Постанова

Іменем України

26 грудня 2019 року

м. Київ

справа № 753/20672/16

провадження № 61-7897св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Бурлакова С. Ю.,

Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль», приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Шевчук Зоя Миколаївна,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 18 березня 2019 року в складі колегії суддів: Поливач Л. Д., Стрижеуса А. М., Шкоріної О. І.,

В С Т А Н О В И В:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» (далі - ПАТ «Райффайзен Банк Аваль»), приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Шевчук З. М. про визнання договору іпотеки недійсним та відшкодування завданої моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що 15 жовтня 2007 року між ним та

ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого він на забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором

від 15 жовтня 2007 року № 014/1179/74/1551 передав банку в іпотеку трикімнатну квартиру АДРЕСА_2 . Указаний договір позивач вважав таким, що укладено з порушенням вимог закону, оскільки ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» після підписання такого договору з боку позивача забрав обидва його екземпляри для підписання зі своєї сторони та для нотаріального посвідчення, проте повернув його без належного підпису зі свого боку, зокрема договір не був підписаний зі сторони банку начальником відділу споживчого кредитування Шевченківського відділення № 20 Київської регіональної дирекції ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» Кожадей О . Е.

Посилаючись на те, що подальше виконання кредитного договору на визначених умовах порушують встановлений принцип справедливості у цивільно-правових відносинах, а також враховуючи той факт, що умови укладеного між позивачем та банком кредитного договору є несправедливими та погіршують становище ОСОБА_1 як позичальника і споживача, позивач просив суд:

визнати недійсним договір іпотеки до кредитного договору від 15 жовтня

2007 року № 014/1179/74/1551, укладений між ним та ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевчук З. М., зареєстрований у реєстрі за № 1641д і № 1642д від 15 жовтня 2007 року;

зобов`язати приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Шевчук З М. виключити з реєстру іпотек та заборон відчуження - записи про іпотеку та заборону відчуження нерухомого майна, яке було передано в іпотеку за договором іпотеки, укладеним між ОСОБА_1 та ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» 15 жовтня 2007 року, а саме нерухоме майно: трикімнатну квартиру АДРЕСА_2 , яка належить позивачу на праві приватної власності;

стягнути з приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Шевчук З . М. на користь позивача 7 191,00 грн за порушення абзаців четвертого та сьомого пункту 23 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, що діяла до 2009 року та 50 000 000,00 грн моральної шкоди;

стягнути з ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» на користь позивача 301 000,00 грн відповідно до експертної оцінки на момент укладення договору додаткової іпотеки за квартиру поруки доньки позивача ОСОБА_3 , яку фактично втратили завдяки незаконним діям відповідачів та 800 000 000,00 грн завданої моральної шкоди.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 07 вересня 2018 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 18 березня 2019 року, у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, при вирішенні спору про визнання договору іпотеки недійсним, врахував вимоги, додержання яких є необхідними для чинності правочину, зокрема вимоги статті 203, 215 ЦК України, статей 1, 3 Закону України «Про іпотеку» та статей 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів».

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У квітні 2019 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та передати справу на новий апеляційний розгляд.

Аргументи учасників справ

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що судом апеляційної інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неналежним чином досліджено надані докази у їх сукупності.

Відзив на касаційну скаргу не подано.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Судами установлено, що 15 жовтня 2007 року між ОСОБА_1 та

ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» укладено договір іпотеки до кредитного договору від 15 жовтня 2007 року № 014/1179/74/1551, відповідно до умов якого

ОСОБА_1 на забезпечення виконання зобов`язань взятих за вказаним кредитним договором, що був укладений між ним та банком, передав банку в іпотеку нерухомість, яка повинна була стати власністю іпотекодавця у майбутньому за договором про участь у фонді фінансового будівництва від 27 червня 2007 року № КНТР-001513/кв, який укладений між іпотекодавцем та комунальним комерційним унітарним підприємством «Фінансова компанія «Житло-інвест».

Відповідно до пункту 1.3 указаного договору предметом іпотеки є трикімнатна квартира, загальною площею 117,85 кв. м (житлова площа 55,63 кв. м), плановий термін введення якої в експлуатацію - 2 квартал 2007 року, яка перейде у власність іпотекодавця після вводу будинку в експлуатацію. Адреса забудови:

АДРЕСА_2 .

Під час розгляду цієї справи судом першої інстанції у судовому засіданні було досліджено копію оскаржуваного договору, який залишився у нотаріуса після вчинення сторонами правочину та встановлено, що при укладенні сторонами договору іпотеки від 15 жовтня 2007 року до кредитного договору від 15 жовтня 2007 року № 014/1179/74/1551 уповноваженими особами на підписання даного договору від іпотекодержателя - начальником Шевченківського відділення № 20 Київської регіональної дирекції ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» Висоцького В. В., начальником відділу споживчого кредитування Шевченківського відділення № 20 Київської регіональної дирекції ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» Кожадей О. Е., а також зі сторони іпотекодавця - позивачем у справі -виконані підписи у відповідній графі даного договору.

30 січня 2008 року між ОСОБА_1 та банком укладено договір про внесення змін та доповнень до договору іпотеки від 15 жовтня 2007 року, відповідно до умов якого внесені зміни до оскаржуваного договору, зокрема пункти 1.1 та 1.2 щодо визначеного предмету іпотеки, викладено у новій редакції.

Вказаний договір підписаний іпотекодавцем ( ОСОБА_1 ) та уповноваженими особами з правом підпису від іпотекодержателя (ВАТ «Райффайзен Банк Аваль») - Висоцьким В. В. та Кожадей О. Е . Підписи даних осіб на цьому договорі посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевчук З. М. та внесено відповідні записи до Реєстру.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 3 ЦПК України 2004 року, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до вимог частини першої статті 203 Цивільного кодексу України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Частиною першою статті 215 Цивільного кодексу України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Положеннями частин третьої, п`ятої статті 203 Цивільного кодексу України, визначено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним відповідати його внутрішній волі, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, передбачає реальну можливість виконання досягнутого його учасниками волевиявлення.

Статтями 626, 627 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків; відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи-споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

Частинами першою, другою статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачами умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Таким чином, відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився і апеляційний суд, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (стаття 89 ЦПК України), з урахуванням встановлених обставин і вимог (статей 12, 81 ЦПК), дійшов обґрунтованого висновку щодо відсутності підстав для визнання оскаржуваного договору недійсним, оскільки при укладенні договору відповідачем додержано всіх вимог, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Також правильно вважав, що доводи позивача про те, що банк порушив вимоги статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме те, що суб`єкт підприємницької діяльності, що надає послуги, не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими, є такими, що не знайшли свого підтвердження, оскільки позивачем не обґрунтовані у чому саме полягає несправедливість забезпечуваного іпотекою основного зобов`язання.

Докази та обставини, на які посилається заявник в касаційній скарзі, були предметом дослідження судами першої та апеляційної інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами попередніх інстанцій були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного суду від 18 березня 2019 року, якою залишено без змін рішення Дарницького районного суду м. Києва від 07 вересня 2018 року, залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Коротун

С. Ю. Бурлаков

М. Є. Червинська