Справа № 161/7043/18 Головуючий у 1 інстанції: Пахолюк А. М.
Провадження № 22-ц/802/126/19 Категорія: 44 Доповідач: Федонюк С. Ю.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 лютого 2019 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Федонюк С. Ю.,

суддів - Здрилюк О.І., Грушицького А. І.,

з участю:

секретаря судового засідання - Лимаря Р. С.,

представника позивача- Коренги В. А.,

відповідачів- ОСОБА_5., ОСОБА_1,

представника відповідача - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_3 в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_1, третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, орган опіки та піклування - Служба у справах дітей Луцької районної державної адміністрації, про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом вселення, за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_3, яка діє в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_4, подану її представником ОСОБА_6, на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 07 листопада 2018 року,

в с т а н о в и в:

У травні 2018 року ОСОБА_3 в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_1, третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, орган опіки та піклування - Служба у справах дітей Луцької районної державної адміністрації, про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом вселення. Свої вимоги позивач мотивувала тим, що перебувала з відповідачем ОСОБА_1 в зареєстрованому шлюбі, який розірваний в судовому порядку.

Від даного шлюбу у них народився син ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. Вказує також, що за час шлюбу вони з відповідачем ОСОБА_1 за спільні кошти придбали квартиру за адресою: АДРЕСА_1, де стали проживати разом та де було зареєстровано місце проживання чоловіка ОСОБА_1 та сина ОСОБА_4 Однак 26.05.2016 року, коли позивач прийшла додому після прогулянки з дитиною, ОСОБА_1 не впустив її з дитиною в квартиру і силоміць забрав у неї ключі від квартири. Позивач була змушена піти з сином тимчасово жити до своєї матері за адресою: АДРЕСА_2. Всі її подальші спроби потрапити до квартири закінчувалися побоями зі сторони чоловіка.

Після затримання 20.01.2017 року ОСОБА_1 за підозрою у вчиненні злочину вона спробувала повернутися жити в спірну квартиру, однак відповідач ОСОБА_5 чинила їм із сином перешкоди в користуванні квартирою, як до цього чинив їх ОСОБА_1

Позивач також зазначала, що рішенням Апеляційного суду Волинської області від 06.08.2017 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_1, який діє в інтересах ОСОБА_4, треті особи служба у справах дітей Луцької РДА, ОСОБА_3, про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням.

На підставі наведеного просила вселити малолітнього ОСОБА_4 в квартиру АДРЕСА_1

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 07 листопада 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із даним рішенням суду, позивач ОСОБА_3 через уповноваженого представника ОСОБА_6 подала апеляційну скаргу, в якій вказує на порушення судом норм матеріального та процесуального права, незаконність та необгрунтованість даного судового рішення. Просила рішення скасувати і ухвалити нове судове рішення про задоволення позову, оскільки дитина обмежена у користуванні житлом, у якому вона законно зареєстрована.

Представник відповідача ОСОБА_5 ОСОБА_2 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив, що положеннями Конституції України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та чинного законодавства України закріплено принцип непорушності права приватної власності, оскільки відповідач ОСОБА_5 є єдиним власником спірної квартири та заперечує щодо проживання з нею бувшої невістки, а сама малолітня дитина не може проживати без батьків у вказаному житлі. З копії будинкової книги для прописки (реєстрації) громадян, які проживають по АДРЕСА_1 вбачається, що у вказаній квартирі зареєстрований малолітній ОСОБА_4 Зазначає, що оскільки ні матір, ні батько малолітнього за вказаною адресою не зареєстровані, тому із врахуванням положень ст. 29 ЦК України підстав для задоволення апеляційної скарги немає.

Згідно з ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши пояснення учасників справи та їх представників, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, обставини справи в межах доводів і вимог апеляційної скарги, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з недоведеності того, що мати малолітньої дитини права користування чи іншого речового права на це житлове приміщення не має, зареєстрована і фактично проживає за іншою адресою, батько дитини також не зареєстрований у вказаному житлі, перебуває у слідчому ізоляторі у зв'язку із притягненням до кримінальної відповідальності, а власник спірного майна не надає згоди на її проживання у ньому. Судом зазначено, що вселення малолітнього ОСОБА_4 у спірне житлове приміщення без батьків, як це визначено вимогами ст. 29 ЦК України та ст. 160 СК України, не буде відповідати найкращим інтересам дитини.

Колегія суддів погоджується із такими висновками суду першої інстанції.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_3 та відповідач ОСОБА_1 з 21.03.2013 перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано на підставі рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 17.10.2016 року (а.с. 6, 11).

Від даного шлюбу ІНФОРМАЦІЯ_1 в них народився син ОСОБА_4 (а.с. 7).

В березні 2015 року місце проживання ОСОБА_1 та малолітнього ОСОБА_4 було зареєстровано у житловому приміщенні за адресою: АДРЕСА_1.

В подальшому, 21.08.2017 року, знято з реєстрації місце проживання ОСОБА_1 за цією адресою (а.с. 9-10, 73-75).

Вищевказана квартира належить на праві власності відповідачу ОСОБА_5 (а.с.69-71), яка являється бабусею малолітнього ОСОБА_4

Позивач проживала за вказаною адресою з чоловіком та сином після його народження в період часу з кінця 2014 року по травень 2016 року, що не заперечується відповідачами.

Також встановлено, що з травня 2016 року відповідач ОСОБА_1 почав чинити перешкоди в користуванні житловим приміщенням - не допускав її разом з її малолітнім сином у квартиру, що супроводжувалося сварками та нанесенням побоїв. У зв'язку з чим позивач зверталася з відповідними заявами до поліції, що підтверджується дослідженими судом письмовими доказами (а.с. 85-86).

З травня 2016 року і по даний час позивач разом з малолітнім сином у спірній квартирі не проживають, а проживають у квартирі матері позивача за адресою: АДРЕСА_2, де зареєстрована ОСОБА_3

З 20 січня 2017 року відповідач ОСОБА_1 перебуває в Луцькому слідчому ізоляторі. Власник квартири, в якій зареєстроване місце проживання малолітнього ОСОБА_4, не допускає його разом з матір'ю у квартиру. Між ОСОБА_3 та ОСОБА_5. склалися неприязні відносини, у зв'язку з чим малолітній ОСОБА_4 фактично позбавлений можливості проживати у спірному житлі.

Наведені обставини встановлені рішенням Апеляційного суду Волинської області від 06.07.2017 року (а.с. 14-15) та постановою Апеляційного суду Волинської області від 12.09.2018 року (а.с. 96-98), якими підтверджено право малолітньої дитини ОСОБА_4 на користування вищевказаним житлом, що згідно з ч.4 ст.82 ЦПК України не підлягає доказуванню.

Як вбачається з матеріалів справи, а також підтверджено сторонами в судовому засіданні, батько дитини - відповідач ОСОБА_1, який знаходиться у слідчому ізоляторі, у спірному житловому приміщенні не зареєстрований (а.с.23,72-75).

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч.3 та ч.4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

За приписами ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло.

Згідно з ч.4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням, інакше, як з підстав і порядку, передбачених законом.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.

На обгрунтування доводів апеляційної скарги представник позивача в судовому засіданні зазначив, що фізична особа може мати кілька місць проживання, а тому дитина має право на вселення і проживання у приміщенні за місцем своєї реєстрації і реалізувати це право може, вселившись у квартиру разом із своєю матір'ю, як законним представником.

Проте, як встановлено в ході судового розгляду, власник квартири ОСОБА_5 не надає згоди на проживання ОСОБА_3, а тому можливості проживання позивачки разом із малолітнім ОСОБА_4Д у спірному житлі у разі вселення останнього немає, так як мати дитини ОСОБА_3 права користування чи іншого речового права на це житлове приміщення не має.

У пункті 1 статті 9 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (частина перша статті 3 Конвенції).

Відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає.

Згідно із ч.1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Відповідно до статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини.

Отже, рівність прав батьків витікає з прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання і в першу чергу повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків.

Матеріалами справи встановлено, що позивач проживає за місцем проживання її батьків, відповідач ОСОБА_1 не проживає у спірній квартирі, а відтак проживання малолітнього ОСОБА_4 разом із своїм батьком наразі неможливо, а тому на даний час місцем проживання дитини в силу вимог ч.4 ст.29 ЦК України є місце проживання його матері ОСОБА_3

Конвенцією про права дитини передбачено, що дитині для повного і гармонійного розвитку її особи необхідно зростати в сімейному оточенні, в атмосфері щастя, любові і розуміння. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Статтею 1 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що забезпечення найкращих інтересів дитини - дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров'я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити.

З урахуванням вказаного, встановивши, що батьки малолітньої дитини, не проживають у спірному житловому приміщенні з наведених підстав, суд першої інстанції, з яким погоджується апеляційний суд, дійшов правильного висновку, що самостійне проживання дитини в указаному житлі, враховуючи її вік, не відповідатиме її інтересам.

Таким чином, оскаржуваним судом рішенням не порушено права дитини, встановлені Конвенцією про права дитини і Законом України «Про охорону дитинства», оскільки судом при ухваленні даного рішення першочергова увага була приділена якнайкращому забезпеченню інтересів дитини для проживання з матір'ю. Отже, доводи апеляційної скарги на правильність висновку оскаржуваного рішення суду першої інстанції не впливають.

Колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування з мотивів, наведених в апеляційній скарзі, не вбачається, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_3, яка діє в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_4, подану її представником ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 07 листопада 2018 року в даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді