РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 лютого 2019 року м. Рівне

Справа № 564/575/18

Провадження № 22-ц/4815/229/19

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Бондаренко Н.В. (суддя-доповідач), Ковальчук Н.М., Хилевича С.В.,

секретар судового засідання: Ковальчук Л.В.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі - ОСОБА_5, ОСОБА_6,

за участю: позивача та його представника-адвоката Добродій О.М., відповідачки ОСОБА_6, представника відповідачів-адвоката Євгеюка О.Є,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Костопільського районного суду Рівненської області в складі судді Левчук В.В. від 9 листопада 2018 року, проголошене в 12 год. 57 хв. в м. Костопіль, дата складання повного судового рішення - 19 листопада 2018року,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання права власності на частку в спільному майні та усунення перешкод в користуванні житлом.

Позов мотивований тим, що на підставі договору купівлі-продажу від 1.11.1996 року йому та ОСОБА_5 на праві спільної сумісної власності належить житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2.

Вважає, що оскільки домовленість між ними щодо розміру часток у спільній сумісній власності відсутня, то їх части є рівними та становлять по Ѕ частині вказаного житлового будинку.

Однак, відповідачі створили для нього нестерпні умови проживання та чинять перешкоди у користуванні власністю, відібрали ключі від замків у господарських приміщеннях, викликають поліцію коли він намагається потрапити до свого володіння, мотивуючи це тим, що в господарських приміщеннях його майна немає, а також вчиняють сварки та застосовують фізичне насильство до нього та його родичів.

Незважаючи на те, що він є співвласником спірного житлового будинку та зареєстрований у ньому, на даний час він змушений проживати у свого сина в с. Лісопіль Костопільского району, де має незадовільні умови для проживання.

Просить суд визнати за ним право особистої приватної власності на 1/2 частину житлового будинку із господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2., усунути йому перешкоди в користуванні вказаним житловим будинком разом із господарськими будівлями і спорудами шляхом вселення, та зобов'язати відповідачів не чинити йому перешкод в користуванні житловим будинком разом із господарськими будівлями і спорудами.

Рішенням Костопільського районного суду Рівненської області від 9 листопада 2018 року позов ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання права власності на частку в спільному майні та усунення перешкод в користуванні житлом - задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_4 право особистої приватної власності на 1/4 частину житлового будинку разом із господарськими будівлями і спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_2, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 4. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення суду в частині визнання за ОСОБА_4 права особистої приватної власності на 1/4 частину спірного житлового будинку разом із господарськими будівлями і спорудами мотивовано тим, що для придбання вказаного будинку були використані особисті кошти ОСОБА_5 в сумі 8320 грн., а тому враховуючи часткове визнання представником відповідача позовних вимог, суд дійшов висновку про наявність обставин, які мають істотне значення, достатніх для того, щоб відступити від принципу рівності часток.

Рішення в частині відмови в задоволенні позовних вимог про усунення перешкод в користуванні житловим будинком разом із господарськими будівлями і спорудами мотивовано тим, що позивачем належними та допустимими доказами не доведено створення йому перешкод відповідачами у користуванні житловим будинком разом із господарськими будівлями і спорудами, який розташований за адресою АДРЕСА_2.

У поданій на вказане рішення суду апеляційній скарзі ОСОБА_4 покликається на його незаконність та необґрунтованість в зв'язку з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, визнанням судом встановленими обставин, що мають значення для справи, які не були доведені, невідповідністю висновків суду фактичним обставинам справи, порушенням норма процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вказує, що у порушення вимог ст. 91 ЦПК України суд безпідставно прийняв заяву представника відповідачів про допит свідка ОСОБА_9, подану з порушенням строків, визначених ст. 83 ЦПК України.

Допитаний судом ОСОБА_9 не був присутній ні при передачі грошових коштів при їх позиці, ні при поверненні боргу, та у своїх показах посилався на повідомлення іншої особи - ОСОБА_10, яка не була допитана судом.

Висновки суду про те, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 перебували у фактичних шлюбних відносинах з 1993 року суперечать закону, оскільки чинний до 31 грудня 2003 року Кодекс законів про шлюб і сім'ю України не містив аналогічної до ст. 74 СК України норми.

Судом не встановлено який дохід отримувала ОСОБА_5 у 1996-1997 роках, на момент придбання будинковолодіння в АДРЕСА_2 та на момент повернення, позичених у ОСОБА_10 грошових коштів, оскільки в матеріалах справи знаходяться письмові докази, які підтверджують розмір доходів ОСОБА_5 лише починаючи з 2009 року.

Зазначає, що суд безпідставно не прийняв до уваги його пояснення про те, що грошові кошти в сумі 1000 дол. США вони із ОСОБА_5 позичили не у сім'ї ОСОБА_10, а безпосередньо у ОСОБА_10 і щомісячно повертали їй по 100 дол. США спільних коштів.

Також, суд першої інстанції визнав встановленим факт витрачання коштів, отриманих ОСОБА_5 від продажу квартири у сумі 6500 грн. на придбання спірного будинку, що не доведено відповідачем жодним доказом, так як між продажем квартири в АДРЕСА_1 та придбанням будинковолодіння по пров. Рівненському в м. Костопіль пройшло два місяці і за цей час відповідач ОСОБА_5 могла витратити вказані кошти, в тому числі на утримання неповнолітніх дітей та винаймання житла.

Вважає, що суд помилково застосував до даних правовідносин ч.ч. 1, 3 ст. 113 ЦК УРСР, оскільки дана норма регулює відносини власників, які мають майно у спільній частковій, а не у спільній сумісній власності.

Висновок суду про не доведення ним створення йому перешкод відповідачами у користуванні житловим будинком разом із господарськими будівлями і спорудами суперечить фактичним обставинам справи, оскільки в судовому засіданні, на підставі показів свідків, фото та відеодоказів було встановлено, що між ним та відповідачами існував триваючий конфлікт щодо користування спільним майном, зокрема 20.06.2017 року він разом із своїми дітьми ОСОБА_11 та ОСОБА_12 не змогли потрапити до підсобних приміщень будинковолодіння по АДРЕСА_2 та взяти у користування причіп до транспортного засобу, який знаходився за вказаною адресою, та у двір вони потрапили лише після приїзду поліції.

Просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги.

Відзив на апеляційну скаргу відповідачами не подавався.

Згідно із ч. 1ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що згідно договору купівлі-продажу від 1.11.1996, укладеного між ОСОБА_13 з однієї сторони та ОСОБА_4 і ОСОБА_5 з іншої сторони, ОСОБА_13 продала, а ОСОБА_4 та ОСОБА_5 купили житловий будинок з надвірними будівлями, що розташований за адресою АДРЕСА_2.

Відповідно до п.2 договору продаж будинку вчинено за 10566 грн.

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №3269582 від 8.05.2013, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на праві приватної спільної сумісної власності належить житловий будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_2.

Судом встановлено, що з 17.08.2006 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5, перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Костопільського районного суду від 22.01.2018 року.

Рішенням виконавчого комітету Костопільської міської ради Рівненської області №427а від 5.05.2011 "Про дозвіл ОСОБА_5, ОСОБА_4 користуватися раніше переобладнаною жилою кімнатою та побудованим гаражем по АДРЕСА_2" надано дозвіл ОСОБА_5 та ОСОБА_4 користуватися раніше переобладнаною жилою кімнатою з частини коридору та побудованим гаражем по АДРЕСА_2.

Відповідно до ст. 112 ЦК УРСР, який був чинним на момент виникнення спірних правовідносин, майно може належати на праві спільної власності двом або кільком колгоспам чи іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або державі і одному чи кільком колгоспам або іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або двом чи кільком громадянам. Розрізняється спільна власність з визначенням часток (часткова власність) або без визначення часток (сумісна власність).

Відповідно до ст.17 Закону України "Про власність", який діяв з 15.04.1991 року до моменту втрати ним чинності, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, є їх спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Розмір частки кожного визначається ступенем його трудової участі.

Нормами Кодексу про шлюб та сім'ю України, який був чинним на момент виникнення спірних правовідносин, не передбачено можливості визнання факту спільного проживання без реєстрації шлюбу як підставу для визнання набутого майна спільною сумісною власністю.

У п.5 постанови Пленуму Верховного Суду України №20 від 22.12.95 року "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" судам роз'яснено, що розглядаючи позови, пов'язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є: майно, нажите подружжям за час шлюбу (ст.16 Закону "Про власність", ст.22 Кодексу про шлюб та сім'ю України; майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї чи майно, що є у власності осіб, які ведуть селянське (фермерське) господарство, якщо письмовою угодою відповідно між членами сім'ї чи членами селянського (фермерського) господарства не передбачено інше або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (п.1 ст.17, ст.18, п.2 ст.17 Закону "Про власність"); квартира (будинок), кімнати в квартирах та одноквартирних будинках, передана при приватизації з державного житлового фонду за письмовою згодою членів сім'ї наймача у їх спільну сумісну власність (ст.8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду". В інших випадках спільна власність громадян є частковою. Якщо розмір часток у такій власності не було визначено і учасники спільної власності при надбанні майна не виходили з рівності їх часток, розмір частки кожного з них визначається ступенем його участі працею й коштами у створенні спільної власності.

Частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. Оскільки праця є основою створення і примноження власності громадян, розмір частки учасника спільної сумісної власності визначається ступенем його трудової участі, якщо інше не випливає із законодавства України. Розмір часток у спільній сумісній власності подружжя визначається за нормами Кодекса про шлюб та сім'ю. При відсутності доказів про те, що участь когось з учасників спільної сумісної власності (крім сумісної власності подружжя) у надбанні майна була більшою або меншою - частки визначаються рівними.

Таким чином, за загальним правилом, якщо учасниками спільної власності при надбанні майна не було визначено розмір їх часток у спільній власності, то вони виходили з рівності їх часток.

У разі заперечення одним з учасників спільної власності, що при надбанні майна вони виходили з рівності їх часток, розмір частки кожного з них визначається ступенем його участі працею й коштами у створенні спільної власності.

Тобто, такий учасник повинен довести, що участь когось з учасників спільної сумісної власності у надбанні майна була більшою або меншою.

Судом встановлено, що на час укладення договору купівлі-продажу від 1.11.1996року, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 розмір своїх часток у спільній сумісній власності на житловий будинок з надвірними будівлями, що розташований за адресою: АДРЕСА_2, не визначили.

Крім того, 8.05.2013 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 уклали спадковий договір із ОСОБА_6, за умовами якого ОСОБА_6 зобов'язалася виконувати передбачені в ньому розпорядження ОСОБА_4 та ОСОБА_5 та після їх смерті мала набути право власності на належний їм житловий будинок та земельну ділянку, розташовані по АДРЕСА_2.

У вказаному спадковому договорі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 частки у спільній власності на спірний будинок також не визначено.

З матеріалів справи слідує, що 6.09.1996 року між ОСОБА_5 (продавець), яка діє від себе та від імені дітей ОСОБА_14, ІНФОРМАЦІЯ_3 народження, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_4 народження, з однієї сторони та ОСОБА_15 (покупець) з іншої сторони, укладено договір купівлі-продажу квартири за адресою АДРЕСА_1 за 65 000 000 карбованців, що становить 650грн.(Указ Президента України «Про грошову реформу» №762/96 від 25.08.1996року)

Таким чином, за два місяці до придбання спірного житлового будинку ОСОБА_5 було відчужено належну їй та її неповнолітнім дітям квартиру.

Однак, будь-яких доказів на підтвердження своїх доводів, що отримані від продажу вказаної квартири кошти було витрачено на придбання житлового будинку з надвірними будівлями, що розташований за адресою: АДРЕСА_2, ОСОБА_5 вартістю 10 566 грн. суду не надано. Крім цього, ці виручені від кошти належали те тільки ОСОБА_5, а і її двом неповнолітнім дітям, власність на яких відповідачкою у спірному будинку не набуто.

Також, не доведено ОСОБА_5 своїх тверджень про те, що кошти в сумі 1000 доларів США на придбання спірного житлового будинку були позичені у ОСОБА_10 та повернуті останній нею особисто з власних коштів.

Допитаний судом першої інстанції в якості свідка ОСОБА_9 вказав, що не був присутнім, як при позиці вказаних коштів у його дружини ОСОБА_10, так і при їх поверненні, а обставини позики йому відомі зі слів дружини.

За наведеного, у відповідності до ст. 90 ЦПК України показання свідка ОСОБА_9 не можуть бути допустимим доказом у даній справі, оскільки вони ґрунтуються на повідомленнях ОСОБА_10, яка судом не допитувалась, та не підтверджуються жодними іншими доказами, визнаними допустимими згідно з правилами цього Кодексу.

Враховуючи недоведеність того, що при придбанні спірного житлового будинку з надвірними спорудами ОСОБА_4 та ОСОБА_5 не виходили із рівності їх часток у спільній власності на нього, а також участі кожного із них у придбанні спільного майна, колегія суддів приходить до висновку, що їх частки у власності на житловий будинок з надвірними будівлями, що розташований за адресою: АДРЕСА_2, є рівними та становлять по Ѕ частині кожному.

Таким чином, позовна вимога про визнання за ОСОБА_4 права особистої приватної власності на 1/2 частину житлового будинку разом із господарськими будівлями і спорудами підлягає до задоволення повністю.

За змістом ч. 1ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ч. 1ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із ч. 1ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод

Згідно зі статтею 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Із технічного запису судового засідання вбачається, що під час розгляду справи судом першої інстанції позивач вказав, що сам залишив житловий будинок за адресою: АДРЕСА_2, в зв'язку з тим, що відповідачами створювались нестерпні умови для проживання ним у вказаному будинку. Також, підтвердив, що ОСОБА_5 його з будинку не виганяла.

З матеріалів справи вбачається, що з 2016 року між сторонами постійно виникають конфлікти та суперечки щодо володіння рухомим майном, яке знаходиться у спірному будинковолодінні, з приводу чого ОСОБА_4 неодноразово звертався до правоохоронних органів.

Однак, будь-які докази того, що відповідачі чинять перешкоди позивачу у користуванні нерухомим майном, змінили замки у будинку чи господарських будівлях, при намаганні повернення у помешкання його не пустили тощо в матеріалах справи відсутні.

Таким чином, ОСОБА_4 не доведено належними та допустимими доказами, що відповідачі не допускають його до спірного житлового будинку, чи в інший спосіб чинять йому перешкоди у користуванні житлом.

Сама по собі наявність між сторонами постійних конфліктів та не бажання відповідачів віддати позивачу автопричіп та інше рухоме майно не є підставою для його вселення та зобов'язання відповідачів не чинити йому перешкод в користуванні житловим будинком із господарськими будівлями і спорудами.

Враховуючи викладене, рішення суду першої інстанції в частині позовних вимог про визнання права власності на частку в спільному майні підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині вимог нового рішення про їх задоволення повністю.

Відповідно до ч.1 та ч. 13 ст.141 ЦПК України підлягають пропорційному розподілу понесені сторонами судові витрати.

За подачу позову підлягав сплаті судовий збір в розмірі 1409,6 грн., однак ОСОБА_4 помилково було сплачено його у сумі 2114,4 грн.

При подачі апеляційної скарги позивач сплатив 2114,40 грн.

Із врахуванням часткового задоволення позовних вимог та вимог апеляційної скарги з відповідачів підлягають стягненню на користь ОСОБА_4 судові витрати, понесені ним по оплаті судового збору за подачу позову в розмірі 704,8 грн. та за подачу апеляційної скарги в розмірі 1057,2 грн., а всього 1762 грн., тобто по 881 грн. із кожного з них.

Також, позивачу підлягає поверненню з державного бюджету зайво сплачений ним судовий збір при подачі позову в сумі 704,8 грн.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 376, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, ст. 112 ЦК УРСР, ст.17 Закону України "Про власність", апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Костопільського районного суду Рівненської області від 9 листопада 2018 року в частині позовних вимог про визнання права власності на частку в спільному майні скасувати.

Позов ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання права власності на частку в спільному майні задовольнити.

Визнати за ОСОБА_4 право особистої приватної власності на 1/2 частину житлового будинку разом із господарськими будівлями і спорудами, який розташований за адресою: м.Костопіль Костопільського району Рівненської області, провулок Рівненський будинок 15, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 4.

В решті рішення суду залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_5 (зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2; ідентифікаційний номер: НОМЕР_1) на користь ОСОБА_4 (зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2; ідентифікаційний номер: НОМЕР_2) судові витрати по оплаті судового збору в сумі 881 (вісімсот вісімдесят одна) грн.

Стягнути ОСОБА_6 (зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2) на користь ОСОБА_4 (зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2; ідентифікаційний номер: НОМЕР_2) судові витрати по оплаті судового збору в сумі 881 (вісімсот вісімдесят одна) грн.

Головному управлінню Державної казначейської служби України у Рівненській області повернути ОСОБА_4 кошти в розмірі 704 (сімсот чотири) грн. 80 коп., які були сплачені ним на рахунок отримувача № 0221, код отримувача 37959370, банк отримувача: ГУ ДКСУ у Рівненській області, МФО отримувача: 833017, згідно квитанції 0.0.992544987.1 від 20 березня 2018 року.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення. Касаційна скарга може бути подана до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини постанови, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 14 лютого 2019 року.

Судді: Бондаренко Н.В.

Ковальчук Н.М.

Хилевич С.В.