Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28.03.2019 Справа №607/13527/18

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі:

головуючого Грицака Р.М.

за участю секретаря Чех Ю.Ю.

позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, -

ВСТАНОВИВ:

17 липня 2018 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до відповідача ОСОБА_2 про визнання права власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 в порядку поділу спільного майна подружжя. В обґрунтування заявлених вимог позивач вказує на те, що з 29.04.2007 року він та відповідач по справі перебували у зареєстрованому шлюбі який було розірвано рішенням суду від 02.08.2016 року. Під час шлюбу, а саме 10.07.2014 року ними, як подружжям за спільні кошти було набуто у власність квартиру АДРЕСА_2, яка була зареєстрована на імя відповідача та є їх спільною сумісною власністю. Після розірвання шлюбу на його пропозиції вирішити питання щодо поділу майна подружжя, а саме, спірної квартири в добровільному порядку між ним та відповідачкою згоди не досягнуто, тому просить провести поділ спірного майна.

Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 18 липня 2018 року року відкрито провадження у справі за вказаним позовом.

Відповідач ОСОБА_2 подала суду відзив на позовну заяву в якому просить суд відмовити в задоволенні позову оскільки вважає, що квартира, яка є предметом позову по даній справі є її особистою приватною власністю, оскільки придбана за кошти, які належали їй особисто. Зазначає, що жодних коштів на придбання спірної квартири позивач не давав оскільки отримував доходи виключно у вигляді пенсії. Підтвердженням того, що спірне майно придбане за кошти, які належали їй особисто вважає те, що всі періодичні платежі по договорах про організацію та проведення будівництва, укладених між нею та ТОВ «Тернопільбуд», на підставі якого виникло право власності, були здійснені особисто нею та на усіх квитанціях платником являється вона. Також свідченням того, що спірне майно придбане за кошти, які належали їй особисто зазначає те, що кошти на здійснення періодичних платежів за спірне майно вона отримувала від свого брата ОСОБА_4, який знаходився на той час та знаходиться на даний час закордоном, у зв'язку з чим мав фінансову можливість їй допомагати.

Позивач ОСОБА_1 подав відповідь на відзив в якому вказує на те, що обставини викладені відповідачем ОСОБА_2 не відповідають дійсності, оскільки він був матеріально забезпечений, оскільки мав велику пенсію, а також отримував дохід як приватний підприємець та всі зароблені ним кошти витрачав на потреби сімї та придбання майна в тому числі і спірної квартири. Посилання відповідача на те, що квартира була придбана за кошти брата відповідачки вважає необґрунтованими, оскільки гроші які передавав ОСОБА_5 витрачалися відповідачкою на ремонт будинку її матері.

Відповідач ОСОБА_2 подала заперечення на відповідь на відзив в якому зазначає, що квитанції подані позивачем свідчать про його дохід за період з 2013 року по 2016 рік, та не підтверджують внесення коштів на оплату вартості спірної квартири, оскільки дольові внески за вказане нерухоме майно вносилися в період з квітня 2010 року по листопад 2012 року, що підтверджується поданими нею платіжними документами.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позов підтримав з підстав і мотивів наведених у ньому та відповіді на відзив та просить позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Крім того суду пояснив, що він неофіційно працював та заробляв великі кошти за які була придбана спірна квартира. Договір дольової участі у будівництві укладений відповідачкою в інтересах сімї, а відповідно у всіх квитанціях про оплату вказана ОСОБА_2, як сторона договору.

Відповідач ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_3 в судовому засіданні просять в задоволенні позову відмовити з підстав наведених у відзиві на позов та запереченні на відповідь на відзив.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши та оцінивши докази по справі, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав:

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 29 квітня 2007 року, який було розірвано рішенням Збаразького районного суду Тернопільської області від 02 серпня 2016 року.

22 квітня 2010 року між ОСОБА_2 ( Сторона 1) та ТОВ «Тернопільбуд» (Строна 2) в особі директора ОСОБА_6 укладено Договір №110 про організацію та проведення будівництва, за умовами якого товариство зобовязувалося за рахунок ОСОБА_2 вчинити дії із організації та проведення будівництва двокімнатної квартири №149 загальною проектною площею 65,54 кв.м., житловою площею 34,05 кв.м. за адресою: м. Тернопіль, вул. Коновальця.

Згідно п. 2.1 вказаного Договору планова вартість цільового обєкту на момент укладення договору складає 393240 грн. разом з ПДВ.

Відповідно до пп. 3.5.1, 3.5.2 Договору, кошти в розмірі 118000 грн. надаються Строною 1 - 23 квітня 2010 року, решта коштів в загальній сумі 275240 грн. надаються Строні 2 щомісячно рівними частинами в сумі 9491 грн. в строк до 30 вересня 2012 року.

Згідно квитанцій від 22.04.2010 року, ОСОБА_2 сплатила ТОВ «Тернопільбуд» кошти в розмірі 108337,00 грн. та 9663,00 грн.

Відповідно до квитанцій від 10.06.2010, 09.07.2010, 10.08.2010, 10.09.2010, 08.10.2010, 09.11.2010, 10.12.2010, 12.01.2011, 11.02.2011, 10.03.2011, 11.04.2011, 10.05.2011, 10.06.2011 ОСОБА_2 сплачувала ТОВ «Тернопільбуд» кошти в розмірі 9500 грн. згідно кожної квитанції.

Квитанцією від 18.08.2011 підтверджується внесення ОСОБА_2 на рахунок ТОВ «Тернопільбуд» коштів в сумі 19000 грн, а квитанція від 12.10.2011 підтверджує оплату коштів в сумі 38000 грн.

Крім того ОСОБА_2 на рахунок отримувача ТОВ «Тернопільбуд» внесла кошти в сумі: 19000 грн. згідно квитанції від 10.02.2012 року, 28500 грн згідно квитанції від 10.05.2012 року, 30000 грн. згідно квитанції від 18.10.2012 року, 7859,00 грн. згідно квитанції від 30.11.2012.

22 травня 2014 року ОСОБА_2 ( Сторона 1) та ТОВ «Тернобуд» (Строна 2) в особі директора ОСОБА_6 Договором №110-1 про організацію та проведення будівництва (нова редакція) погодили, що Сторона 2 зобовязувалася за рахунок Строни 1 вчинити дії із організації та проведення будівництва двокімнатної квартири №149 загальною проектною площею 67,00 кв.м., житловою площею 34,6 кв.м. за адресою: м. Тернопіль, вул. Коновальця, 5. ОСОБА_4 в розмірі 383859 надані Строні 2 згідно договору №110 від 11.04.2010 року зарахувати як оплату вартості квартири №149 в даному будинку. ОСОБА_4 в сумі 8760 грн. надаються Стороні 2 в строк до 23.05.2014 року.

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 15.02.2018 року, право власності на квартиру №149 загальною проектною площею 67,00 кв.м., житловою площею 34,6 кв.м. за адресою: м. Тернопіль, вул. Коновальця, 5 зареєстровано 08.07.2014 року за ОСОБА_2.

Згідно довідки виданої Збаразьким відділенням Кременецької ОДПІ ГУ ДФС у Тернопільській області, фізична особа-підприємець ОСОБА_1 РНОКПП НОМЕР_1 з 01.06.2013 по 31.12.2016 здійснював підприємницьку діяльність за спрощеною системою оподаткування. Сума отриманого ним доходу згідно декларацій за вказаний період становить 2 696 158,00 грн.

Як вбачається з довідки №, ОСОБА_1 перебуває на обліку в Головному управлінні ПФУ в Тернопільській області та отримує пенсію за вислугу років, розмір якої за період з січня 2007 року по березень 2018 року складає 340534,72 грн.

Заявою роботодавця Мацца Чезаріана від 26.02.2010 року (вул. Брешія,1 м. Бедіццоле Італія) засвідчено сплату заробітної плати п. Коту Івану в розмірі 10219,66 Євро за період з 01.01.2009 по 31.12.2009, аналогічною заявою від 24.02.2011 року засвідчено отримання ОСОБА_5 виплат в розмірі 5022,19 Євро та 4013,47 Євро за період з 01.01.2011 по 25.01.2011.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_7 суду пояснила, що вона є рідною сестрою позивача ОСОБА_1 та їй достеменно відомо, що квартира №149 за адресою: м. Тернопіль, вул. Коновальця, 5 викуплена відповідачкою за кошти які їй надав брат ОСОБА_5 При кожній родинній зустрічі ОСОБА_1 стверджував, що вказана квартира належить лише ОСОБА_2 Також вказала на те, що вона зі своїм братом ОСОБА_1 не спілкується багато років, оскільки між ними виник конфлікт з приводу місця проживання їх матері.

Допитаний в судовому засіданні Свідок ОСОБА_8 суду пояснив, що він є шваґром позивача ОСОБА_1 та йому відомо, що позивач ОСОБА_1 коштів за квартиру що знаходиться за адресою: м. Тернопіль, вул. Коновальця, 5 не платив оскільки він був пенсіонером та коштів не мав, а спірна квартира викуплена відповідачкою за кошти які їй надав брат ОСОБА_5. Проте, що виплатив квартиру для ОСОБА_9 її брат ОСОБА_5 він знає зі слів останнього. На даний час він з ОСОБА_1 не спілкується у звязку з родинним конфліктом.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_10 суду пояснила, що вона є матірю відповідачки ОСОБА_2 та вона знає, що квартира №149 за адресою: м. Тернопіль, вул. Коновальця, 5 викуплена відповідачкою за кошти які їй передавав брат ОСОБА_5 щомісячно, оскільки вона сама передавала кошти дочці. Також пояснила, що ОСОБА_1 коштів в оплату вартості квартири не вносив, оскільки він мав лише пенсію.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_11 суду пояснила, що вона є двоюрідною сестрою відповідачки ОСОБА_2 та підтвердила, що на прохання ОСОБА_5 вона в 2012 році позичила відповідачці 3000 доларів США, які їй у кінці 2012 року віддав ОСОБА_5, який працював закордоном.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_9 суду пояснила, що вона є родичкою відповідачки ОСОБА_2 та підтвердила, що вона позичила відповідачці 3500 доларів США, які їй в 2012 року віддав ОСОБА_5 І, який працював закордоном. Крім того їй відомо, що ОСОБА_5 купив ОСОБА_9 машину.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_12 суду пояснила, що вона знає відповідачку ОСОБА_2 та її брата ОСОБА_12 саме останній допоміг відповідачці коштами виплатити квартиру в м. Тернополі.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_13 суду пояснила, що вона з 2010 року є сусідкою відповідачки ОСОБА_2 та їй відомо, що кошти на квартиру ОСОБА_9 передавав її брат ОСОБА_12, позивача вона не бачила.

Відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Тлумачення статті 60 СК України свідчить, що законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об'єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Відповідно до статті 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (стаття 70 СК України).

Згідно ст. 61 СК України, обєктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Якщо одним з подружжя укладено договір в інтересах сімї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частина четверта статті 65 СК України передбачає, що договір, укладений одним із подружжя із інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Отже, у сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому частини чоловіка та дружини є рівними. Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості (статті 77,78 ЦПК України), і це є її процесуальним обов'язком (статті 12, 81 ЦПК України).

Згідно п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2011 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясувати джерело і час його придбання.

Частиною 3 ст. 368 ЦК України визначено, що майно набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно розяснень Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21 грудня 2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст.372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК України щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст.11 ЦК України) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Згідно ст.372 ЦК України, майно що є в спільній сумісній власності, може бути поділено між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є в спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Відповідно до ст.392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Верховний Суд України 04 квітня 2011 року при розгляді справи № 3-18гс11 ухвалив постанову в якій зробив такий правовий висновок: «Згідно з вимогами статті 392 цього ж Кодексу власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. За змістом вищезазначеної норми потреба в цьому заході захисту права власності виникає тоді, коли наявність субєктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або оспорюється ними».

Те ж саме розтлумачено і в пункті 37 Постанови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 р. № 5.

Тому, якщо титульним власником спільного майна є лише один співвласник (наприклад, лише на ім'я одного із подружжя у шлюбі придбано та зареєстровано земельну ділянку, житловий будинок чи автомобіль), а право власності іншого співвласника майна не підтверджене документально, або навіть не визнається чи заперечується, то на підставі норм ст.392 Цивільного кодексу України та приведеної вище правової позиції Верховного Суду України зацікавлена особа (співвласник право власності якого не підтверджене документально) може в судовому порядку захистити своє суб'єктивно непідтверджене, невизнане, порушене чи оспорене право власності на частку в спільному майні, оскільки з певних причин (наприклад, відсутності на це згоди титульного власника) договір про визначення часток в нотаріальному порядку не завжди може бути укладений.

Згідно із ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд критично оцінює твердження відповідача ОСОБА_2 про те, що позивач ОСОБА_1 не довів факту його фінансової участі у виплаті спірної квартири, як і посилання відповідачки на те, що квартира придбана повністю за кошти надані їй братом, оскільки в матеріалах справи відсутні будь-які докази переказу коштів на імя ОСОБА_2 чи іншого способу їх передачі відповідачу, як безповоротної матеріальної допомоги, а подані відомості про дохід ОСОБА_5 за межами України не доводять факт їх використання відповідачкою на оплату вартості спірного житла.

Крім того, суд зауважує, що відповідач ОСОБА_2 не надала суду жодного доказу наявності у неї будь-яких доходів за період перебування сторін у шлюбі, у той час як позивач підтвердив, отримання ним, окрім пенсії, значного доходу від підприємницької діяльності, які забезпечували можливість утримання сімї.

Покази усіх допитаних свідків, суд вважає такими, що не доводять повну оплату вартості квартири №149 за адресою: м. Тернопіль, вул. Коновальця, 5 за особисті кошти відповідачки, оскільки кожен зі свідків твердить про надання фінансової допомоги відповідачу зі сторони брата ОСОБА_5, однак точних відомостей, щодо кількості коштів, спосіб їх передачі та їх витрати саме на оплату вартості квартири, що є предметом спору не доводять.

Не ґрунтуються на вимогах закону і твердження сторони відповідача про те, що право її особистої приватної власності на спірне майно підтверджують договори дольової участі у будівництві та квитанції про оплату придбання квартири складені виключно на її імя, оскільки за законом ( ч.2 ст. 65 СК України) при укладенні договорів одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

Аналізуючи наявні у справі докази суд приходить до висновку, що спірна квартира була викуплена за час перебування сторін спору у шлюбі. Відповідачем не спростовано презумпцію спільності права власності подружжя на спірне нерухоме майно, не надано належних доказів на підтвердження своїх доводів про те, що майно, яке є предметом спору, було придбано за її особисті кошти.

Згідно ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України є визнання права.

Враховуючи вищенаведене, суд приходить до переконання, що квартира АДРЕСА_3 придбана спільними коштами сторін та є спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2, а тому позовні вимоги позивача підлягають до задоволення шляхом визнання за позивачем ОСОБА_1 права власності на 1/2 частину вказаної квартири в порядку поділу майна, що є обєктом спільної сумісної власності подружжя.

На підставі ст. ст. 60, 63, 65, 68, 69, 70, 71 Сімейного Кодексу України, керуючись ст.ст. 2, 4, 12,13, 76-78, 81, 258, 259, 263, 264, 265, 268, 273, 352-355 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

УХВАЛИВ :

Позовні вимоги задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 (загальна площа 67 кв.м., житлова 34,6 кв.м.).

Стягнути з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 4612 грн. 67 коп. судового збору.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги до Тернопільського апеляційного суду у 30-денний строк з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручену у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення суду складено 09 квітня 2019 року.

Головуючий суддяОСОБА_14