Справа № 143/566/18
Провадження № 22-ц/801/110/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції Бойко А. В.
Доповідач:Голота Л. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 лютого 2019 рокуСправа № 143/566/18м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі:

Головуючого судді - Голоти Л.О. (суддя-доповідач),

суддів: Денишенко Т.О., Рибчинського В.П.,

за участю секретаря судового засідання Топольської В.О.,

розглянув у відкритому судовому засіданні справу

за первісним позовом ОСОБА_3, який діє в інтересах ОСОБА_4, до ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа ОСОБА_7 про усунення перешкод у здійсненні права власності житловим будинком шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житлом,

за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та поділ майна подружжя,

за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Погребищенського районного суду Вінницької області від 05 листопада 2018 року, ухвалене у складі судді Бойко А. В., дата складання повного тексту рішення 06 листопада 2018 року, -

в с т а н о в и в :

У квітні 2018 року ОСОБА_4 звернулась у суд з позовом до ОСОБА_5 про усунення перешкод у здійсненні права власності житловим будинком шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житлом. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що колишній чоловік позивачки ОСОБА_5 не проживає у АДРЕСА_1 з 2015 року. Реєстрація відповідача за даною адресою створює позивачці перешкоди у вільному користуванні та розпорядженні нерухомим майном, так як вона, як власниця будинку вимушена нести додаткові витрати зі сплати за використання електричної енергії та побутового газу, не може отримати соціальних пільг.

Виходячи з наведеного та положень статей 319, 391, 405 ЦК України, ОСОБА_4 просила суд усунути перешкоди у здійсненні нею права користування та розпоряджання належним їй на праві власності житловим будинком по АДРЕСА_1 шляхом визнання ОСОБА_5 особою, що втратила право користування зазначеним житловим будинком.

01 червня 2018 року ОСОБА_5 звернувся у суд із зустрічним позовом до ОСОБА_4 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та поділ спільного майна подружжя.

Зустрічний позов обгрунтовано тим, що житловий будинок з прибудовами, господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 та земельні ділянки: кадастровий номер НОМЕР_1 площею 0,1000 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд; та кадастровий номер НОМЕР_2 площею 0,0520 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства були придбані ОСОБА_4 в шлюбі за спільні кошти подружжя, а тому дане майно є їх спільною сумісною власністю.

Ухвалою Погребищенського районного суду Вінницької області від 16 серпня 2018 року зустрічний позов ОСОБА_5 прийнято до розгляду та об'єднано в одне провадження з первісною позовною заявою ОСОБА_4./а. с. 87/.

Ухвалами суду від 16 серпня 2018 року до участі у справі залучені в якості третьої особи , яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору ОСОБА_7 та у якості співвідповідача ОСОБА_6 /а.с. 88, 89/

Рішенням Погребищенського районного суду Вінницької області від 05 листопада 2018 року в задоволенні первісного позову відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та поділ спільного майна подружжя - задоволено.

Визнано спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_5 7/10 часток житлового будинку з прибудовами, господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1; земельну ділянку кадастровий номер НОМЕР_1 площею 0,1000 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд; земельну ділянку кадастровий номер НОМЕР_2 площею 0,0520 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства.

Поділено майно подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_5, визнавши за ОСОБА_5 право власності на: 7/20 часток житлового будинку з прибудовами, господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1; 1/2 частку земельної ділянки кадастровий номер НОМЕР_1 площею 0,1000 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд; 1/2 частку земельної ділянки кадастровий номер НОМЕР_2 площею 0,0520 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства.

Судові витрати залишено за сторонами.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що правових підстав для задоволення первісних позовних вимог ОСОБА_4 немає, оскільки ОСОБА_4 та ОСОБА_5 з 27 квітня 1980 року до квітня 2018 року перебували у зареєстрованому шлюбі та в цей період позивачкою було набуто нерухоме майно, а отже відповідно до статті 22 КпШС та статті 60 СК України дане нерухоме майно має статус спільної сумісної власності подружжя. Таким чином, доказів належності спірного житлового будинку на праві особистої власності, а не спільної сумісної, позивач суду не надала, а тому відсутні підстави для визнання ОСОБА_5, в порядку частини другої статті 405 ЦК України, таким, що втратив право користування житловим приміщенням.

Вирішуючи зустрічні позовні вимоги ОСОБА_5, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги ОСОБА_5 є обґрунтованими та підлягають задоволенню, оскільки спірний житловий будинок було придбано ОСОБА_4 у шлюбі з ОСОБА_5, тому він є спільною сумісною власністю подружжя, та їх частки у даному майні є рівними. Крім житлового будинку, перебуваючи у шлюбі ОСОБА_4 було набуто у власність дві земельні ділянки, одна площею 0,1000 га, інша площею 0,0520 га. Оскільки спірні земельні ділянки набуті ОСОБА_4 у власність до 13 червня 2012 року, а саме 19 листопада 2009 року на підставі рішення 25 сесії 5 скликання Погребищенської міської ради від 25 лютого 2009 року, то положення пункту 4 частини 1 статті 57 Сімейного кодексу України на дані правовідносини не поширюються. Зазначені обставини однозначно вказують на те, що земельні ділянки, набуті одним із подружжя за час шлюбу, але у порядку приватизації до 13 червня 2012 року, підлягають поділу на загальних підставах.

Не погоджуючись із рішенням суду, ОСОБА_4 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.

Основними доводами апеляційної скарги є те, що ОСОБА_5, ОСОБА_6, вже більше трьох років не проживають у житловому будинку

Зазначає, що місцевим судом не було повідомлено про розгляд справи тертю особу ОСОБА_7, яка є власником 3/10 частки спірного житлового будинку на підставі договору дарування від 21 вересня 1989 року, посвідченого Липовецькою державною нотаріальною конторою № 1635.

Вказує, що 7/10 частки спірного житлового будинку було придбано позивачем за особисті кошти, які були надані її батьками. Окрім цього, земельні ділянки були нею приватизовані, а тому є її особистою приватною власністю та не підлягають поділу.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_5, посилаючись на необґрунтованість доводів апеляційної скарги, просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Відзив обґрунтовано тим, що доказів придбання ОСОБА_4 спірного будинку за особисті кошти нею не надано.

У судовому засіданні ОСОБА_4 та її представник ОСОБА_8 підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити.

ОСОБА_5 та його представник ОСОБА_9 у судовому засіданні заперечили проти апеляційної скарги та просили залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, обговоривши підстави апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що вона підлягає задоволенню частково виходячи з наступного.

За змістом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції в частині вирішення зустрічних позовних вимог не в повній мірі відповідає вимогам статті 263 ЦПК України.

Судом першої інстанції встановлено наступні обставини.

ОСОБА_5 та ОСОБА_4 з 27 квітня 1980 перебували в офіційно зареєстрованому шлюбі. Рішенням Погребищенського районного суду Вінницької області від 05 квітня 2018 року у справі № 143/267/18, яке набрало законної сили 08 травня 2018 року, вказаний вище шлюб було розірвано /а. с. 39/.

07 березня 1986 року під час спільного проживання у шлюбі, ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу було придбано - житловий будинок з прибудовами, господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1. Право власності на даний будинок було оформлено та зареєстровано за ОСОБА_4 /а. с. 11-15/.

Будучи у шлюбі, позивачкою на підставі рішень Погребищенської міської Ради, 25 сесії 5 скликання, від 25.02.2009 року було набуто у власність земельні ділянки, а саме земельну ділянку кадастровий номер НОМЕР_1 площею 0,1000 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що підтверджується Державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯИ № 794032 та земельну ділянку НОМЕР_3 площею 0, 0520 га за тією ж адресую для ведення особистого селянського господарства, що підтверджується державним актом серії НОМЕР_4 /а. с. 9, 10/.

Вирішуючи первісні позовні вимоги ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив з того, що правових підстав для їх задоволення немає, оскільки ОСОБА_4 та ОСОБА_5 з 27 квітня 1980 року до квітня 2018 року перебували у зареєстрованому шлюбі та в цей період позивачкою було набуто нерухоме майно, а отже відповідно до статті 22 КпШС та статті 60 СК України дане нерухоме майно має статус спільної сумісної власності подружжя. Таким чином, оскільки доказів належності спірного житлового будинку на праві особистої власності позивачкою не надано, суд дійшов висновку, що будинок є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_11 та відсутні підстави для визнання ОСОБА_5, в порядку частини другої статті 405 ЦК України, таким, що втратив право користування житловим приміщенням.

Вирішуючи зустрічні позовні вимоги ОСОБА_5, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги ОСОБА_5 є обґрунтованими та підлягають задоволенню, оскільки спірний житловий будинок було придбано ОСОБА_4 у шлюбі з ОСОБА_5, тому він є спільною сумісною власністю подружжя, та їх частки у даному майні є рівними. Крім житлового будинку, перебуваючи у шлюбі ОСОБА_4 було набуто у власність дві земельні ділянки, одна площею 0,1000 га, інша площею 0,0520 га. Оскільки спірні земельні ділянки набуті ОСОБА_4 у власність до 13 червня 2012 року, а саме 19 листопада 2009 року на підставі рішення 25 сесії 5 скликання Погребищенської міської ради від 25 лютого 2009 року, то положення пункту 4 частини 1 статті 57 Сімейного кодексу України на дані правовідносини не поширюються. Зазначені обставини однозначно вказують на те, що земельні ділянки, набуті одним із подружжя за час шлюбу, але у порядку приватизації до 13 червня 2012 року, підлягають поділу на загальних підставах.

Перевіряючи рішення суду першої інстанції в частині вирішення судом першої інстанції зустрічних позовних вимог, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Висновок суду першої інстанції про те, що спірні земельні ділянки набуті ОСОБА_4 у власність до 13 червня 2012 року, а саме 19 листопада 2009 року на підставі рішення 25 сесії 5 скликання Погребищенської міської ради від 25 лютого 2009 року, то положення пункту 5 частини 1 статті 57 Сімейного кодексу України на дані правовідносини не поширюються, колегія суддів вважає помилковим.

Згідно з положеннями частини першою статті 81, частини третьої статті 116 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування.

Згідно з роз'ясненнями, наданими Верховного Суду України у пункті 18-2 постанови Пленуму від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» судам роз'яснено, що відповідно до положень статей 81, 116 ЗК України окрема земельна ділянка, земельна ділянка, одержана громадянином в період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду.

Згідно зі статтею 57 СК України (у редакції, чинній на момент отримання ОСОБА_4 у власність внаслідок приватизації земельних ділянок - 19.11.2009 року) особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Відповідно до статті 61 СК України (у редакції, чинній на момент отримання ОСОБА_4 у власність внаслідок приватизації земельних ділянок - 19.11.2009 року) об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Відповідно до Закону України «Про внесення зміни до статті 61 СК України щодо об'єктів права спільної сумісної власності подружжя» від 11 січня 2011 року статтю 61 СК України доповнено частиною п'ятою такого змісту: об'єктом права спільної сумісної власності подружжя є житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, та земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації.

Зазначена норма набула чинності з 08 лютого 2011 року, однак була виключена на підставі Закону України «Про внесення змін до Сімейного кодексу України щодо майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка» № 4766 від 17 травня 2012 року, який набрав чинності 12 червня 2012 року.

Натомість статтю 57 СК України доповнено пунктом 5 частини, згідно з яким особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації.

Згідно з частинами першою, другою статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання чинності відповідними актами; акт цивільного законодавства не має зворотної дії в часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи.

Отже, з урахуванням наведених змін до СК України правовий режим приватизованої земельної ділянки змінювався. При цьому лише в період часу з 08 лютого 2011 року до 12 червня 2012 року земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації, визнавалась спільною сумісною власністю подружжя; до 08 лютого 2011 року та після 12 червня 2012 року така земельна ділянка належала до особистої приватної власності чоловіка або дружини, яка використала своє право на безоплатне отримання частини земельного фонду.

Аналогічна правова позиція, викладена Верховним Судом в постанові від 07 листопада 2018 року у справі № 686/2762/15-ц.

З урахуванням викладеного, аналізуючи положення статей 57 та 61 СК України (у редакції чинній на момент отримання ОСОБА_4 у власність внаслідок приватизації земельних ділянок - 19 листопада 2009 року) колегія суддів приходить висновку, що спірні земельні ділянки хоч і придбані під час шлюбу, є особистою приватною власністю ОСОБА_4 , а не спільною власністю подружжя ОСОБА_4, а тому підстав для задоволення позовних вимог у цій частині немає.

Вимог про визнання права власності на частину земельної ділянки з підстав визначених Земельним кодексом України ОСОБА_5 заявлено не було.

Колегія суддів вважає обґрунтованим висновок місцевого суду про те, що спірний житловий будинок було придбано ОСОБА_4 у шлюбі з ОСОБА_5, тому 7/10 його частини, які наявні на день розподілу є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_5 та їх частки у даному майні є рівними.

Відповідно до частини першої статті 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу.

Статтею 29 КпШС України був визначений порядок поділу майна подружжя.

Вищевказані положення закону кореспондуються зі статтею 60, частиною першою статті 70, частинами першою та другою статті 71 СК України.

Аналіз вищевказаних положень закону свідчить про те, що обов'язок довести ті обставини, що майно, придбане у шлюбі, є особистою власністю одного із подружжя, покладено на останнього.

Конструкція норми статті 22 КпШС України та статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними за час шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Такі висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі 6-843цс17.

Аргументи апеляційної скарги про те, що спірний житловий будинок було придбано ОСОБА_4 за особисті кошти, які були надані її батьками, колегія суддів вважає такими, що не заслуговують на увагу, так як доказів на підтвердження зазначеної обставини ОСОБА_4 суду не надано, а відповідно до частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів відхиляє твердження апелянта щодо порушення судом першої інстанції прав іншого співвласника будинку, оскільки судом не вирішувалось питання про права, свободи та інтереси ОСОБА_7; спір стосувався розподілу спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_11, якою є 7/10 частки будинку. Вимог про поділ майна в натурі сторонами заявлено не було та судом не вирішувалось.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в частині вирішення первісних позовних вимог, суд апеляційної інстанції погоджується із висновком місцевого суду, що спірний житловий будинок є спільною сумісною власності сторін, тому відсутні підстави для визнання ОСОБА_5, в порядку частини другої статті 405 ЦК України, таким, що втратив право користування житловим приміщенням

Тлумачення частини другої статті 405 ЦК України свідчить, що ця норма поширюється на фізичних осіб, які не є власниками житла, але є членами сім'ї власника житла.

Судом першої інстанції у задоволенні первісного позову було відмовлено повністю, а отже підстав для задоволення вимог до ОСОБА_6 суд також не вбачав, зважаючи на їх необґрунтованість та недоведеність.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Ураховуючи зазначене, суд апеляційної інстанції вважає, що рішення суду першої інстанції в частині вирішення зустрічних позовних вимог ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та поділ майна подружжя, а також в частині розподілу судових витрат за зустрічним позовом підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення зустрічних позовних вимог.

Беручи до уваги положення частини тринадцятої статті 141, підпункту в пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, колегія суддів вважає, що з ОСОБА_4 слід стягнути на користь ОСОБА_5 судовий збір за подання позовної заяви в сумі 620 гривень 78 копійок /розрахунок 62080,20 (задоволена частина позову) х 100 : 95815,20 (ціна позову) = 64,79 % (задоволена частина зустрічних вимог)/, 958,15 х 64,79 % = 620,78 гривень/.

Крім цього, з ОСОБА_5 слід стягнути на користь ОСОБА_4 судовий збір за подання апеляційної скарги в сумі 506 гривень 04 копійки /розрахунок 1437,22 (958,15 х 150 % = 1437,22) х 35,21 % = 506,04 гривень/.

Керуючись частиною четвертою статті 258, частиною першою статті 259, статтями 367, 369, 374, 375, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Погребищенського районного суду Вінницької області від 05 листопада 2018 рокув частині вирішення зустрічних позовних вимог та в частині розподілу судових витрат за зустрічним позовом скасувати та ухвалити в цій частині нове.

Зустрічний позов ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та поділ майна подружжя задовольнити частково.

Визнати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_5 7/10 часток житлового будинку з прибудовами, господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1.

Поділити майно подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_5.

Визнати за ОСОБА_5 право власності на 7/20 часток житлового будинку з прибудовами, господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1.

Визнати за ОСОБА_4 право власності на 7/20 часток житлового будинку з прибудовами, господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1.

В іншій частині зустрічний позов залишити без задоволення.

В іншій частині рішення Погребищенського районного суду Вінницької області від 05 листопада 2018 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_4 /Ідентифікаційний код НОМЕР_5/ на користь ОСОБА_5 /Ідентифікаційний код НОМЕР_6/ судовий збір за подання позовної заяви в сумі 620 гривень 78 копійок.

Стягнути з ОСОБА_5 /Ідентифікаційний код НОМЕР_6/ на користь ОСОБА_4 /Ідентифікаційний код НОМЕР_5/ судовий збір за подання апеляційної скарги в сумі 506 гривень 04 копійки.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя Підпис Л. О. Голота

Судді: Підпис Т. О. Денишенко

Підпис В. П. Рибчинський

Згідно з оригіналом

Головуючий суддя Л. О. Голота

Повний текст постанови складено 14 лютого 2019 року.