ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 квітня 2019 року

м.Суми

Справа №591/4520/16-ц

Номер провадження 22-ц/816/1651/19

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Собини О. І. (суддя-доповідач),

суддів - Левченко Т. А. , Хвостик С. Г.

з участю секретаря судового засідання - Чуприни В.І.,

у присутності:

представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2,

представника відповідача фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 - ОСОБА_4,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 та апеляційну скаргу та доповнення до апеляційної скарги ОСОБА_1

на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 08 січня 2019 року, ухваленого під головуванням судді Грищенко О.В. у м. Суми, повний текст якого складений 11 січня 2019 року

в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди,

в с т а н о в и в :

31 серпня 2016 року ОСОБА_1 звернувся до місцевого суду з позовом, і свої вимоги обґрунтовував тим, що 02 вересня 2013 року між ним та ФОП ОСОБА_3 був укладений трудовий договір №2588-13, відповідно до якого він був прийнятий на посаду менеджера з логістики з розміром заробітної плати 1147 грн. на місяць. 06 червня 2016 року за його письмовою заявою, трудові відносини з відповідачем було розірвано за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України. В день розірвання трудового договору відповідач не провів з позивачем кінцевого розрахунку, а саме не виплачено заробітну плату за травень 2016 року та за шість днів червня 2016 року. Крім того, у зв'язку з порушенням строків виплати заробітної плати позивачу було заподіяно моральну шкоду, яку ОСОБА_1 оцінив в 1700 грн. Тому просив стягнути з ФОП ОСОБА_3 на свою користь нараховану, але не виплачену заробітну плату за травень-червень 2016 року у сумі 1740 грн, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні та завдану моральну шкоду у розмірі 1700 грн.

30 листопада 2016 року заочним рішенням Зарічного районного суду м. Суми позов ОСОБА_1 задоволено.

Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 01 вересня 2017 року заочне рішення Зарічного районного суду м. Суми від 30 листопада 2016 року скасовано.

06 липня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про уточнення позовних вимог, та зазначив, що 14 березня 2017 року на його адресу від ФОП ОСОБА_3 поштовим переказом надійшли кошти в сумі 284,71 грн, а 20 квітня 2017 року - 1476,42 грн. Враховуючи те, що заборгованість по заробітній платі відповідачем перед позивачем виплачена, позивач просить стягнути з ФОП ОСОБА_3 на свою користь середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні у сумі 19239,15 грн за період з 07 червня 2016 року по 20 квітня 2017 року, та моральну шкоду, спричинену невиплатою заробітної плати у розмірі 1700 грн.

Рішенням Зарічного районного суду м. суми від 08 січня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ФОП ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 07 червня 2016 року по 15 березня 2017 року в сумі 16380 грн.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено за необґрунтованістю.

Стягнуто з ФОП ОСОБА_3 на користь держави судовий збір в сумі 551,20 грн.

В апеляційній скарзі та доповненні до апеляційної скарги ОСОБА_1, посилаючись на порушення норм матеріального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

У доводах апеляційної скарги зазначає, що твердження суду першої інстанції про те, що часом затримки розрахунку є період з 07 червня 2016 року по 15 березня 2017 року, що становить 195 робочих днів, не відповідає дійсності, адже 15 березня 2017 року позивач отримав кошти в сумі 2970,26 грн. які є компенсацією за невикористану відпустку і ці кошти не є предметом у даному позові. Заробітна плата за травень 2016 року в сумі 1476,42 грн була виплачена позивачу 20 квітня 2017 року, що і є днем фактичного розрахунку. Тому час затримки розрахунку при звільненні становить 219 робочих днів, а не 195. Вважає, що за результатами перевірки ДПІ у м. Суми, заробітна плата позивача за травень 2016 року становить 1834 грн з подальшим утриманням ПДФО та військового збору, яку він отримав поштовим переказом 20 квітня 2017 року, а тому середньоденний заробіток складає 87,85 грн. Отже, загальна сума яка підлягає стягненню з ФОП ОСОБА_3 складає 19239,15 грн.

В апеляційній скарзі ФОП ОСОБА_3, посилаючись на необґрунтованість, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

У доводах апеляційної скарги зазначає, що позивач написав заяву про звільнення 02 червня 2016 року у який просив його звільнити з 06 червня 2016 року. Враховуючи той факт, що останнім робочим днем, коли позивач був на робочому місці є 02 червня 2016 року, тому у відповідача, як у роботодавця, не виник обов'язок здійснити розрахунок 06 червня 2016 року через відсутність працівника на робочому місці. Позивач не надав до суду доказів, які б підтверджували пред'явлення ним вимоги про проведення розрахунку. Вважає, що необґрунтованість оскаржуваного рішення полягає в тому, що воно ухвалене на основі не повно і не всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог та заперечень. Суд неправомірно не взяв до уваги покази свідка ОСОБА_5, яка своїми свідчення довела, що позивач був відсутній на роботі 06 червня 2016 року, а останній робочий день, коли він був на роботі було 02 червня 2016 року. В день звільнення була нарахована заробітна плата, з неї були утримані податки та збори і вже після перерахування податків і зборів до бюджету він, як роботодавець, дізнався, що ОСОБА_1 був відсутній на робочому місці 6 червня 2016 року. Саме фактом віддаленості робочого місця позивача від основного місця здійснення відповідачем підприємницької діяльності і пояснюється помилкове нарахування позивачу заробітної плати за дні відсутності його на робочому місці. А оскільки питання щодо звільнення ОСОБА_1 було вирішене, тому акти про його відсутність не складались.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача - ОСОБА_2, який підтримав апеляційну скаргу та доповнення до апеляційної скарги та заперечив проти задоволення апеляційної скарги відповідача у справі, представника відповідача ФОП ОСОБА_3 - ОСОБА_4, яка заперечила проти апеляційної скарги позивача та підтримала апеляційну скаргу відповідача у справі, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, а апеляційна скарга ФОП ОСОБА_3 задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частин першої-третьої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

Частиною першою статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів цивільної вбачається, що ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з ФОП ОСОБА_3 з 02 вересня 2013 року і дана обставина підтверджується копією трудової книжки (т.1 а.с.3).

02 червня 2016 року позивач звернувся до роботодавця із письмовою заявою про звільнення його з 6 червня 2016 року за власним бажанням (т.1 а.с.133). 06 червня 2016 року з ним були припинені трудові відносини на підставі ст.38 КЗпП України.

Згідно з трудовим договором від 02.09.2013 року, укладеним між ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_3, позивач працював менеджером управителем з логістики, мав два вихідних дні на тиждень та щорічну відпустку тривалістю 24 календарних дні. Заробітна плата встановлювалася в розмірі мінімальної заробітної плати - 1147 грн. на місяць (т.1 а.с.4-5).

З довідки про заробітну плату ОСОБА_1 вбачається, що його заробітна плата за квітень 2016 року складала 1680 грн. 00 коп., за травень 2016 року - 1680 грн. 00 коп., за червень 2016 року - 1740 грн. 00 коп. (т.2 а.с.127).

В день звільнення ОСОБА_1 з роботи з ним не було проведено остаточного розрахунку, тому він звертався із відповідною заявою до ДПІ в м.Сумах Головного управління ДФС у Сумській області на що йому була надана відповідь від 13 січня 2017 року № 723/18-19-13-04 з якої вбачається, що згідно розрахунково-платіжної відомості за червень 2016 року працівнику ОСОБА_1 нараховано 4043 грн. 44 коп., в тому числі 3689 грн. 76 коп. - компенсації за невикористану відпустку. Підпис ОСОБА_1 у відомості на виплату грошей за червень 2016 року щодо одержання коштів сумі 3254 грн. 97 коп. відсутній, у зв'язку з чим у ФОП ОСОБА_3 існує заборгованість по виплаті заробітної плати перед ОСОБА_1 в сумі 3254 грн. 97 коп. (т.1 а.с.128).

З індивідуальної відомості про застраховану особу ОСОБА_1, наданих Пенсійним фондом України вбачається, що кількість днів стажу в місяці за травень 2016 року складала 31, а в червні 2016 року - 6 календарних днів (т.1 а.с.127).

За повідомленням Сумської дирекції ПАТ «Укрпошта» поштовий переказ № 226 від 13.03.2017 року на суму 284 грн.71 коп. на ім'я ОСОБА_1 надійшов 13 березня 2017 року і виплачений 14 березня 2017 року особисто одержувачу, а переказ № 227 від 13 березня 2017 року на суму 2970 грн.26 коп. на ім'я позивача надійшов 14 березня 2017 року і виплачений 15 березня 2017 року особисто одержувачу (т.1 а.с.136).

Крім того, з квитанції Сумської дирекції ПАТ «Укрпошта» від 18 квітня 2017 року вбачається про перерахування ОСОБА_1 коштів в сумі 1476 грн.42 коп. (т.1 а.с.135).

Відповідно до ч.1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Частиною 1 ст.117 КЗпП України встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Обов'язок підприємства, установи, організації виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки виплати сум, що належать йому при звільненні, згідно ст. 117 КЗпП України, наступає лише при наявності вини власника або уповноваженого ним органу. Тому по кожній з таких справ суди повинні з'ясовувати не тільки наявність самого факту затримки проведення розрахунку при звільненні, а і перевіряти наявність вини власника або уповноваженого ним органу в цьому як головної умови відповідальності і у рішенні суду зазначати, в чому саме вона полягає.

Колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про наявність вини відповідача у затримці проведення остаточного розрахунку при звільненні позивача у справі, а отже і в обґрунтованості вимог позивача щодо стягнення з відповідача на його користь середнього заробітку за час такої затримки.

Погоджується колегія суддів і з обрахунком проведеного судом середньоденної заробітної плати позивача у справі, яка відповідно до вимог передбачених п.п.2, 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

Оскільки з довідки про заробітну плату встановлено, що заробітна плата позивача за квітень - травень 2016 року складала 3360 грн.00 коп. (1680+1680), а кількість робочих днів за ці місяці становить 40 днів, тому середньоденний розмір заробітної плати, який необхідно брати при обрахуванні середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні складає 84 грн.00 коп.

В той же час, колегія суддів вважає, що місцевим судом помилково при обрахуванні загального розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні було узято період з 7 червня 2016 року по 15 березня 2017 року, в той час, як з матеріалів справи вбачається, що остаточний розрахунок з позивачем було проведено 18 квітня 2017 року і дана обставина підтверджується квитанцією Сумської дирекції ПАТ «Укрпошта» (т.1 а.с.135).

Таким чином час затримки розрахунку при звільненні становить 218 робочих дні з 7 червня 2016 року по 18 квітня 2017 року.

Колегія суддів не погоджується з доводами апеляційної скарги позивача в тій частині, що остаточний розрахунок з ним було проведено 20 квітня 2017 року, оскільки належних та допустимих доказів на підтвердження цього ним суду надано не було.

Колегія суддів не погоджується з доводами апеляційної скарги відповідача у справі в тій частині, що позивач був відсутній на роботі у день звільнення 6 червня 2016 року, а отже відповідно до вимог передбачених ч.1 ст.116 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати звільненому працівнику остаточного розрахунку наступає з наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Так, судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся до роботодавця із заявою про звільнення за власним бажанням 2 червня 2016 року і просив його звільнити з 6 червня 2016 року. Факт знаходження його на роботі 6 червня 2016 року підтверджується і індивідуальною відомістю про застраховану особу ОСОБА_1, надану Пенсійним фондом України, яка складається Фондом на підставі відомостей наданих роботодавцем і з якої вбачається, що кількість днів стажу в червні 2016 року становить 6 календарних днів.

Посилання апелянта на табель обліку робочого часу за червень 2016 року де дні 3 червня 2016 року та 6 червня 2016 року зазначені у позивача як прогули, а також на уточнену звітність, яка була подана відповідачем до відповідного податкового органу з якої виключені два робочих дні ОСОБА_1 в червні 2016 року не спростовують висновків місцевого суду, оскільки табель обліку робочого часу складається лише самим роботодавцем, а уточнена звітність подана ним за спливом одного року після звільнення позивача у справі, у той час як спір між сторонами вже розглядався місцевим судом (т.1 а.с.85).

Не є належним та допустимим доказом у справі і пояснення свідка ОСОБА_5 щодо відсутності позивача на роботі у день звільнення 6 червня 2016 року, оскільки вони є необ'єктивними і суперечать письмовим доказам у справі, а саме відомостям про застраховану особу ОСОБА_1, які були подані роботодавцем до органу Пенсійного фонду і з яких вбачається, що страховий стаж даної особи у червні 2016 року складав 6 календарних днів.

Отже, виходячи з вищенаведеного, колегія суддів вважає, що рішення місцевого суду в частині визначення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача підлягає зміні, і необхідно стягнути на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 07 червня 2016 року по 18 квітня 2017 року в сумі 18312 гривень (84грн.х218р.д), а не 16380 грн, як зазначено у рішенні суду першої інстанції.

Також колегія суддів не може погодитись з висновками місцевого суду щодо відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення моральної шкоди, заподіяної відповідачем у справі.

Відповідно до ч.1 ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

З матеріалів цивільної справи вбачається, що відповідачем порушені законні права позивача на вчасне отримання ним розрахунку при звільненні, що поставило його у скрутне матеріальне становище, змусило його звертатись із запитами до податкових органів, він, маючи незадовільний стан здоров'я, і будучи інвалідом 3 групи, змушений був хвилюватися, нервувати та відчувати дискомфорт, порушено його нормальні умови життєдіяльності, у нього виникла необхідність докладання додаткових зусиль для організації свого життя, звернення з позовом до суду за захистом свого порушеного права, а тому, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, колегія суддів вважає помилковим висновок місцевого суду про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про стягнення моральної шкоди і вважає за необхідно частково задовольнити позов та стягнути з відповідача на користь позивача моральну школу в сумі 1000 грн.00 коп.

Колегія суддів вважає такий розмір стягнутої моральної шкоди є достатньою сатисфакцією позивачу за порушення його трудових прав.

Виходячи з вищезазначеного, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ФОП ОСОБА_3 підлягає відхиленню, а апеляційна скарга та доповнення до апеляційної скарги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню.

Рішення місцевого суду в частині визначення розміру середнього заробітку, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача підлягає зміні, а рішення суду в частині відмови в задоволенні вимог позивача про стягнення моральної шкоди - скасуванню з ухваленням в цій частині нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Відповідно до ч. 6 ст. 19, п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України судове рішення у даній справі, як малозначній, не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 4 ч. 1 ст. 376, 381-384 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 відхилити.

Апеляційну скаргу та доповнення до апеляційної скарги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 08 січня 2019 року змінити в частині визначення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає стягненню з фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1.

Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 07 червня 2016 року по 18 квітня 2017 року в сумі 18312 гривень.

Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 08 січня 2019 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення моральної шкоди скасувати та ухвалити нове судове рішення про часткове задоволення цих вимог.

Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди в розмірі 1000 гривень.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Повне судове рішення складене 08 квітня 2019 року.

Головуючий - О. І. Собина

Судді: Т. А. Левченко

С. Г. Хвостик