Постанова

Іменем України

30 січня 2019 року

м. Київ

справа № 756/4700/15-ц

провадження № 61-11035св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1,

відповідачі: ОСОБА_2, ОСОБА_3, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, Оболонська районна у м. Києві державна адміністрація, Оболонський районний відділ державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей Оболонської районної у м. Києві державної адміністрації, Приватне підприємство «Нива-В.Ш.»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 11 серпня 2016 року у складі судді Кричиної А. В. та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 02 листопада 2016 року у складі колегії суддів: Шебуєвої В. А., Оніщука М. І., Українець Л. Д.,

ВСТАНОВИВ

Короткий зміст позовних вимог

1. У квітні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, яка діє у своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, Оболонської районної у м. Києві державної адміністрації, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Служба у справах дітей Оболонської районної у м. Києві державної адміністрації, про усунення перешкод у користуванні жилим приміщенням шляхом зняття з реєстраційного обліку, виселення та позбавлення права користування квартирою.

2. Позовна заява мотивована тим, що 23 березня 2012 року на прилюдних торгах, проведених Приватним підприємством «Нива-В. Ш.» (далі - ПП «Нива-В. Ш.»), ОСОБА_1 набула право власності на квартиру АДРЕСА_1. 18 травня 2012 року вона отримала свідоцтво про право власності на зазначену квартиру та 20 грудня 2012 року зареєструвала право власності у встановленому законом порядку.

3. На час звернення до суду з позовом у квартирі зареєстровані: ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3.

4. Відповідачі добровільно не звільняють належну ОСОБА_1 на праві власності квартиру, у зв'язку із чим вона відповідно до статтей 317, 319, 321 ЦК України просила:

5.1. усунути їй перешкоди в користуванні приватною власністю шляхом виселення ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_1;

5.2. позбавити їх права користування квартирою АДРЕСА_1;

5.3. зобов'язати Оболонський районний відділ Головного управління Державної міграційної служби у м. Києві зняти їх з реєстраційного обліку у вказаній квартирі.

5. У вересні 2015 року ОСОБА_2 подав до суду зустрічний позов до ОСОБА_1, Оболонського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_3, яка діє у своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, Служба у справах дітей Оболонської районної у м. Києві державної адміністрації, ПП «Нива-В.Ш.», про визнання недійсним договору, укладеного у результаті проведення прилюдних торгів.

6. Зустрічна позовна заява мотивована тим, що 27 квітня 2007 року між ним та Акціонерно-комерційним банком «Укрсоцбанк» (далі - АКБ «Укрсоцбанк») укладений кредитний договір № 546/79122, за умовами якого ОСОБА_2 отримав у борг 112 500,00 доларів США, зі сплатою 11,75 % річних до 26 квітня 2022 року, на придбання квартири АДРЕСА_1.

7. 05 березня 2008 року між АКБ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 укладена додаткова угода про внесення змін до кредитного договору, якою сторони збільшили процентну ставку за користування кредитом до 14,00 % річних.

8. З метою забезпечення виконання умов кредитного договору, 27 квітня 2007 року між АКБ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 укладений іпотечний договір, згідно з яким в іпотеку передано квартиру АДРЕСА_1.

9. Про реалізацію належного ОСОБА_2 на праві власності нерухомого майна з прилюдних торгів, що відбулися 23 березня 2012 року, йому стало відомо після звернення ОСОБА_1 з цим позовом до суду.

10. Вважає, що вказаний правочин відповідно до частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України є недійсним.

11. На підставі викладеного ОСОБА_2 просив:

11.1. поновити строк звернення до суду з позовом;

11.2. визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений 23 березня 2012 року між Відділом державної виконавчої служби Оболонського районного управління юстиції у м. Києві та ОСОБА_1;

11.3. застосувати реституцію.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

12. Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 11 серпня 2016 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

12.1. Усунуто ОСОБА_1 перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_2 із зазначеної квартири та позбавлено їх права користування нею. В іншій частині заявлених ОСОБА_1 позовних вимог відмовлено. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 також відмовлено.

13. Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що порушене право ОСОБА_1, як нового власника спірної квартири, підлягає захисту на підставі статей 317, 319 ЦК України. ОСОБА_2 не надано доказів проведення прилюдних торгів з порушенням норм чинного законодавства України. Неповнолітні діти не є співвласниками реалізованої на прилюдних торгах квартири, а тому згода органу опіки та піклування на виселення не є обов'язковою.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

14. Ухвалою Апеляційного суду м. Києва 02 листопада 2016 року апеляційну ОСОБА_2 залишено без задоволення, рішення Оболонського районного суду м. Києва від 11 серпня 2016 року залишено без змін.

15. Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що підстави для визнання прилюдних торгів недійсними відсутні, так як вони відбулися з дотриманням встановленого законом порядку. Право власності на спірну квартиру від ОСОБА_2 перейшло до ОСОБА_1, тому ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 є такими, що втратили право користування спірною квартирою, та підлягають виселенню.

Короткий зміст касаційної скарги

16. У грудні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення і справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

17. Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не з'ясували всі фактичні обставини справи справи, не дали належної правової оцінки всім наявним в матеріалах справи доказам. Суди не врахували те, що Служба у справах дітей Оболонської у м. Києві районної державної адміністрації свого рішення з приводу відчуження нерухомого майна, у якому проживають діти, не приймала. Крім того, виселення зі спірної квартири неповнолітніх дітей порушує вимоги статті 18 Закону України «Про охорону дитинства». Суди попередніх інстанцій також не застосували норми статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», незважаючи на те, що у випадку виселення зі спірної квартири неповнолітніх дітей, вони будуть позбавлені житла.

Короткий зміст позиції інших учасників справи

18. У січні 2017 року ОСОБА_1 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відзив на касаційну скаргу, у якому просила залишити оскаржувані судові рішення без змін, оскільки вони є обґрунтованими та ухваленими з дотриманням норм матеріального і процесуального права. Зазначала, що ОСОБА_2 є власником п'ятикімнатної квартири АДРЕСА_2, а також власником 1/4 частини квартири АДРЕСА_3, що вказує на те, що діти, у випадку виселення із спірного жилого приміщення, не будуть позбавлені житла.

Надходження касаційної скарги до Верховного Суду

19. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 грудня 2016 року відкрито касаційне провадження, витребувано її матеріали з Оболонського районного суду м. Києва й зупинено виконання рішень судів першої та апеляційної інстанцій.

20. Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

21. Згідно із статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

22. 28 лютого 2018 року справу передано до Верховного Суду.

23. Ухвалою Верховного Суду від 14 травня 2018 року справу призначено до судового розгляду.

Позиція Верховного Суду

24. Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України, провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час виникнення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

25. Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Оцінка аргументів учасників справи та висновків судів першої й апеляційної інстанції

26. Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

27. Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

28. Судами попередніх інстанцій установлено, що 27 квітня 2007 року між АКБ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 укладений кредитний договір № 546/79122, за умовами якого ОСОБА_2 отримав у борг для придбання квартири АДРЕСА_1 кошти у розмірі 112 500,00 доларів США, зі сплатою 11,75 % річних, на строк до 26 квітня 2022 року.

29. 05 березня 2008 року між АКБ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 укладена додаткова угода про внесення змін до кредитного договору, якою сторони збільшили процентну ставку за користування кредитними коштами до 14,00 % річних.

30. 27 квітня 2007 року між АКБ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 укладений іпотечний договір, згідно з яким в іпотеку передано квартиру АДРЕСА_1.

31. Під час посвідчення договору іпотеки ОСОБА_2 надав приватному нотаріусу Київського міського нотаріального округу Івановій С. М. довідку форми № 3 про склад сім'ї, згідно з якою малолітні та неповнолітні діти у квартирі АДРЕСА_1 не зареєстровані (а. с. 26 - 28, том 2).

32. На підставі виконавчого напису № 1879, вчиненого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1.

33. У межах виконавчого провадження 23 березня 2012 року ПП «Нива-В.Ш.» були проведені прилюдні торги з реалізації предмета іпотеки (а. с. 11, том 1).

34. Відповідно до протоколу проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна від 23 березня 2012 року № 1011441/2 переможцем торгів оголошено ОСОБА_1, яка сплатила вартість майна, придбаного на аукціоні, у розмірі 350 000 грн 00 коп. (а. с. 11, 12, том 1).

35. 06 квітня 2012 року головним державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Оболонського районного управління юстиції у м. Києві Диких О. О. складено акт про реалізацію предмета іпотеки (а. с. 14, том 1).

36. 18 травня 2012 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чучукало В. Л. видано свідоцтво про придбання ОСОБА_1 квартири АДРЕСА_1 (а. с. 18, том 1).

37. Судами попередніх інстанцій встановлено, що квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_2 придбав за рахунок кредитних коштів, повернення яких забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

38. Судами також встановлено, що ОСОБА_2 є власником п'ятикімнатної квартири АДРЕСА_2 (а. с. 21-30, том 1).

39. Згідно із довідками адресно-довідкового відділу Головного управління Державної міграційної служби України у м. Києві від 29 квітня 2015 року ОСОБА_2 зареєстрований у квартирі АДРЕСА_3, ОСОБА_3 зареєстрована у квартирі АДРЕСА_1, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 у м. Києві зареєстрованими не значаться (а. с. 45 - 49, том 1).

40. 30 січня 2015 року ОСОБА_2 отримав вимогу ОСОБА_1 про звільнення квартири АДРЕСА_1 (а. с. 20, том 1).

41. Судами встановлено, що ОСОБА_2 знав про призначення та проведення прилюдних торгів, про що свідчить його заява про зупинення виконавчого провадження, в якій він зазначав, що йому відомо про виставлення спірної квартири на прилюдні торги, які відбудуться 23 березня 2012 року (а. с. 21, том 2).

42. У провадженні Оболонського районного суду м. Києва перебувала справа за позовом ОСОБА_2 до ПАТ «Укрсоцбанк», третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Іванова С. М., про визнання недійсними кредитного договору від 27 квітня 2007 року № 574/79122 та договору іпотеки від 27 квітня 2007 року № 35.02-09/162, яка ухвалою цього ж суду від 17 квітня 2012 року, на підставі заяви ОСОБА_2 була залишена без розгляду.

43. Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

44. Згідно із положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

45. Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» (Case of Sporrong and Lonnroth v. Sweden) будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинно здійснюватися «згідно із законом», воно повинно мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу, мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

46. У своїй діяльності Європейський суд з прав людини керується принципом пропорційності як дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб'єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

47. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

48. Поняття «майно» в першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

49. У рішенні від 07 липня 2011 року у справі «Сєрков проти України» (Serkov v. Ukraine), яке набуло статусу остаточного 07 жовтня 2011 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 2 статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом уведення в дію «законів».

50. Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

51. Таким чином, частина друга статті 109 ЖК УРСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

52. Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і норма статті 109 ЖК УРСР.

53. У статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод проголошено принцип справедливого розгляду справи, за яким кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

54. Аналогічний принцип закріплено й у національному законодавстві, а саме у частині другій статті 2 ЦПК України, згідно з якою суд та учасники судового процесу зобов'язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

55. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (стаття 5 ЦПК України).

56. Як закріплено у статті 3 Конституції України, людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави.

57. Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Аналогічний припис закріплений у частині першій статті 10 ЦПК України.

58. Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоб виключити ризик свавілля.

59. На думку Європейського суду з прав людини, поняття «якість закону» означає, що національне законодавство повинно бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають право вживати заходів, що вплинуть на конвенційні права цих людей (рішення у справі «C.G. та інші проти Болгарії» («C. G. and Others v. Bulgaria») § 39; рішення у справі «Олександр Волков проти України» (Oleksandr Volkov v. Ukraine) § 170).

60. Законом України від 22 вересня 2011 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг» внесено зміни до статті 109 ЖК УРСР, згідно з якими виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

61. Громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути вказане в рішенні суду.

62. Зазначена правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц (провадження № 14-317цс18).

63. Вирішуючи справу в частині первісного позову ОСОБА_1, суди попередніх інстанцій обґрунтовано виходили із того, що неповнолітні діти у спірній квартирі були зареєстровані та проживали вже після укладення кредитного та іпотечного договорів; вони не мали права власності на це майно; квартира придбана ОСОБА_2 за рахунок кредитних коштів і саме йому на праві власності належало це нерухоме майно (п'ятикімнатна квартира), у зв'язку із чим наявні підстави для виселення ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_2 зі спірного нерухомого майна.

64. Згідно із частиною другою статті 16, частиною першою статті 215 ЦК України одним зі способів захисту порушеного права є визнання недійсним правочину, укладеного з недодержанням стороною (сторонами) вимог, установлених частинами першою-третьою, п'ятою, шостою статті 203 цього Кодексу, зокрема у зв'язку з невідповідністю змісту правочину цьому Кодексу та іншим актам цивільного законодавства.

65. Враховуючи правову природу продажу майна з публічних торгів, останні можуть бути визнані недійсними за правилами визнання недійсними правочинів, зокрема, на підставі норм цивільного законодавства України про недійсність правочину (статей 203, 215 ЦК України), у разі невиконання вимог щодо процедури проведення торгів, передбаченої Тимчасовим положенням про порядок проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна, яке діяло на час їх проведення.

66. Норми Закону України від 21 квітня 1999 року «Про виконавче провадження» дозволяють державному виконавцю передавати на реалізацію предмет іпотеки під час примусового виконання рішень судів про стягнення на користь іпотекодержателя заборгованості, яка випливає із забезпечених іпотекою зобов'язань.

67. Відповідно до частини восьмої статті 54 Закону України «Про виконавче провадження» примусове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється державним виконавцем з урахуванням положень Закону України «Про іпотеку».

68. Суди попередніх інстанцій, вирішуючи спір у частині зустрічних позовних вимог, виходили із того, що головною умовою визнання прилюдних торгів недійсними, є наявність порушень, що могли б вплинути на їх результат та порушень прав і законних інтересів особи, яка їх оспорює. ОСОБА_2 знав про існування виконавчого провадження щодо примусового виконання виконавчого листа про стягнення з нього кредитної заборгованості, у межах якого проводились прилюдні торги з реалізації належної йому на праві власності квартири. З урахуванням того, що судом не встановлено наявність порушень порядку проведення прилюдних торгів, які б могли вплинути на результат їх проведення та недоведеність позивачем за зустрічним позовом порушень його прав і законних інтересів, суди правомірно відмовили ОСОБА_2 у задоволенні його зустрічних позовних вимог про визнання прилюдних торгів недійсними.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

69. Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

70. Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

71. Доводи касаційної скарги про порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права зводяться до переоцінки досліджених судами доказів, висновків судів не спростовують та не дають підстав для скасування оскаржуваних судових рішень.

72. Відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, частиною третьою статті 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

2. Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 11 серпня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 02 листопада 2016 року залишити без змін.

3. Поновити виконання рішення Оболонського районного суду м. Києва від 11 серпня 2016 року та ухвали Апеляційного суду м. Києва від 02 листопада 2016 року.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б. І. Гулько

Є. В. Синельников

Ю. В. Черняк