Справа №: 398/4024/18
провадження №: 2/398/375/19
РІШЕННЯ

Іменем України

"15" січня 2019 р. Олександрійський міськрайонний суд Кіровоградської області

в складі : головуючого - судді Крімченко С.А.,

за участю секретаря судових засідань ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні

цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до товариства з обмеженою відповідальністю «Сігма Автолізинг» про визнання правочину недійсним та стягнення коштів,-

ВСТАНОВИВ :

Позивач звернувся до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Сігма Автолізинг», відповідно до якого просить визнати недійсним договір фінансового лізингу №02224, укладений 29.12.2017 року між ним, ОСОБА_2, та ТОВ «Сігма Автолізинг», стягнути з відповідача на свою користь 40000грн., сплачених ним за вказаним договором.

В обґрунтування позову зазначає, що 29.12.2017 року між ним та відповідачем було укладено договір фінансового лізингу № 02224. Предметом лізингу за договором мав бути автомобіль LADA LARGUS Cross. В день підписання договору, а саме 29.12.2017 року у відділенні банку ПАТ КБ «ПриватБанк» ним на адресу відповідача було перераховано кошти в сумі 40000грн. 03.01.2018 року зателефонувавши на номер представника ТОВ «Сігма Автолізинг», він дізнався про те, що вказаний в договорі автомобіль відповідач надати не має можливості. Враховуючи викладене, він вирішив розірвати вказаний договір лізингу від 29.12.2017 року, на підтвердження чого на адресу відповідача направив відповідну заяву.

17.01.2018 року (вих.№298) відповідач надіслав на його адресу лист, в якому повідомив про те, що відповідно до п.9.6 вказаного договору лізингу, сплачені ним кошти в сумі 40000грн. були зараховані як: комісія за організацію договору в розмірі 39990грн. та авансовий платіж в сумі 10грн. Крім того, йому біло запропоновано чітко вказати бажання розірвати договір та надіслати реквізити банківського рахунку для перерахування коштів, при цьому, яку саме суму коштів відповідач мав намір перерахувати в листі зазначено не було.

30.01.2018 року ним повторно на адресу відповідача було направлено заяву в якій він просив розірвати договір лізину №02224, укладений 29.12.2017 року, та перерахувати кошти у розмірі 40000грн. на його картковий рахунок, реквізити якого вказані в довідці, виданій установою банку, яку він долучив до вказаної заяви.

Разом з тим, до цього часу відповідачем на його рахунок ніяких коштів перераховано не було, крім того, ТОВ «Сігма Автолізинг» так і не повідомило його про те, чи погоджується на розірвання договору лізину №02224, укладеного 29.12.2017 року.

Враховуючи викладене він вважає умови договору несправедливими, оскільки, всупереч добросовісності наслідком договору є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживачу.

Зазначені обставини стали підставою для звернення до суду з вказаною позовної заявою, тому просить суд визнати договір лізингу недійсним та стягнути на його користь сплачені на рахунок відповідача кошти.

Позивач в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, натомість направив на адресу суду заяву з проханням про розгляд справи за його відсутності. Позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить їх задовольнити.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про день та час розгляду справи був повідомлений своєчасно та належним чином, до суду повернулися конверти з поштовою відміткою про невручення. Крім того на відповідач був повідомлений про розгляд справи 15.01.2019 р. на 13:00 год. через оголошення, розміщене на офіційному веб-сайті судової влади України. Причини неявки до суду представника відповідача невідомі, відзив на позов не подав.

Згідно з ч. 11 ст. 128 ЦПК України відповідач, третя особа, свідок зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, викликається до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за 10 днів до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик відповідач вважається повідомленим про дату, час і місце розгляду справи.

За таких обставин, згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача обґрунтовані, ґрунтуються на законі і підлягають задоволенню.

Судом встановлено, що 29.12.2017 року між позивачем ОСОБА_2 та Товариством з обмеженою відповідальністю "Сігма Автолізинг", в особі представника за довіреністю ОСОБА_3, укладено договір фінансового лізингу № 02224 (а.с.9-16).

Згідно з п. 1.1 договору фінансового лізингу предметом лізингу є автомобіль «LADA LARGUS Cross».

Пунктом 1.3 договору фінансового лізингу передбачено, що Лізингодавець бере на себе зобовязання придбати предмет лізингу у власність та передати предмет лізингу у користування Лізингоодержувачу.

Пунктом 4.1 даного Договору визначено, що Лізингодавець передає у користування Предмет лізингу Лізингооодержувачу не пізніше 90 календарних днів з дати отриманння на поточний рахунок Лізингодавця наступних платежів: - Комісії за організацію договору; - Авансового платежу; - Комісії за передачу предмета лізингу; - у разі наявності, оплати різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах викладених у п.9.4 ст.9 даного договору, з урахуванням умов викладених у п.1.7 ст. 1 даного Договору.

На виконання умов договору ОСОБА_2 було сплачено 40000 грн. з призначенням платежу: «авансовий платіж згідно договору фінансового лізингу № 02224 від 29.12.2017 року», що підтверджується копією квитанції № 0.0.929162376.1 від 29.12.2017 року(а.с.17) та листом директора ТОВ «Сігма Лізинг» від 17.01.2018 року, вих. №298, який було направлено на адресу позивача, та в якому зазначено про те, що останнім сплачено на рахунок товариства кошти в сумі 40000грн., з яких 39990 грн.- комісія за організацію Договору , 10, 00 грн. авансовий платіж відповідно до умов п. 9.6 Договору. (а.с.19).

Позивач 30.01.2018 року звертався до відповідача з заявою про розірвання договору фінансового лізингу №02224 від 29.12.2017 року та повернення сплачених ним коштів на суму 40000грн.(а.с.20-21), однак ТОВ «Сігма Автолізинг» в добровільному порядку кошти не повернуло.

Згідно ст. 806 ЦК України, за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Так, згідно правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2766цс15, договір фінансового лізингу за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до ст. 628 ЦК України.

Згідно ст. 799 ЦК України, договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі. Договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до п. 3.12 глави 5 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22 лютого 2012року, договори лізингу транспортних засобів за участю фізичної особи посвідчуються нотаріусами з дотриманням загальних правил посвідчення договорів найму (оренди) та з урахуванням особливостей, установлених Цивільним кодексом України та Законом України "Про фінансовий лізинг".

Відповідно до ч. 2 ст. 215ЦК України, нікчемний правочин є недійсним через його невідповідність вимогам законодавства. Такий правочин недійсний з моменту його вчинення незалежно від того, чи визнав його таким суд. Що ж стосується оспорюваного правочину, то він може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. Тобто, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Судом встановлено, що договір фінансового лізингу, укладений між сторонами, нотаріально посвідчено не було.

Правові позиції щодо ліцензування послуг фінансового лізингу, нотаріального посвідчення договору фінансового лізингу, недійсності договору з підстав наявності в ньому несправедливих умов, викладені в постановах Верховного Суду України від 16грудня 2015 року у справі № 6-2766цс15, від 11 травня 2016 року у справі №6-65 цс 16, від 19 жовтня 2016 року у справі № 6-1551 цс 16, від 18 січня 2017 року у справі №6-648 цс 16.

Відповідно до ст.204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (презумпція правомірності правочину).

В пункті 7 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 6 листопада 2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" зазначено, що угода може бути визнана недійсною лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України,у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Нікчемний договір не породжує тих прав і обов'язків, настання яких бажали сторони, й визнання такого договору недійсним судом не вимагається.

Згідно з ч. 2 ст.1 Закону України "Про фінансовий лізинг" від 16 грудня 1997року, за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Крім того, положеннями статті 12 договору № 02224 фінансового лізингу встановлено жорстку односторонню відповідальність одержувача не лише за будь-яке порушення зобов'язання, а й за розірвання договору за його ініціативою, що є обмеженням принципів свободи договору, справедливості, розумності та добросовісності та є несправедливими умовами договору згідно з вимогами ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів".

Судом встановлено, що оспорюваний договір порушує принцип добросовісності, оскільки всупереч вимогам чинного законодавства, встановлює істотні обмеження прав лізингоодержувача щодо розірвання договору та умови договору про повне неповернення комісії за організацію договору у випадку розірвання договору, призводить до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін, наносить шкоду споживачеві.

Передбачена у п. 9.1 договору оплата комісії за організацію договору у розмірі 10% від вартості предмета лізингу виходить за межі переліку передбачених законом платежів, у зв'язку з чим вказані положення договору є несправедливими.

Крім того, спірний договір не містить істотної умови предмету лізингу, не визначений індивідуальними ознаками (рік випуску, колір, індивідуальні технічні характеристики, номер шасі). Марка та модель транспортного засобу не є такими ознаками.

Відповідно до ч. 3 ст.6 та ст.627 ЦК України, при укладенні договору, виборі контрагентів, визначенні умов договору сторони не можуть діяти всупереч положенням цього Кодексу та інших актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст.ст.203,204 ЦК України, підстави і наслідки недійсності правочину можуть бути передбачені винятково законами. Виходячи із вимог ст. ст.4, 203 ЦК України, зміст правочину має відповідати:Цивільному кодексу України; іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та Цивільного кодексу України; актам Президента України у випадках, встановлених Конституцією; постановам Кабінету Міністрів України; актам органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим, що видаються у випадках і в межах, встановлених Конституцією та законом. Таким чином, враховуючи загальні принципи цивільного права, правочини не повинні суперечити положенням законів, прийнятих відповідно до Конституції.

Відповідно до ч 2ст. 627 ЦК України у договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

Згідно ч. 1ст. 15 Закону України "Про захист прав споживачів", споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги).

Відповідно до ст. 21 Закону України "Про захист прав споживачів", права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач.

Стаття 18 Закону України"Про захист прав споживачів"містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною. Так, за змістом частини 5 цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим, може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір.

Тільки у разі, коли зміна окремих положень договору або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому.

Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу.

Аналізуючи норму ст.18 Закону України "Про захист прав споживачів"можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст.3, ч. 3 ст.509 ЦК України); умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Несправедливі умови договору визначено у ч. 3ст.18 Закону України "Про захист прав споживачів". Перелік несправедливих умов у договорі зі споживачем не є вичерпним (ч. 4ст.18 цього Закону).

Так, у договорі (пункт 12.1) зазначено, що Лізингоодержувач, який не сплатив лізингові платежі, що передбачені в п.п.1.7 та 4.1, та не отримав транспортний засіб, має право розірвати даний Договір за власним бажанням, про що має повідомити Лізингодавця у письмовій формі з чітким волевиявленням щодо розірвання Договору, шляхом направлення відповідного листа рекомендованою кореспонденцією на адресу Лізингодавця та зазначення реквізитів особистого банківського рахунку для здійснення такого повернення. У строк, встановлений чинним законодавством, Лізингодавець розглядає заяву Лізингоодержувача та надає письмову відповідь, в якій повідомляє про розірвання договору та про наслідки його розірвання. В такому випадку поверненню підлягає 80% від сплаченого Авансового платежу та/або частини Авансових платежів, 20 % Лізингодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору. Комісія за організацію Договору в такому випадку поверненню не підлягає.

Вказана умова договору суперечить п. 4 ч. 3 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів", відповідно до якої надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору, є несправедливою умовою договору.

Таким чином, умовами договору фінансового лізингу виключені та обмежені права лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обов'язків, передбачених договором та законом, звужені обов'язки лізингодавця, повністю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обов'язків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі неналежної якості, одночасно значно розширені права лізингодавця, які суперечать вимогам чинного законодавства.

Частиною 2 ст. 16 Закону України "Про фінансовий лізинг" визначено, що лізингові платежі можуть включати: суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом; інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

Однак умовами договору зазначено несправедливою умовою сплати комісії за організацію договору, так як відповідно до визначення комісія за організацію договору становить собою першочерговий одноразовий платіж, який входить до складу обов'язкових платежів, що підлягає сплаті лізингоодержувачем на користь лізингодавця за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору, незалежно від назви призначення платежу у квитанції на сплату.

Враховуючи викладене, виходячи із засад справедливості, добросовісності та розумності, суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги позивача у повному обсязі та застосувати правові наслідки недійсності правочину відповідно до статті 216 ЦК України. Оскільки матеріали справи свідчать про сплату коштів позивачем на рахунок відповідача на виконання умов договору, недійсність якого встановлена вище, суд приходить до висновку про порушення майнових прав позивача відповідачем. При цьому, доводи позивача про порушення його прав підтверджуються належними та допустимими доказами, долученими до матеріалів справи, а позиція щодо наявності підстав для задоволення позову є обґрунтованою. Таким чином суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення вимоги про визнання недійсним договору фінансового лізингу № 02224 від 29.12.2017 року та стягнення сплачених позивачем коштів.

З урахуванням того, що позивач звільнений від сплати судового збору відповідно до ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів», суд вважає за необхідне у відповідності до положень ст. 141 ЦПК України, стягнути з відповідача на користь держави суму судового збору, у розмірі 1409 грн. 60коп.

Керуючись ст.ст.4,12,81,263-265,268, 280-282 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Сігма Автолізинг» про визнання договору фінансового лізингу недійсним, та стягнення коштів - задовольнити.

Визнати договір Фінансового лізингу № 02224 від 29.12.2017 року, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Сігма Автолізинг» та ОСОБА_2 - недійсним.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Сігма Автолізинг»(місцезнаходження: 02121, м.Київ, Харківське шосе,182, ) на користь ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, який проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, площа Кірова(Покровська),9, кв.12) сплачені кошти, в розмірі 40000 (сорок тисяч) грн.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Сігма Автолізинг»(місцезнаходження: 02121, м.Київ, Харківське шосе,182, ) на користь держави судовий збір, в сумі 1762 грн. 00 коп.

Рішення суду може бути оскаржено шляхом подачі апеляційної скарги до Кропивницького апеляційного суду через Олександрійський міськрайонний суд Кіровоградської області протягом тридцяти днів.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя