червня 2016 року вищезазначене рішення Апеляційного суду Миколаївської області скасовано в частині відмови в поновленні ОСОБА_4 на роботі та в цій частині залишено в силі рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 19 жовтня 2015 року.

Позивач вважає, що 15 червня 2016 року набуло законної сили рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 19 жовтня 2015 року, яким його поновлено на роботі на посаді начальника Миколаївській філії ДП «АМПУ», а відтак є підстави для стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з дати незаконного звільнення, а саме: з 21 травня 2015 року по дату набрання законної сили рішенням суду про поновлення його прав 15 червня 2016 року в розмірі 375 383 грн.46 коп.

Також зазначав, що умисне невиконання судового рішення призвело до порушення його права на працю, втрати нормальних життєвих зв'язків та вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, для пошуку коштів на утримання дружини, малолітньої дитини та матері пенсіонерки, що призвело до моральних страждань. Тому просив стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 50 000 грн.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 30 листопада 2018 року, з врахуванням ухвали цього ж суду від 24 січня 2019 року про усунення описки, позов задоволено частково. Стягнуто з ДП «Адміністрація морських портів України» на користь ОСОБА_4 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 19 серпня 2015 року по 15 червня 2016 року в розмірі 199 692 грн. 48 коп. та 2000 грн. моральної шкоди.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Відповідач ДП «АМПУ», не погодившись з рішенням суду першої інстанції подало на нього апеляційну скаргу та посилаючись на ухвалення його з порушенням норм матеріального та процесуального права, недоведеність та неповне з'ясування судом обставин справи, просив рішення суду першої інстанції скасувати та закрити провадження у справі.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що Миколаївська філія ДП «АМПУ» не може бути відповідачем по даній справі, оскільки не є юридичною особою, а є відокремленим підрозділом підприємства. Клопотання представника відповідача про залучення до участі у справі належних відповідачем - Міністерство інфраструктури України та ДП «АМПУ» судом проігноровано. Вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є безпідставними, оскільки позивач раніше звертався до суду з такими вимогами і у їх задоволенні було відмовлено, жодний дій щодо оскарження рішення суду в цій частині ним не приймалося.

Крім того, відповідач зазначає, що середній заробіток за час вимушеного прогулу не входить до складу заробітної плати в розумінні ч.1 ст.94 КзПП України, ст.2 Закону України «Про оплату праці». А тому в врахуванням вимог ст.233 КзПП України позивач звернувся до суду з цими вимогами з пропуском тримісячного строку.

Також судом першої інстанції не наведено жодних підстав для стягнення з відповідача моральної шкоди, оскільки ОСОБА_4 із займаної посади було звільнено наказом Міністерства інфраструктури України, який і був відповідачем у справі за позовом про поновлення на роботі. Більш того, представник відповідача вважає безпідставним звільнення позивача від сплати судового збору при зверненні до суду з даним позовом.

У суді апеляційної інстанції представник відповідача підтримала апеляційну скаргу, просила про її задоволення.

Представник позивача апеляційну скаргу не визнав, просив залишити її без задоволення, а рішення суду без змін.

Правом на подачу відзиву позивач не скористався.

В силу ст.372 ЦПК України справу розглянуто за відсутності позивача, який не з'явився у судове засідання.

Заслухавши доповідь судді, осіб, які з'явилися в судове засідання, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач просив стягнути з ДП «АМПУ « на свою користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 21 травня 2015 року по 15 червня 2016 року у розмірі 375 383 грн.46 коп.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку як щодо наявності підстав для задоволення даного позову, так і періоду за який слід стягнути з відповідача на користь позивача належних останньому сум.

Колегія суддів погоджується з таким висновком виходячи з такого.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що наказом Міністерства інфраструктури України (далі Міністерство) №114-О від 12 червня 2014 року ОСОБА_4 з 14 червня 2013 року призначено виконуючим обов'язків начальника Миколаївської філії ДП «Адміністрація морських потів України» та наступним наказом №200-О від 15 липня 2014 року ОСОБА_4 з 16 липня 2013 року призначено на посаду начальника Миколаївської філії ДП «Адміністрація морських портів України».

Наказом Міністерства інфраструктури України від 21 травня 2015 року № 82-о ОСОБА_4 на підставі п.3 ст.40 КЗпП України у зв'язку з систематичним невиконанням обов'язків. звільнено з посади начальника Миколаївської філії ДП «Адміністрація морських портів України».

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 19 жовтня 2015 року позов ОСОБА_4 до Міністерства інфраструктури України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмет спору - державного підприємства Адміністрація морських портів України, Миколаївська філія Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» про скасування наказів про притягнення до дисциплінарної відповідальності і звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задоволено частково.

Визнано незаконним та скасовано наказ №10-О від 03 лютого 2015 року про притягнення ОСОБА_4 до дисциплінарної відповідальності, поновлено ОСОБА_4 на роботі в Миколаївській філії ДП «АМПУ» на посаді начальника філії ДП «Адміністрація морських портів України» з 18 серпня 2015 року.У задоволенні вимог щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовлено, в зв'язку з тим, що ДП «Адміністрація морських портів України» є розпорядником коштів, а тому Міністерство інфраструктури України є неналежним відповідачем.

20 жовтня 2015 року Заводським районним судом м. Миколаєва видано виконавчий лист щодо поновлення ОСОБА_4 на роботі та 09 листопада 2015 року головним державним виконавцем відкрито виконавче провадження №49275363.

Наказом Міністерства інфраструктури України №213-О від 24 листопада 2015 року ОСОБА_4 поновлено на роботі на посаді начальника Миколаївській філії ДП «АМПУ».

Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 25 грудня 2015 року вищевказане рішення Заводського районного суду м. Миколаєва в частині поновлення ОСОБА_4 на роботі було скасоване та ухвалене нове рішення про відмову у задоволенні позову. Враховуючи такі обставини, Міністерство інфраструктури України своїм наказом від 16 січня 2016 року скасувало попередній наказ від 24 листопада 2015 року в частині поновлення ОСОБА_4 на роботі.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 червня 2016 року рішення Апеляційного суду Миколаївської області від скасовано в частині відмови в поновленні ОСОБА_4 на роботі та залишено в силі рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 19 жовтня 2015 року в цій частині.

Відповідно до ч. 2ст. 235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Пунктом 32постанови Пленуму Верховного суду України від 06 листопада № 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз'яснено, що у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв'язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи - невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Для працівників, які пропрацювали на даному підприємстві (в установі, організації) менш двох місяців, обчислення проводиться з розрахунку середнього заробітку за фактично відпрацьований час. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100.

Так, відповідно до п. 2 розділу ІІ Порядку, у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати, крім зазначених в абзаці першому цього пункту, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

Нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться, виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. (пункт 5 розділу IV Порядку)

Відповідно до пункту 8 розділу IV Порядку, середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Відповідно до наданого до суду відповідачем розрахунку, проведеного відповідно до вищезазначеного Порядку №100 становить 199 691 грн.48 коп., які і стягнуто судом. Аргументів щодо неправильності проведено розрахунку апеляційна скарга не містить. Позивачем рішення суду не оскаржується.

За такого рішення суду в силу ст.375 ЦПК України в цій частині слід залишити без змін.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивач пропустив строк звернення до суду із вимогою про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, колегія суддів відхиляє, враховуючи наступне.

У частині першій статті 233 КЗпП України передбачено строки позовної давності для звернення працівника до суду: один місяць - у справах про звільнення; три місяці - щодо вирішення інших трудових спорів. Однак відповідно до частини другої статті 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Разом з тим, у ч.2 ст.233 КЗпП України зазначено, що в разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Проаналізувавши зміст ч.2 ст. 233 КЗпП України, можна зробити висновок про те, що в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутись до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи здійснив роботодавець нарахування таких виплат.

У ч.1 ст.1Закону України «Про оплату праці» передбачено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно зі статтею 1 Конвенції Міжнародної організації праці «Про захист заробітної плати» № 95, ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано. Цьому визначенню відповідає поняття заробітної плати, передбачене у частині першій статті 94 Кодексу і частині першій статті 1 Закону України «Про оплату праці», як винагороди, обчисленої, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган (роботодавець) виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Наведений зміст поняття заробітної плати узгоджується з одним із принципів здійснення трудових правовідносин - відплатність праці, який дістав відображення у пункті 4 частини I Європейської соціальної хартії (переглянутої) від 03 травня 1996 року, ратифікованої Законом України від 14 вересня 2006 року № 137-V, за яким усі працівники мають право на справедливу винагороду, яка забезпечить достатній життєвий рівень. Крім обов'язку оплатити результати праці робітника, існують також інші зобов'язання роботодавця матеріального змісту. Ці зобов'язання стосуються тих витрат, які переважно спрямовані на охорону праці чи здоров'я робітника (службовця) або на забезпечення мінімально належного рівня його життя.

Вимушений прогул - це час, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений можливості працювати.

Згідно з рішенням Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі щодо офіційного тлумачення положень ч. 2 ст. 233 КЗпП України, ст.ст. 1, 12 Закону України «Про оплату праці» (справа № 1-13/2013), аналізуючи положення трудового законодавства в контексті конституційного звернення, Конституційний Суд України виходив з того, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов'язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов'язків.

Таким чином, у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутись до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які він має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи здійснив роботодавець нарахування таких виплат.

Як вбачається із матеріалів справи звільнення позивача з займаної посади відбулося з порушенням вимог трудового законодавства, з позовом про поновлення на роботі останній звернувся своєчасно.

Враховуючи викладене, вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відносяться до вимог щодо порушення законодавства про оплату праці та відповідно до ч. 2 ст. 233 КЗпП України не обмежуються будь-яким строком звернення працівника до суду. Таке відповідає правовій позиці Верховного суду України у справі №6-1395цс15 від 26 жовтня 2016 року.

Посилання в апеляційній скарзі, що Миколаївська філія ДП «АМПУ» є неналежним відповідачем по даній справі, є безпідставними і спростовуються позовною заявою зі змісту якої вбачається, що позовні вимоги пред'явлено до Державного підприємства «Адміністрація морських портів України», а не до філії.

Твердження в апеляційній скарзі про те, щ судом раніше ухвалювалося рішення щодо вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу не заслуговують на увагу, оскільки відмова у задоволенню позову в зв'язку з пред'явленням його до неналежного відповідача не позбавляє права особу звернутися з такими ж самими вимогами до належного відповідача.

В той же час колегія суддів не погоджується з висновком суду щодо стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди.

Звертаючись до суду з даним позовом ОСОБА_4 просив стягнути з ДП «АМПУ» на його користь моральну шкоду, заподіяння якої обґрунтовував тривалим невиконанням рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 19 жовтня 2015 року в частині поновлення його на роботі.

Проте як вбачається із матеріалів справи, керівник філії призначається і звільняється за наказом Міністерства інфраструктури України далі - Міністерство).

За рішенням суду від 19 жовтня 2015 року обов'язок по його виконанню покладено судом на Міністерство. Отже, у відповідача по даній справі такий обов'язок відсутній.

За загальним правилом ч.1 ст. 51 ЦПК України, суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження- до початку першого судового засідання залучити до участі в ній співвідповідача.

Однак, протягом судового розгляду в суді першої інстанції, позивач не заявляв клопотання про залучення до участі в справі Міністерства інфраструктури України, як співвідповідача, а суд не вправі самостійно залучати до участі в справі іншу особу як співвідповідача.

Клопотання представника відповідача (хоч заявлено з інших підстав) про залучення вказаного Міністерства до участі у справі залишено без задоволення.

Разом з тим, колегія суддів констатує, що суд першої інстанції не виконав свій обов'язок, передбачений ч.5 ст.12 ЦПК України, і не сприяв всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, а саме: не роз'яснив позивачу його права щодо залучення до участі у справі вказаного співвідповідача, не попередив його про наслідки вчинення або не вчинення вказаної процесуальної дії і не сприяв позивачу здійсненню його процесуальних прав. Натомість, суд розглянув справу по суті в частині відшкодування моральної шкоди до неналежного відповідача, який повинен брати участь при вирішенні п вимоги про відшкодування моральної шкоди.

Таким чином, позивачем пред'явлено позов в частині відшкодування моральної шкоди до неналежного відповідача, що є безумовною підставою для відмови в задоволенні цих вимог.

Оскільки справу в цій частині судом першої інстанції розглянуто у неналежному суб'єктному складі, в апеляційного суду відсутні повноваження щодо залучення до розгляду справи належного співвідповідача в порядку ст.51 ЦПК України, то оспорюване рішення згідно п. 4 ч.3 ст.376 ЦПК України в цій частині слід скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні цих вимог, що не перешкоджає позивачу звернутися з новим позовом, правильно визначивши суб'єктний склад сторін.

Інші доводи касаційної скарги також не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної, касаційної інстанції чи Верховний Суд, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно ст. 4 Закону України «Про судовий збір» ставка судового збору за подання до суду позовної заяви майнового характеру фізичною особою становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, з позовної заяви немайнового характеру фізичною особою становить 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а за звернення до суду з апеляційною скаргою - 150 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір» передбачено, що від сплати судового збору звільняються позивачі у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі. Позивачем судовий збір при зверненні до суду не сплачено.

Враховуючи часткове задоволення позову, з відповідача в дохід держави належить стягнути 1996 грн. 92 коп. судового збору.

Оскільки ОСОБА_4 при зверненні до суду першої інстанції не сплачено судовий збір за вимоги немайнового характеру, від сплати якого він діючим законодавством не звільнений, то з нього в дохід держави слід стягнути 704 грн.80 коп.

З врахуванням викладеного, рішення суду першої інстанції в частині розподілу судових витрат в силу п.4 ч.1 ст.276 ЦПК України підлягає зміні та стягненню зі сторін вищевказаних сум.

Розподіл судового збору за апеляційний розгляд справи.

При зверненні до суду з апеляційною скаргою ДП «АМПУ» сплачено судовий збір у розмірі 1057 грн.20 коп., що відповідає розміру судового збору за оскарження рішення в частині задоволених вимог по відшкодуванню моральної шкоди ( 740. 80х150%). В іншій частині оскаржуваного рішення судовий збір - 2995 грн. 38 коп. не сплачено.

Враховуючи, що рішення суду в частині стягнення середнього заробітку залишено без змін, то з відповідача в дохід держави належить стягнути 2995 грн.38 коп. за подачу апеляційної скарги. В зв'язку з задоволенням апеляційної скарги та скасуванням рішення суду в частині відшкодування моральної шкоди, з ОСОБА_4 на користь ДП «АМПУ» належить стягнути 1057 грн.20 коп.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А

Апеляційну скаргу Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» задовольнити частково.

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 30 листопада 2018 року в частині задоволених вимог про стягнення моральної шкоди скасувати та в цій частині ухвалити нове судове рішення.

У задоволені позову ОСОБА_4 до Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» про стягнення моральної шкоди - відмовити.

Це ж рішення в частині розподілу судових витрат змінити.

Стягнути з Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» у дохід держави 1996 (одна тисяча дев'ятсот дев'яносто шість) грн. 92 коп. судового збору.

Стягнути з ОСОБА_4 (ІНФОРМАЦІЯ_1, народився м. Очаків, Миколаївської області, зареєстрованого за адресою АДРЕСА_1, ІНД НОМЕР_1) в дохід держави 704 (сімсот чотири) грн.80 коп. судового збору.

В іншій частині це ж рішення залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» 1057(одна тисяча п'ятдесят сім) грн. 20 коп. судового збору за розгляд справи в апеляційній інстанції.

Стягнути з Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» у дохід держави 2995 ( дві тисячі дев'ятсот дев'яносто п'ять ) грн. 38 коп. судового збору за подачу апеляційної скарги.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Ж.М. Яворська

Судді Т.М. Базовкіна

Т.Б. Кушнірова

Повний текст постанови складено 13 лютого 2019 р.