Постанова

Іменем України

30 січня 2019 року

м. Київ

справа № 444/2743/16-ц

провадження № 61-43613св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

представник позивача - ОСОБА_2,

відповідач - Жовківська районна державна адміністрація Львівської області,

представник відповідача - Павлова ВіраПавлівна,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_4, ОСОБА_5,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на постанову Апеляційного суду Львівської області від 26 червня 2018 року у складі колегії суддів: Мікуш Ю. Р., Павлишина О. Ф., Приколоти Т. І.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до Жовківської районної державної адміністрації Львівської області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_4, ОСОБА_5, про визнання недійсним розпорядження голови Жовківської районної державної адміністрації Львівської області.

Позовна заява мотивована тим, що розпорядженням Жовківської районної державної адміністрації Львівської області від 06 липня 2015 року № 289 «Про надання ОСОБА_4 дозволу на дарування житлового будинку та земельної ділянки на користь ОСОБА_5.» ОСОБА_4 надано дозвіл на укладення договору дарування житлового будинку і земельної ділянки по АДРЕСА_1, які належать їй на праві власності. Їй стало відомо, що на підставі цього розпорядження, ОСОБА_4 у серпні 2015 року оформила договір дарування житлового будинку і земельної ділянки на ім'я ОСОБА_5

В указаному житловому будинку проживали і були зареєстровані її малолітні діти: ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, і ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Вказувала, що це розпорядження Жовківської районної державної адміністрації Львівської області суперечить положенням пунктів 66, 67 постанови Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2008 року № 866 «Питання діяльності органів опіки та піклування, пов'язані із захистом прав дитини» та статті 177 СК України, оскільки ОСОБА_4 не було подано усіх документів, передбачених цими нормами. Крім того, орган опіки та піклування Жовківської районної державної адміністрації Львівської області не провів жодної перевірки на предмет дотримання прав та інтересів її дітей.

На підставі вказаного, ОСОБА_1 просила суд визнати недійсним розпорядження голови Жовківської районної державної адміністрації Львівської області від 06 липня 2015 року № 289 «Про надання ОСОБА_4 дозволу на дарування житлового будинку та земельної ділянки на користь ОСОБА_5.».

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Жовківського районного суду Львівської області від 20 грудня 2017 року у складі судді Зеліско Р. Й. у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що твердження позивача, що оспорюване розпорядження голови Жовківської районної державної адміністрації Львівської області прийнято з порушенням вимог пунктів 66, 67 постанови Кабінету Міністрів України «Питання діяльності органів опіки та піклування, пов'язаної із захистом прав дитини» є безпідставним, оскільки позивач та її діти мають лише право користування житловим будинком по АДРЕСА_1. Отже, положення пункту 66 вказаної постанови Кабінету Міністрів України до спірних правовідносин не застосовується.

Вказане свідчить, що при прийнятті розпорядження від 06 липня 2015 року № 289 «Про надання ОСОБА_4 дозволу на дарування житлового будинку та земельної ділянки на користь ОСОБА_5.» Жовківською районною державною адміністрацією Львівської області дотримано вимог закону, які регулюють питання надання дозволу на вчинення правочину щодо майна, право користування яким мають діти.

При цьому, надання ОСОБА_4 дозволу на укладення договору дарування житлового будинку і земельної ділянки не вплинуло на права дітей, оскільки їх право користування житлом, після зміни його власника, збережено. Крім того, у пункті 2 оспорюваного розпорядження зобов'язано ОСОБА_5 не допускати порушення житлових прав дітей.

При цьому суд не вправі обмежувати права власника житлового будинку, яким є ОСОБА_4, третя особа у справі.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Апеляційного суду Львівської області від 26 червня 2018 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 задоволено.

Рішення Жовківського районного суду Львівської області від 20 грудня 2017 року скасовано і ухвалено нове рішення про задоволення позову ОСОБА_1

Визнано недійсним розпорядження голови Жовківської районної державної адміністрації Львівської області від 06 липня 2015 року № 289 «Про надання ОСОБА_4 дозволу на дарування житлового будинку та земельної ділянки на користь ОСОБА_5.».

Стягнуто із Жовківської районної державної адміністрації Львівської області на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 1 608,40 грн.

Постанова апеляційного суду мотивовано тим, що приймаючи оспорюване розпорядження, орган опіки та піклування керувався тільки інформацією із копій свідоцтв про народження дітей. При цьому, представники органу опіки та піклування не спілкувалися з батьками дітей, які проживали у відчужуваному будинку, не виїхали на місце для перевірки документів за місцем знаходження нерухомого майна, не отримали усіх необхідних документів від батьків. На підставі вказаного і з метою недопущення порушення прав дітей ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, і ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, апеляційний суд визнав це розпорядження недійсним.

Крім того, зазначив, що саме новий власник житлового будинку - ОСОБА_5 має право пред'явити позов про виселення позивача і її дітей, які є користувачами житла зі згоди попереднього власника.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить постанову апеляційного суду скасувати і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 13 вересня 2018 року відкрито касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою.

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 10 січня 2019 року справу за позовом ОСОБА_1 до Жовківської районної державної адміністрації Львівської області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_4, ОСОБА_5, про визнання розпорядження голови Жовківської районної державної адміністрації Львівської області недійсним призначено до розгляду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що ухвалюючи оскаржуване судове рішення, апеляційний суд не врахував, що ОСОБА_4, як власник житла, в якому проживали і були зареєстровані діти позивача, відповідно до вимог пункту 4 статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», пункту 67 постанови Кабінету Міністрів України «Питання діяльності органів опіки та піклування, пов'язані із захистом прав дитини» звернулася до Жовківської районної державної адміністрації Львівської області з приводу отримання дозволу на відчуження цього житла. При цьому, ОСОБА_4 надала органу опіки та піклування усі належні документи, у тому числі копії свідоцтв про народження своїх правнуків - дітей позивача. При прийнятті оскаржуваного розпорядження Жовківською районною державною адміністрацією Львівської області дотримано вимоги пункту 67 постанови Кабінету Міністрів України «Питання діяльності органів опіки та піклування, пов'язані із захистом прав дитини». Посилання позивача на недотримання відповідачем вимог пункту 66 вказаної постанови Кабінету Міністрів України є безпідставним, оскільки ця норма застосовується лише у випадку відчуження майна дитини, тобто майна, яке перебуває у їх власності, а у цій справі діти позивача мали лише право користування житловим будинком.

Крім того, діти ОСОБА_1, після відчуження житлового будинку, не втратили право користування цим житлом, а продовжують у ньому проживати, тому дарування ОСОБА_4 належного їй на праві власності житлового будинку і земельної ділянки - ОСОБА_5, не вплинуло на обсяг прав користування житлом дітей позивача, які всі є однією сім'єю.

Відзив на касаційну скаргу учасниками справи не подано.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами встановлено, що розпорядженням Жовківської районної державної адміністрації Львівської області від 06 липня 2015 року № 289 «Про надання ОСОБА_4 дозволу на дарування житлового будинку та земельної ділянки на користь ОСОБА_5.» ОСОБА_4 надано дозвіл на укладення договору дарування житлового будинку і земельної ділянки по АДРЕСА_1, які належать їй на праві власності. В указаному житловому будинку проживали і були зареєстровані малолітні діти ОСОБА_1: ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, і ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а. с. 6, т. 1).

У пункті 2 вказаного розпорядження зобов'язано ОСОБА_5 не допускати порушення житлових прав дітей.

Це розпорядження прийнято на підставі заяви ОСОБА_4, до якої було додано свідоцтво про право власності на нерухоме майно, видане 09 лютого 2009 року виконавчим комітетом Зіболківської сільської ради Львівської області на будинок по АДРЕСА_1, витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 17 лютого 2009 року № 21900514, виданий комунальним підприємством Львівської обласної ради «Червоноградське міжміське бюро технічної інвентаризації», довідку з місця проживання про склад сім'ї від 01 липня 2015 року № 716, видану виконавчим комітетом Зіболківської сільської ради, копію свідоцтва про народження дітей: ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, і ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2.

18 серпня 2015 року між ОСОБА_4 і ОСОБА_5 було укладено два договори дарування, за умовами яких ОСОБА_4 передала ОСОБА_5 безоплатно у власність житловий будинок і земельну ділянку площею 0,25 га по АДРЕСА_1.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п'ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону постанова апеляційного суду не відповідає.

У статті 19 Конституції України встановлено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частин першої, другої, четвертої статті 177 СК України батьки управляють майном, належним малолітній дитині, без спеціального на те повноваження. Батьки зобов'язані дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах.

Якщо малолітня дитина може самостійно визначити свої потреби та інтереси, батьки здійснюють управління її майном, враховуючи такі потреби та інтереси.

Батьки малолітньої дитини не мають права без дозволу органу опіки та піклування вчиняти такі правочини щодо її майнових прав: укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, в тому числі договори щодо поділу або обміну житлового будинку, квартири; видавати письмові зобов'язання від імені дитини; відмовлятися від майнових прав дитини.

Дозвіл на вчинення правочинів щодо нерухомого майна дитини надається органом опіки та піклування після перевірки, що проводиться протягом одного місяця, і лише в разі гарантування збереження права дитини на житло.

Вказана норма визначає порядок вчинення правочинів щодо майна, яка належить дитині на праві власності.

Згідно з пунктом 4 статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування.

Механізм провадження органами опіки та піклування діяльності, пов'язаної із захистом прав дитини визначає Порядок провадження органами опіки та піклування діяльності, пов'язаної із захистом прав дитини, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2008 року № 866 (далі - Порядок).

Вказаним Порядком визначено алгоритм дій органів опіки та піклування щодо захисту майнових та житлових прав дітей, дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування.

Так, відповідно до пункту 66 Порядку служба у справах дітей за місцем знаходження майна надає консультації громадянам з питань підготовки необхідних документів щодо відчуження майна дитини. Для відчуження майна дитини батьки, опікуни або піклувальники подають зазначеній службі такі документи: заяву кожного з батьків (опікунів, піклувальників); копію паспорта громадянина України, тимчасового посвідчення громадянина України, паспортного документа іноземця; копію реєстраційного номера облікової картки платника податків (у разі наявності); документ, що підтверджує право власності (користування) дитини на відчужуване майно; витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, виданий відповідно до законодавства; копію свідоцтва про народження дитини; довідку з місця проживання, про склад сім'ї та реєстрацію або витяг з домової книги; копію рішення про встановлення опіки над дитиною (для опікунів, піклувальників); копію рішення про встановлення опіки над майном дитини (для опікунів, піклувальників); копію свідоцтва про укладення або розірвання шлюбу між батьками дитини (у разі наявності).

Згідно з пунктом 67 Порядку дозвіл на вчинення правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким має дитина надається районною, районною у м. Києві і м. Севастополі держадміністрацією, виконавчим органом міської, районної у місті (у разі утворення) ради, сільської, селищної ради об'єднаної територіальної громади за поданням служби у справах дітей після проведення зазначеною службою перевірки документів за місцем знаходження майна протягом одного місяця з дня надходження заяви на вчинення правочинів щодо нерухомого майна дитини лише у разі гарантування збереження її права на житло і оформляється рішенням, витяг з якого видається заявникам службою у справах дітей. Для здійснення правочинів щодо нерухомого майна дитини батьки, опікуни або піклувальники подають службі у справах дітей документи, зазначені у пункті 66 цього Порядку. Служба у справах дітей розглядає протягом 10 робочих днів подані документи та з'ясовує наявність (відсутність) обставин, що можуть бути підставою для відмови у наданні дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна дитини.

Районна, районна у мм. Києві та Севастополі держадміністрація, виконавчий орган міської, районної у місті (у разі утворення) ради, сільської, селищної ради об'єднаної територіальної громади може відмовити у наданні дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна дитини з одночасним зверненням до нотаріуса для накладення заборони відчуження такого майна лише у випадках, передбачених частиною п'ятою статті 177 Сімейного кодексу України.

З указаного можна зробити висновок, що документи, зазначені у пункті 66 Порядку, подаються батьками лише для отримання дозволу щодо відчуження майна дитини, тобто того, що перебуває у її приватній власності.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 була власником житлового будинку по АДРЕСА_1, в якому зареєстровані та проживають малолітні діти ОСОБА_1: ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, і ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2.

З метою отримання дозволу на укладення договору дарування житлового будинку, ОСОБА_4 звернулася до Жовківської районної державної адміністрації Львівської області як органу опіки та піклування, подавши для цього усі необхідні документи, визначені пунктом 67 Порядку.

З урахуванням вказаного, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що оскаржуване розпорядження було прийнято Жовківською районною державною адміністрацією Львівської області з дотриманням вимог Порядку.

Місцевий суд правильно вказав, що положення статті 177 СК України і пункту 66 Порядку на спірні правовідносини не поширюються, оскільки визначають порядок отримання батьками дитини дозволу на відчуження майна дитини і не регулюють питання щодо відчуження майна, право користування яким мають діти.

При цьому, апеляційний суд помилково визнав розпорядження Жовківської районної державної адміністрації Львівської області недійсним з тих підстав, що представники органу опіки та піклування не спілкувалися з батьками дітей, які проживали у відчужуваному будинку, не виїжджали на місце для перевірки документів за місцем знаходження нерухомого майна, оскільки не вказав, якими правовими нормами визначений саме такий порядок надання дозволу на відчуження майна, право користування яким має дитина, не врахувавши, що згідно з статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Крім того, розпорядження Жовківської районної державної адміністрації Львівської області є ненормативним актом, який вичерпав свою дію внаслідок його виконання шляхом укладення договорів дарування, тому спір по суті з приводу укладеного договору дарування повинен вирішуватися позивачем із новим власником щодо оспорення цього правочину (такі висновки відповідають Рішенню Конституційного Суду України від 16 квітня 2009 року у справі № 7-рп/2009).

При цьому прийняті Жовківською районною державною адміністрацією Львівської області розпорядження стосуються не позивача, а права на вчинення певних дій іншою особою - ОСОБА_4 Ці дії реалізовані укладенням 18 серпня 2015 року двох договорів купівлі продажу житлового будинку і земельної ділянки площею 0,25 га по АДРЕСА_1.

Отже, визнання протиправним і скасування рішення органу опіки та піклування (визнання розпорядження Жовківської районної державної адміністрації Львівської області недійсним), яке прийнято щодо третьої особи у справі, є захистом прав позивачем на житловий будинок і земельну ділянку від її порушення іншою особою, які вже уклали відповідні правочини.

Таким чином, апеляційний суд не врахував, що цей спір є по суті спором про цивільне право, тобто щодо житлового будинку і земельної ділянки, а саме спором позивача із ОСОБА_4 і ОСОБА_5, які уклали правочини. Належними відповідачами мають бути саме ці особи і до них можуть бути заявлені відповідні вимоги. Участь у цих правовідносинах органу опіки та піклування не змінює його цивільно-правового характеру. Зазначене вірно встановлено рішенням суду першої інстанції.

Вказане свідчить, що апеляційним судом безпідставно скасовано рішення суду першої інстанції, яке відповідає закону.

Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судом повно, але допущено помилку в застосуванні норм матеріального права, рішення апеляційного суду згідно зі статтею 413 ЦПК України підлягає скасуванню, а рішення суду першої інстанції - залишенню в силі.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Таким чином, з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_5 підлягають стягненню судові витрати, пов'язані з переглядом справи у суді касаційної інстанції, у розмірі 1 280,00 грн.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 413, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити.

Постанову Апеляційного суду Львівської області від 26 червня 2018 року скасувати.

Рішення Жовківського районного суду Львівської області залишити в силі.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_5 судові витрати, пов'язані з переглядом справи у суді касаційної інстанції, у розмірі 1 280,00 грн.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:Д. Д. Луспеник О. В. Білоконь Б. І. Гулько Є. В. Синельников Ю. В. Черняк