КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 грудня 2019 року місто Київ.

Справа 761/13845/15-ц

Апеляційне провадження № 22-ц/824/16553/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Желепи О.В.

суддів Кулікової С.В., Олійника В.І.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 13 червня 2017 року (ухвалене в складі судді Піхур О.В., інформація щодо дати складання повного тексту відсутня )

в справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди,-

встановив:

В травні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, уточненим в ході розгляду справи, у якому просив стягнути з Міністерства юстиції України 45000 грн. у відшкодування моральної шкоди.

Вимоги обґрунтовує тим, що з січня 2002 року працював в системі органів державної виконавчої служби України; наказом Державної виконавчої служби України №675/к від 10 листопада 2014 року його звільнено з посади старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень ДВС України; постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 грудня 2014 року наказ про звільнення визнано протиправним , а його поновлено на роботі.

Посилаючись на обставини звільнення (незаконність попередження про звільнення та саме звільнення), що встановлені судовими рішеннями та які призвели до порушення нормальних життєвих зв`язків, погіршення стану здоров`я, емоційних переживань, прикладення додаткових зусиль для налагодження життя, вказує про спричинення моральної шкоди, яку оцінює у 45000 грн.

Моральну шкоду просить стягнути з Міністерства юстиції України як правонаступника Державної виконавчої служби України.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 13 червня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з ухваленим рішенням, ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу, у якій він просив рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позову. Апеляційну скаргу обґрунтовує доводами позовної заяви, вказуючи що Міністерство юстиції України є правонаступником Державної виконавчої служби України, відтак повинно нести цивільну відповідальність щодо відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 12 жовтня 2017 року рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 13 червня 2017 року скасовано ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Суд апеляційної інстанції виходив з того, що за вимогами про відшкодування моральної шкоди процесуальне правонаступництво не допускається.

У листопаді 2017 року ОСОБА_1 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржуване судове рішення та передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що Міністерство юстиції України

є правонаступником ДВС України, відтак повинно нести цивільну відповідальність щодо відшкодування моральної шкоди.

Постановою Верховного Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 листопада 2019 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, рішення Апеляційного суду м. Києва від 12 жовтня 2017 року скасовано. Справу № 761/13845/15-ц передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно із ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевказані норми, колегія суддів ухвалила розглядати справи в порядку письмового провадження.

При повторному розгляді справи в апеляційному суді додаткових пояснень від учасників справи не надходило, незважаючи на те, що копію ухвали суду про призначеня справи до повторного розгляду в апеляційному суді в письмовому провадженні на адресу відповідача МЮ України було надіслано 28.11.2019 року та отримано 02.12.2019 року.(зворотне повідомлення в справі)

Розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог судом було встановлено, що позивач з 11.01.2002 року безперервно працював в системі органів Державної виконавчої служби України на посадах головного державного виконавця, головного спеціаліста, начальника відділу примусового виконання рішень, заступника начальника відділу.

Наказом Державної виконавчої служби України від 07.06.2013 року № 415/к позивача призначено на посаду заступника начальника відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України.

Наказом Державної виконавчої служби України від 29.11.2013 року № 796/к позивача призначено на посаду старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України.

Наказом Міністерства юстиції України від 04.10.2012 № 961/7 позивача позивача нагороджено відзнакою «За сумлінну службу в органах Державної виконавчої служби» (а.с. 228).

Листом від 19.05.2014 року попереджено позивача про введення в дію нової структури та штатного розпису на 2014 рік Державної виконавчої служби України та про майбутнє звільнення із займаної посади за пунктом 1 статті 40 Кодексу законів про працю України 21.07.2014 року, запропоновано переведення на посаду заступника начальника відділу державної виконавчої служби Фастівського міськрайонного управління юстиції Київської області (а.с. 5).

22.05.2014 року позивач звернувся із заявою - проханням врахувати переважне його право на залишення на роботі при скороченні штату працівників, у зв`язку з великим стажем роботи, та просив переглянути рішення про його звільнення (а.с. 6-7).

Листом Державної виконавчої служби України від 23.06.2014 року № 14-0-507/7 позивачеві було відмовлено в задоволенні його заяви (а.с. 8-9).

Листом Національного агентства України з питань державної служби, на звернення позивача від 19.06.2014 року, повідомлено, що відділом кадрової роботи та державної служби Управління організаційного та кадрового забезпечення ДВС України попередження від 19.05.2014 року підготовлено з порушенням вимог статті 49-2 Кзпп України, в частині надання вищезазначеним громадянам пропозиції іншої роботи в інших юридичних службах та рекомендовано розглянути питання про притягнення до дисциплінарної відповідальності заступника начальника Управління організаційного та кадрового забезпечення - начальника відділу кадрової роботи та державної служби ДВС України ОСОБА_2 (а.с. 10).

Наказом Державної виконавчої служби України від 10.11.2014 року № 675/к позивача звільнено з посади старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України з 19.12.2014 року, у зв`язку зі скороченням штату працівників та відмовою від переведення на іншу роботу (а.с. 11).

До відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України позивачем подано заяву від 21.01.2015 року про відкриття виконавчого провадження з виконання виконавчого листа про поновлення ОСОБА_1 на посаді старшого державного виконавця та виконавчий лист Окружного адміністративного суду м. Києва від 13.01.2015 року № 826/17563/14 відносно боржника - Державної виконавчої служби України щодо поновлення позивача на посаді старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України.

Постановою старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України Бойка О.М. від 29.01.2015 року ВП № 46267003 відмовлено у відкритті виконавчого провадження на підставі пункту 8 частини першої статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» - наявність інших передбачених законом обставин, що виключають можливість здійснення виконавчого провадження (а.с. 38-39).

Постановою державного виконавця відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України від 12.02.2015 ВП № 46489503 повторно відмовлено у відкритті виконавчого провадження на підставі пункту 8 частини першої статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» - наявність інших передбачених законом обставин, що виключають можливість здійснення виконавчого провадження (а.с. 40-41).

Постановою головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України Артемчуком Т.В. від 02.03.2015 ВП № 46692717 відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа Окружного адміністративного суду м. Києва від 16.02.2015 № 826/9117/14 про зобов`язання Голови ДВС України ОСОБА_3 запропонувати ОСОБА_1 рівнозначну роботу за відповідною професією у відділі примусового виконання рішень ДВС України з урахуванням вакантних посад (а.с. 42-43).

Постановою головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України Артемчуком Т.В. від 06.08.2015 ВП № 48368518 відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа Окружного адміністративного суду м. Києва від 13.01.2015 № 826/17563/14 про поновлення ОСОБА_1 на посаді старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень ДВС України з 19.12.2014 року (а.с. 99-100).

Згідно заперечень Голови комісії з ліквідації Державної виконавчої служби України, постановою Кабінету міністрів України від 21.01.2015 року № 17 ліквідовано Державну виконавчу службу України, утворено комісію з ліквідації Державної виконавчої служби України, працівники відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України переведені до відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (а.с. 93-96).

Наказом Голови комісії з ліквідації Державної виконавчої служби України №6/2 від 02.02.2015 року затверджено план заходів, пов`язаних з ліквідацією Державної виконавчої служби України (а.с. 103)

Вищенаведені обставини судом встановлені вірно.

Разом з тим, на підставі вищенаведених обставин, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачем не надано доказів того, що йому завдана моральна шкода а також доказів того, що вона завдана саме у зв`язку зі звільненням з посади старшого державного виконавця ВПВР ДВС України відповідно до статті 237-1 КЗпП України, також беручи до уваги те, що Міністерство юстиції України не є правонаступником ДВС України у сфері трудових відносин, а Державна казначейська служба України жодних прав та інтересів позивача не порушувала, у трудових відносинах з ним не перебувала і жодної шкоди позивачеві не завдавала.

Суд апеляційної інстанції не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного:

Згідно із Положенням про ДВС України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 02 липня 2014 року № 229, ДВС України є центральним органом виконавчої влади, який реалізує державну політику у сфері організації примусового виконання рішень судів та інших органів відповідно до закону.

З 07 квітня 2015 року вказане Положення втратило чинність у зв`язку

з прийняттям постанови Кабінету Міністрів України від 31 березня 2015 року

№ 150, якою погоджено пропозицію Міністерства юстиції України щодо можливості забезпечення здійснення покладених на Міністерство постановою Кабінету Міністрів України від 21 січня 2015 року № 17 «Питання оптимізації діяльності центральних органів виконавчої влади системи юстиції» функцій і повноважень Державної реєстраційної служби та Державної виконавчої служби, які припинені.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 21 січня 2015 року № 17 ліквідовано Державну реєстраційну службу та Державну виконавчу службу, поклавши на Міністерство юстиції України завдання і функції з реалізації державної політики у сфері організації примусового виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб). Пунктом 2 зазначеної постанови встановлено, що Міністерство юстиції України є правонаступником Державної реєстраційної служби та Державної виконавчої служби, що ліквідуються, в частині реалізації державної політики у сферах, зазначених у пункті 1 цієї постанови.

Верховний Суд України в постановах від 04 березня 2014 року (справа

№ 21-8а14), від 28 жовтня 2014 року (справа № 21-484а14) сформулював правову позицію, згідно з якою ліквідація юридичної особи публічного права здійснюється розпорядчим актом органу державної влади, органу місцевого самоврядування або уповноваженою на це особою. У цьому акті має бути наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такої особи або їх передачі іншим органам виконавчої влади. Якщо таке обґрунтування наведене, то у такому випадку має місце ліквідація юридичної особи публічного права, а якщо ні, то саме посилання на те, що особа ліквідується, є недостатнім.

Тлумачення статті 237-1 КЗпП дозволяє зробити висновок, що підставою для відшкодування моральної шкоди є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв?язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Статтею 23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Положеннями п. 9 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31 березня 1995 року роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань з урахуванням у кожному конкретному випадку вини відповідача та інших обставин. Зокрема, ураховується характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотних вимушених змін у його життєвих та виробничих стосунках.

Згідно з абз.у 2 п. 5 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31 березня 1995 року, обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (справа «Станков проти Болгарії», № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, від 12 липня 2007 року).

Європейський суд з прав людини у справі «Тома проти Люксембурга» (2001 рік), використав принцип по якому сам факт визнання порушеного права є достатнім для справедливої сатисфакції.

При визначенні розміру моральної шкоди суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Зміст понять «розумність» та «справедливість» при визначенні розміру моральної шкоди розкривається і в рішеннях Європейського Суду, який при цьому виходить з принципу справедливої сатисфакції, передбаченої статтею 41 Конвенції.

Районний суд вищенаведених обставин та вимог закону не врахував та дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позову з тих підстав, що за вимогами, які є предметом спору у цій справі процесуальне правонаступництво не допускається. Такий висновок належним чином не обгрунтований, а спір по суті фактично не вирішений.

З матеріалів справи вбачається, що Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва у справі №826/17563/14 визнано протиправним та скасовано наказ ДВС України від 10 листопада 2014 року №675/к; поновлено ОСОБА_1 на посаді старшого державного виконавця ВПВР ДВС України. Протиправними рішеннями щодо звільнення, позивачу заподіяну моральну шкоду, оскільки останній протягом тривалого часу змушений був витрачати додаткові зусилля для відновлення порушеного права.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Ки єва від 09 лютого 2016 року замінено сторону виконавчого провадження, відкритого за виконавчим листом Окружного адміністративного суду м. києва від 13 січня 2015 року про поновлення позивача на посаді на правонаступника Міністерство юстиції України. Ухвала суду набрала законної сили 02 березня 2016 року.

Таким чином, апеляційним судом встанволено, що порушення прав позивача тривало з кінця 2014 року.

За цих обставин, враховуючи проміжок часу на протязі якого тривало порушення прав позивача, колегія суддів дійшла висновку про те, що через душевні страждання, які позивач зазнав, розмір відшкодування моральної шкоди, з урахуванням обставин даної справи та наданих позивачем доказів необхідно визначити у розмірі 10 000 грн., які необхідно стягнути з Міністерства Юстиції України.

При цьому, з огляду на те, що позивач недовів прямого причинного зв`язку між ушкодженням його здоров`я та протиправною поведінкою відповідача, в задоволенні решти позовних вимог слід відмовити.

Згідно пункту 2 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

За правилами ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що районний суд не повно встановив обставини справи, які мали значення для її вирішення , висновки суду щодо недоведеності позивачем своїх позовних вимог спростовуються нявними в справі доказами, суд допустив порушення норм матеріального та процесуального права, а тому воно підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

В зв`язку з тим, що ціна позову в даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа згідно п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України є малозначною і в силу вимог п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України ухвалене по ній апеляційним судом судове рішення не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п.п. а) г) п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Керуючись статтями 367 - 369, 374, 376, 381 - 384, 389 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 13 червня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з Міністерства юстиції України (код юридичної особи: 00015622) на користь ОСОБА_1 (проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 . ід.код. НОМЕР_1 ) моральну шкоду в розмірі 10 000 (десять тисяч ) грн. 00 к.

В решті позовних вимог відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Постанова складена 24 грудня 2019 року.

Головуючий

Судді