КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний номер справи № 753/3600/18
Головуючий у першій інстанції - Коренюк А.М.
Апеляційне провадження № 22-ц/824/2878/2019
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Яворського М.А.,

суддів: Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

за участю секретаря Удовиченко В.В.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Перший український міжнародний банк» на ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 22 жовтня 2018 року за заявою ОСОБА_2 про забезпечення позову у справі за її позовом до державного реєстратора Державного підприємства «Український науково-дослідний і проектно-конструкторський інститут будівельних матеріалів та виробів «НДІБМВ» Хохича Руслана Вікторовича, Публічного акціонерного товариства «Перший український міжнародний банк» про визнання протиправним та скасування рішення реєстратора, зобов'язання не чинити перешкод у користуванні майном,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2018 року представник ОСОБА_2 - ОСОБА_4 звернувся до суду першої інстанції із вказаною позовною заявою, яку мотивовано тим, що 10 вересня 2007 року між ОСОБА_5 та ЗАТ «Перший український міжнародний банк», правонаступником якого є ПАТ «Перший український міжнародний банк», було укладено кредитний договір №5676207, відповідно до умов якого банк надав ОСОБА_5 грошові кошти у розмірі 88 000 доларів США для його особистих потреб. Для забезпечення виконання зобов'язань за вказаним договором між ОСОБА_2 та банком було укладено договір іпотеки №5676234 від 10 вересня 2007 року, відповідно до якого ОСОБА_2 передала в іпотеку належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_1

В подальшому 24 лютого 2010 року між ОСОБА_2 та банком було укладено додаткову угоду №5676234/20100224 до вказаного договору іпотеки від 10 вересня 2007 року, із одночасним укладенням додаткової угоди №8746752 до кредитного договору між банком та ОСОБА_5

Позивачем зазначається, що до грудня 2013 року нею та ОСОБА_5 належним чином виконувались умови кредитного договору, проте через погіршення фінансового становища позичальника та позивача вони не мали змоги і надалі виконувати взяті на себе зобов'язання.

В позовній заяві вказано, що банком вживались заходи щодо стягнення заборгованості за договором кредиту, зокрема 16 грудня 2014 року Солом'янським районним суду міста Києва ухвалено заочне рішення у справі №760/19852/14 про стягнення з позичальника заборгованості у розмірі 73 118, 23 доларів США та 40 000 грн., а заочним рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 06 липня 2016 року у справі №753/13087/15 задоволено позовні вимоги банку і звернено стягнення на предмет іпотеки, а саме на спірну квартиру АДРЕСА_1. Вказаним рішенням було встановлено чіткий порядок реалізації квартири на прилюдних торгах, проте банк, всупереч рішенню суду, самовільно виселив ОСОБА_2 із належної їй квартири та здійснив реєстрацію права власності за собою.

Позивач вважає, що державним реєстратором Хохичем Р.В. було порушено порядок вчинення реєстраційних дій й здійснено державну реєстрацію права власності на спірну квартиру за банком за відсутності необхідних правових підстав визначених Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Враховуючи вищевикладене позивачка просила визнати протиправним та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 13 липня 2017 року, індексний номер - 36121223 про реєстрацію права власності на квартиру, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 за ПАТ «Перший український міжнародний банк» та зобов'язати ПАТ «Перший український міжнародний банк» не чинити перешкод ОСОБА_2 у самостійному користуванні належної їй квартирою.

При подачі позовної заяви позивачем також подано заяву про забезпечення позову, якою просила накласти арешт на квартиру АДРЕСА_1 та заборонити ПАТ «Перший Український Міжнародний Банк» та будь-яким іншим особам вчиняти дії, пов'язані із володінням, користуванням та розпорядженням вказаної квартирою, а також вжиттям заходів щодо виселення ОСОБА_2 з цієї квартири до вирішення справи по суті.

Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 22 жовтня 2018 року заяву ОСОБА_2 про накладення арешту на спірну квартиру було задоволено. Накладено арешт на квартиру АДРЕСА_2, а також заборонено ПАТ «Перший український міжнародний банк» та іншим особам вчиняти дії, пов'язані із набуттям у володіння, користування та розпорядженням вказаною квартирою, а також заборонено вживати заходи для виселення ОСОБА_2 із вказаної квартири.

Не погоджуючись із вказаним ухвалою суду першої інстанції, ПАТ «Перший український міжнародний банк» в особі представника ОСОБА_7 подало апеляційну скаргу, яку обґрунтовано тим, що 11 липня 2017 року апелянтом було зареєстровано право власності на спірну квартиру, а 07 травня 2018 року ним було відчужено зазначену квартиру на користь громадянки ОСОБА_8 Тобто, починаючи з 07 травня 2018 року та на момент подання апеляційної скарги власником спірної квартири, на яку накладено арешт, є ОСОБА_8 а не банк, тому заборона вчиняти Банком будь які дії із вказаною нерухомістю є безпідставною.

Також вказано, що судом першої інстанції не було надано правової оцінки письмовим доказам, які свідчать про перехід права власності на спірну квартиру від ПАТ «Перший український міжнародний банк» до ОСОБА_8 та не було вирішено питання про залучення нового власника квартири до участі у розгляді справи як третьої особи.

Враховуючи вищевикладене, ПАТ «Перший український міжнародний банк» просив скасувати ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 22 жовтня 2018 року про накладення арешту на спірну квартиру та ухвалити у справі нове судове рішення, яким відмовити у забезпеченні позову.

При апеляційному розгляді справи представник апелянта ОСОБА_7 підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити.

Представник позивача, адвокат ОСОБА_9 заперечив щодо доводів апеляційної скарги та просив її залишити без задоволення при цьому посилався на те, що на момент подачі позовної заяви та заяви про забезпечення позову, спірна квартира була зареєстрована саме з відповідачем у справі ПАТ «Перший Український міжнародний банк» і була відчужена після того як суд першої інстанції 28 лютого 2018 року постановив ухвалу про відмову у задоволенні позову, що є свідчення обґрунтованості поданої заяви про забезпечення позову та постановленої у вказані справі ухвали від 22 жовтня 2018 року про задоволення заяви про забезпечення позову.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Суд першої інстанції при вирішенні вказаного клопотання зазначив, що у провадженні суду перебуває зазначена цивільна справа за позовом ОСОБА_2 до державного реєстратора Державного підприємства «Український науково-дослідний і проектно-конструкторський інститут будівельних матеріалів та виробів «НДІБМВ» Хохича Руслана Вікторовича, Публічного акціонерного товариства «Перший український міжнародний банк» про визнання протиправним та скасування рішення реєстратора, зобов'язання не чинити перешкод у користуванні майном.

З врахуванням положень ст. 149, 153 ЦПК України суд першої інстанції прийшов до висновку про обґрунтованість поданої ОСОБА_2 заяви про забезпечення позову.

Колегія суддів, перевіряючи доводи апеляційної скарги та мотиви і підстави при яких суд першої інстанції прийшов до висновку про задоволення заяви про забезпечення позовних вимог вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, а судове рішення зміні з наступних підстав.

Так, відповідно до частин першої та другої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред'явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно з пунктами 1 та 2 частини першої статті 150 ЦПК України позов забезпечується накладенням арешту на майно та забороною вчиняти певні дії.

Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (частина третя статті 150 ЦПК України).

Забезпечення позову спрямоване насамперед проти несумлінних дій відповідача, який за час розгляду справи може приховати майно, продати, знищити чи знецінити його.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд першої інстанції, дійшов правильного висновку про те, що між сторонами існує спір, предметом якого є квартира АДРЕСА_2, правомірність реєстрації прав власності на яку за відповідачем оспорюється позивачкою як первісним власником її, а тому невжиття заходів забезпечення позову може ускладнити або зробити неможливим виконання рішення суду.

Указане відповідає роз'ясненням, наданим судам у пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 "Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову", відповідно до якого, розглядаючи заяву прозабезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. При встановленні зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв'язку із застосуванням відповідних заходів.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, вірно виходив із того, що підставою для забезпечення позову відповідно до частини другої статті 149 ЦПК України єнаявність обставин, що можуть істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

Так, з матеріалів справи вбачається, що відповідач у справі ПАТ «Перший Український міжнародний банк» скориставшись тим, що суд першої інстанції ухвалою від 28 лютого 2018 року відмовив у задоволенні заяви позивачки про забезпечення позову, 07 травня 2018 року відчужив її громадянці ОСОБА_8, що підтверджується відповідним витягом з Державного реєстру речових прав ( а.с. 181), таким чином, фактично підтвердивши застереження позивачки при подачі позову та заяви про забезпечення позову про можливе відчуження вказаної квартири відповідачем.

Заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті, та враховуючи можливий негативний вплив і наслідки на відновлення порушеного права позивача за позовом в разі встановлення неправомірних дій відповідача, суд першої інстанції, дійшов до правильного висновку про забезпечення позову шляхом накладення арешту на вказану квартиру та заборони іншим особам вчиняти дії, пов'язані із набуттям у володіння, користування та розпорядженням вказаною квартирою.

Разом з тим колегія суддів вважає, що оскільки з матеріалів справи та наданих апелянтом документів вбачається, що відповідач у справі на час ухвалення оспорюваної судом ухвали уже не був власником спірної квартири, тому покладення судом в оскаржуваній ухвалі заборони Публічному акціонерному товариству «Перший Український міжнародний банк» вчиняти дії, пов'язані із набуттям у володіння, користування та розпорядження квартирою АДРЕСА_1 та іншим особам вживати заходів до виселення ОСОБА_2 з вказаної квартири є не обґрунтованими, а тому цій частині ухвала суду підлягає скасуванню з відмовою у задоволенні заяви в цій частині.

В іншій частині ухвала суду є законною та мотивованою оскільки невжиття зазначених судом заходів може призвести та подальшого відчуження вказаної квартири та призведе до неможливості виконання рішення суду.

На підставі викладеного та керуючись ст. 149, 150, 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Перший український міжнародний банк» задовольнити частково.

Ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 22 жовтня 2018 року в частині заборони Публічному акціонерному товариству «Перший Український міжнародний банк» вчиняти дії, пов'язані із набуттям у володіння, користування та розпорядження квартирою АДРЕСА_1 та в частині заборони Публічному акціонерному товариству «Перший Український міжнародний банк» та іншим особам вжиття заходів до виселення ОСОБА_2 з вказаної квартири скасувати, та ухвалити в цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні заяви.

Ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 22 жовтня 2018 року в частині накладення арешту на квартиру АДРЕСА_3 та заборони іншим особам вчиняти дії, пов'язані із набуттям у володіння, користування та розпорядженням вказаною квартирою залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного суду протягом тридцяти днів.

Мотивований текст постанови складено 14 лютого 2019 року.

Головуючий суддя: М.А.Яворський

Судді: Т.Ц.Кашперська

В.О.Фінагеєв