Дата документу 12.02.2019 Справа № 320/7257/14-ц
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 320/7257/14-ц
Провадження №22-ц/807/867/19
Головуючий в 1-й інстанції - Колодіна Л.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2019 року місто Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідачаКухаря С. В.,
суддів:Крилової О. В., Бєлки В.Ю.,
секретарКамалова В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на ухвалу Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 30 листопада 2018 року, постановлену в м. Мелітополь у цивільній справі за скаргою ОСОБА_5, заінтересована особа: Державний виконавець Мелітопольського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області Рибченко Володимир Володимирович, на дії державного виконавця,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_5звернувся до суду зі скаргою в якій просив: скасувати постанову про арешт коштів боржника від 19.07.2018; зобов'язати державного виконавця Мелітопольського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області Рибченко Володимира Володимировича провести розподіл коштів за зведеним виконавчим провадженням відносно ЗВП 50290110 за транспортування та зберігання автомобіля у відповідності до наказу МВС України, Міністерства економічного розвитку і торгівлі України, Міністерства фінансів України від 10 жовтня 2013 року №967/1218/869 «Про затвердження розмірів плат за транспортування і зберігання тимчасово затриманих транспортних засобів на спеціальних майданчиках (стоянках)», зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 06 листопада 2014 року за №1887/24419.

Ухвалою Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 30 листопада 2018 року в задоволенні скарги ОСОБА_5, заінтересована особа: Державний виконавець Мелітопольського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області Рибченко Володимир Володимирович, на дії державного виконавця, відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати ухвалу суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити вимоги скарги в повному обсязі.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що постанова про арешт коштів боржника від 19.07.2018 року була винесена без урахування приписів ст.70 Закону України «Про виконавче провадження» в частині розміру відрахувань із пенсії та заробітної плати боржника, що позбавляє боржника отримувати будь-які кошти. А вартість послуг зберігання арештованого майна сплачена на користь ФОП ОСОБА_7, розраховано не у відповідності до Наказу МВС України, Міністерства економічного розвитку і торгівлі України, Міністерства фінансів України від 10.10.2013 року за №967/1218/869 «Про затвердження розмірів плат за транспортування і зберігання тимчасово затриманих транспортних засобів та спеціальних майданчиках».

Відповідно до відзивів на апеляційну скаргу, керівник Мелітопольської місцевої прокуратури та Рибченко В.В. зазначають, що під час розгляду справи судом першої інстанції надано належну правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами у справі, з'ясовано їх правову природу та як наслідок зроблено правильний висновок про відмову у задоволенні вимог скарги, а апеляційна скарга зводиться до переоцінки досліджених доказів та не містить нормативно-правового обґрунтування.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що на виконанні у відділі державної виконавчої служби Мелітопольського міськрайонного управління юстиції у Запорізькій області перебуває зведене виконавче провадження відносно боржника ОСОБА_5 № ЗВП 50290110.

07.06.2016 державним виконавцем винесена постанова про розшук майна боржника, а саме: автомобіля MERCEDES-BENZ Е280, д.н.НОМЕР_1. В рамках розшуку автомобіля співробітниками Національної поліції вищевказаний транспортний засіб затриманий на Василівському посту ДАІ, про що в телефонній розмові було повідомлено Мелітопольський міськрайонний відділ державної виконавчої служби ГТУЮ у ЗО.

14.11.2016 відповідно до вимог ст. 24 Закону України «Про виконавче провадження» державним виконавцем Рибченко В.В. було винесено постанову про доручення Василівському районному відділу державної виконавчої служби про опис та арешт автомобіля MERCEDES-BENZ Е280, д.н. НОМЕР_1.

17.11.2016 державним виконавцем Василівського районного відділу державної виконавчої служби було проведено опис та арешт вищезазначеного автомобіля відповідальним зберігачем призначено ОСОБА_8, керуючись ст. 58 Закону України «Про виконавче провадження» та принципом схоронності та цілісності майна призначено іншу незацікавлену особу, яка може здійснювати послуги по транспортуванню та зберіганню транспортних засобів.

В рамках виконавчого провадження було продано автомобіль який належить боржнику. Згідно протоколу № 256564 від 15.05.2017 року автомобіль було продано Державним підприємством СЕТАМ за 123110,00 гривень, з яких ДП СЕТАМ стягнув загальний розмір винагороди організатору торгів у розмірі 6155,50 гривень. Переможцем аукціону на депозитний рахунок Мелітопольського міськрайонного ВДВС ГТУЮ у Запорізькій області сплачено 116954,50 грн.

Згідно ч.2 ст. 45 Закону України «Про виконавче провадження» розподіл грошових сум у черговості, зазначений у частині першій цієї статті, здійснюється в міру їх стягнення, тому державним виконавцем з коштів що надійшли від реалізації майна були стягнуті витрати виконавчого провадження, які складаються з наступних витрат:

1.Згідно договору зберігання № 217/16 від 17.11.2016 року, акту виконаних робіт по зберіганню та транспортуванню майна від 01.03.2017 року та рахунком № 217/16 від 01.03.2017 на користь ФОП ОСОБА_8 сплачено 16530,00 гривень.

2.Згідно акту виконаних робіт б/н від 27.01.2017 року та рахунку б/н від 27.01.2017 року за проведення оцінки майна, суб'єкту оціночної діяльності ОСОБА_9 сплачено 1500 грн.

3.По ВП № 50111138 при проведенні виконавчих дій стягнуто 250 гривень;

4.По ВП № 50111078 при проведенні виконавчих дій стягнуто 250 гривень, а всього витрат при проведенні виконавчих дій стягнуто у розмірі 18530,00 гривень.

Згідно п.3 ч.1 ст. 45 Закону України «Про виконавче провадження» залишок коштів в сумі 98424,50 гривень були розподілені пропорційно на задоволення вимог стягувача в особі Кирилівської селищної ради Якимівського району Запорізької області у розмірі 89476,82 гривень та виконавчий збір у розмірі 8947,68 гривень, що складає 10% фактично стягнутої суми.

Витрати виконавчого провадження згідно з розпорядженням державного виконавця №50111138, №50111078 від 06 червня 2017 року, затвердженими начальником ВДВС, були перераховані зазначеним особам.

30.05.2018 державним виконавцем було направлено запити, щодо отримання інформації, відповідно до п. 21 ч. 1 статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» про наявність рахунків та/або стан рахунків боржника, рух коштів та операції за рахунками боржника по день отримання запиту, а також інформацію про договори боржника про зберігання цінностей або надання боржнику в майновий найм (оренду) індивідуального банківського сейфа, що охороняється банком, що зареєстроване за боржником.

За наслідком отримання інформації щодо наявності відкритих рахунків, державним

виконавцем було вжито заходів щодо арешту коштів боржника.

19.07.2018 державним виконавцем винесено постанову про арешт коштів боржника

ВП№50111138, якою накладено арешт на грошові кошти, що містяться на усіх рахунках

ЗОУ АТ «Ощадбанк», МФО 313957, та всіх інших відкритих рахунках, а також на кошти

на рахунках, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів боржника,

крім коштів, що містяться на рахунках накладення арешту та/або звернення

стягнення на які заборонено законом, та належать боржнику.

Законом чітко визначено порядок накладення арешту та списання коштів боржника, що містяться на рахунках в банках та інших фінансових установах, а також фактично покладає на вказані установи відповідальність за правомірність їх списання. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про те, що державним виконавцем не було допущено порушення вимог законодавства при винесені постанови про накладення арешту на кошти боржника, наявні на банківських рахунках.

Щодо вимоги про зобов'язання державного виконавця провести перерозподіл коштів, суд вважав, що вона суперечить положенням ст.ст. 45, 46, 47, 56, 58 Закону України «Про виконавче провадження», наказу Міністерства юстиції України «Про встановлення Видів та розмірів витрат виконавчого провадження» від 29.09.2016 № 2830/5.

З вказаними висновками суду погоджується і колегія суддів апеляційної інстанції.

Майно, на яке накладено арешт, крім майна, зазначеного у частині восьмій статті 56 Закону України «Про виконавче провадження», передається на зберігання боржникові або іншим особам, що призначені виконавцем у постанові про опис та арешт майна (коштів) боржника, під розписку. Копія постанови видається боржнику, стягувачу, а якщо обов'язок щодо зберігання майна покладено на іншу особу - також зберігачу. У разі якщо зберігачем призначено іншу особу, крім боржника або члена його сім'ї, вона може одержувати за зберігання майна винагороду, розмір та порядок виплати якої визначаються договором між зберігачем та виконавцем (ч.ч. 1, 3 ст. 58 Закону).

Одним з видів витрат виконавчого провадження відповідно до п. 3 розділу І вищевказаного наказу Міністерства юстиції України є послуги осіб, залучених до проведення виконавчих дій, у тому числі - зберігача, відповідно до п. 1 розділу II розміри витрат виконавчого провадження, види яких зазначені у пунктах 1,3,6,7,10розділу І Видів та розмірів витрат виконавчого провадження, визначаються відповідно до вартості товарів і послуг, зазначеної у відповідних договорах.

Наказ Міністерства внутрішніх справ України, Міністерства економічного розвитку і торгівлі України, Міністерства фінансів України від 10 жовтня 2013 року № 967/1218/869 «Про затвердження розмірів плат за транспортування і зберігання тимчасово затриманих транспортних засобів на спеціальних майданчиках (стоянках)», зареєстрований в Міністерстві юстиції України 06.11.2013 за № 1887/24419, не підлягає застосуванню при визначенні розміру витрат виконавчого провадження у даному виконавчому провадженні з наступних підстав.

Згідно Порядку тимчасового затримання та зберігання транспортних засобів на спеціальних майданчиках і стоянках, затвердженого постановою КМУ від 17.12.2008 № 1102, тимчасове затримання транспортного засобу здійснюється також у разі виявлення транспортного засобу боржника, оголошеного в розшук відповідно до статті 36 Закону України «Про виконавче провадження». При цьому, згідно п. 6 цього Порядку доставлення транспортного засобу на спеціальний майданчик чи стоянку здійснюється за допомогою спеціальних автомобілів - евакуаторів, у тому числі тих, що належать підприємствам, установам та організаціям, які провадять діяльність, пов'язану з транспортуванням транспортних засобів, і з якими територіальним органом Національної поліції укладені в установленому порядку договори.

В даному випадку вилучення тимчасово затриманого транспортного засобу боржника із спеціального майданчика чи стоянки державним виконавцем не здійснювалось.

Після затримання автомобіля органами поліції, державним виконавцем було проведено опис та арешт майна, про що складена постанова про опис та арешт майна (коштів) боржника від 17.11.2016, якою зберігачем призначено ОСОБА_8, на підставі укладеного договору зберігання №317/16, яким оплата послуг встановлена у вигляді винагороди в розмірі 2% від вартості майна за один місяць зберігання. Цим же зберігачем було здійснено транспортування автомобіля.

Така угода є цивільно-правовою та породжує зобов'язання осіб в порядку ст. 509 ЦК України, а отже, скаржник ОСОБА_5 в якості третьої особи в розумінні ст.511 ЦК України може оспорювати такий договір.

Відповідно до п.3 Розділу І наказу Міністерства юстиції України про встановлення видів та розмірів витрат виконавчого провадження від 29.09.2016 № 2830/55 до видів витрат виконавчого провадження відносяться послуги осіб, залучених до проведення виконавчих дій:експертів;зберігачів;перекладачів;суб'єктів оціночної діяльності - суб'єктів господарювання;суб'єктів господарювання та інших осіб, залучених у встановленому законом порядку до проведення виконавчих дій.

Відповідно до п.6 Розділу І наказу Міністерства юстиції України про встановлення видів та розмірів витрат виконавчого провадження від 29.09.2016 № 2830/5 до видів витрат виконавчого провадження відносяться послуги перевезення, зберігання арештованого майна, у тому числі транспортування і зберігання транспортного засобу на спеціальному майданчику чи стоянці.

Як вбачається з матеріалів справи, досліджених під час судового розгляду, зберігання транспортного засобу на спеціальному майданчику чи стоянці у ВП №50111138 відповідно до п.6 Розділу І Видів та розмірів витрат виконавчого провадження не відбувалось, тоді як, визначення витрат проведено за п. 3 того ж Розділу як послуги осіб, залучених до проведення виконавчих дій: зберігачів, суб'єктів господарювання та інших осіб, залучених у встановленому законом порядку до проведення виконавчих дій, що є правомірним та таким, що не суперечить вимогам чинного законодавства.

Таким чином, твердження апелянта про те, що зберігання транспортного засобу на спеціальному майданчику чи стоянці у ВП №50111138 відбувалося відповідно до п.6 Розділу І наказу Міністерства юстиції України про встановлення видів та розмірів витрат виконавчого провадження від 29.09.2016 № 2830/5, а тому при здійсненні розрахунку витрат за зберігання та транспортування транспортного засобу державний виконавець мав би керуватися Наказом МВС України, Міністерства економічного розвитку і торгівлі України, Міністерства фінансів України від 10 жовтня 2013 року № 967/1218/869 «Про затвердження розмірів плат за транспортування і зберігання тимчасово затриманих транспортних засобів на спеціальних майданчиках (стоянках)», зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 06 листопада 2013 року за № 1887/24419 є хибним, оскільки державним виконавцем у встановленому законом порядку до проведення виконавчих дій було залучено ФОП ОСОБА_8, з якою було укладено договір зберігання №317/16, яким встановлена оплата послуг у вигляді винагороди в розмірі 2% від вартості майна за один місяць зберігання.

Доводи зазначені в апеляційній скарзі були предметом дослідження й оцінки судом попередньої інстанції по суті вирішення спору, тому вони зводяться до переоцінки доказів.

Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку.

Отже доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахування наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 379, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення, а ухвалу Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 30 листопада 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повна постанова складена 14 лютого 2019 року.

Судді: С. В. Кухар

О. В. Крилова

В. Ю. Бєлка