ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 січня 2019 року м. Київ

справа № 759/14199/18

провадження № 22-ц/824/45/19

Київський Апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого - Іванової І.В.

суддів - Матвієнко Ю.О., Мельника Я.С.

при секретарі - Аверковій А.І.

сторони :

позивач -ОСОБА_1

відповідачі - Святошинський районний відділ державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві, Шевченківський районний відділ державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 30 жовтня 2018 року у складі судді Петренко Н.О., повний текст складений 06.11.2018 року,

встановив:

У вересні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідачів Святошинського РВ ДВС міста Києва ГТУЮ у місті Києві та Шевченківського РВ ДВС міста Києва ГТУЮ у місті Києві та просив скасувати арешт, який був накладений 26 січня 2011 року Святошинським РВ ДВС.

Позов мотивований тим, що постановою державного виконавця ВДВС Святошинського РУЮ від 21.02.2011 р. було накладено арешт на все належне позивачу майно, що перешкоджає реалізації його права власності.

Проте зняти арешт з майна не виявляється можливим, оскільки виконавче провадження було закінчено у зв'язку з виконанням рішення суду, при цьому виконавче провадження у відповідачів відсутнє, термін зберігання якого відповідно до інструкції з діловодства складає 3 роки.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 30 жовтня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з зазначеним рішення суду, позивач, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначає, що суд першої інстанції фактично самоусунувся від вирішення спору по суті, вказавши на наявність суперечностей, проте не надавши перевагу тим чи іншим доказам.

В судовому засіданні апеляційної інстанції представник позивача підтримав апеляційну скаргу з підстав та доводів, викладених в ній.

Відповідачі в судове засідання своїх представників не направили, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, тому колегія суддів у відповідності з вимогами ч.2 ст.372 ЦПК України вважає можливим розглянути справу у їх відсутність на підставі наявних у справі доказів.

Колегія суддів, заслухавши суддю доповідача, пояснення представника апелянта, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає що скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з недоведеності позовних вимог.

Судова колегія погоджується з таким висновком суду з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Звертаючись до суду з даним позовом за правилами, установленими для розгляду позовів про звільнення майна з під арешту, ОСОБА_1 посилався, що його вимоги ґрунтуються на його праві власності на майно, яким він має намір розпорядитись.

З матеріалів справи вбачається, що за відомостями з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна на підставі постанови державного виконавця ВДВС Святошинського РУЮ від 26.01.2011р. накладено арешт на нерухоме майно ОСОБА_1 (а.с.6).

Листом Святошинського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві від 05.09.2018р. позивача повідомлено, що на виконанні у відділі перебував виконавчий лист № 2-5725 від 16.12.2010 року виданий Печерським райсудом м.Києва щодо стягнення боргу з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Дельта Банк» в сумі 11 130,74 грн. В порядку примусового виконання, постановою державного виконавця ВДВС Святошинського РУЮ від 26.01.2011 р. було відкрито виконавче провадження з накладенням арешту на майно боржника. 17.06.2014 року винесено постанову про закінчення виконавчого провадження та направлено до ВДВС Шевченківського РУЮ за місцем роботи боржника. Тому, зазначивши що на виконанні у відділі виконавче провадження відносно ОСОБА_1 не перебуває у зв'язку зі знищенням, відповідач відмовив у знятті арешту з майна позивача (а.с.12).

ЛистомШевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста КиївГоловного територіального управління юстиції у місті Києві від 12.06.2018р. позивача повідомлено, що 09.07.2014 року до відділу на виконання надійшов виконавчий лист № 2-5725 від 16.12.2010 року, було відкрито виконавче провадження та винесено постанову про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію та інші доходи боржника. В подальшому 09.09.2014 року державним виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження та зняття арешту, який був накладений постановою від 26.01.2011 року (а.с.9).

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Позивач, звертаючись до суду з вказаним позовом, посилався на те, що його майно незаконно утримується під арештом, оскільки у державній виконавчій службі відсутні виконавчі документи на виконанні.

Згідно із частиною другою статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, у разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника.

Статтею 48 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, а також частиною першою статті 49 цього Закону передбачені підстави повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав та підстави закінчення виконавчого провадження.

Отже, державний виконавець зобов'язаний зняти арешт з майна боржника в разі закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі).

В цьому конкретному випадку 09.09.2014 року державним виконавцем Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста КиївГоловного територіального управління юстиції у місті Києві винесено постанову про закінчення виконавчого провадження та зняття арешту, який був накладений постановою від 26.01.2011 року, про що зазначено у листі Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві від 12.06.2018р. (а.с.9).

Ураховуючи вказані вимоги закону, суд першої інстанції, дійшов правильного висновку про те, що відсутні підстави для задоволення позову та зняття арешту з майна боржника, оскільки виконавчою службою не заперечується що арешт знятий постановою виконавчої служби, відповідно вимог Закону.

Таким чином, відсутній сам предмет спору скасування арешту, а доводи позивача про те, що в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна арешт не знятий, не дає підстав для задоволення його позовних вимог, оскільки в даному випадку позивач не позбавлений можливості звернутись з відповідною скаргою на дії чи бездіяльність відповідних органів.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381 ЦПК України, Київський Апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах,

постановив :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 30 жовтня 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий:

Судді :