КОМСОМОЛЬСЬКИЙ МІСЬКИЙ СУД
Справа № 534/1463/16-ц
Провадження № 2/534/2/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 жовтня 2019 року місто Горішні Плавні

Комсомольський міський суд Полтавської області в складі головуючого судді Куц Т.О., з участю: секретаря судового засідання Клімової С.І., Ребриної О.О., за участі позивача ОСОБА_1 , представника відповідача ОСОБА_2 , відповідача ОСОБА_3 , представника відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , Горішньоплавнівської міської ради Полтавської області про поділ майна подружжя, визнання недійсним в частині розпорядження та свідоцтва про право власності , визнання права власності та зустрічну позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ сумісного майна подружжя,

встановив:

ОСОБА_1 звернулась до суду із зазначеним позовом до відповідача, в якому прохала поділити майно, набуте нею та ОСОБА_3 виділивши їй автомобіль Renault Magnum 440, 2003 р.в., вартість якого вона оцінює у 29850 грн; автомобіль Renault Premium, 2002 р.в., вартість якого вона оцінює у 25300 грн., на загальну суму 55 150 грн, виділивши ОСОБА_3 причіп Samro ST 39MHPA, 2003 р.в., вартість якого вона оцінює у 10 300 грн., та врахувавши вартість відчуженого ним автомобіля Toyota Camry 2,4 L, 2008 р.в. шасі 4 НОМЕР_1 , реєстраційний № НОМЕР_2 , вартість якого вона оцінює у 44850 грн, на загальну суму 55150 грн; визнати частково недійсним розпорядження органу приватизації Комсомольської міської ради Полтавської області від 04.02.1997, № 252; визнати частково недійсним свідоцтво про право власності на житло від 04.02.1997, видане Комсомольською (Горішньоплавнівською) міською радою Полтавської області на право власності ОСОБА_3 на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 ; визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/3 частину квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Процедурні питання, пов`язані із рухом справи в суді та інші процесуальні дії.

Провадження у справі відкрито за ухвалою суду від 08.08.2016 (а.с.11) з призначенням справи до судового розгляду.

Ухвалою Комсомольського міського суду Полтавської області від 08.08.2016 застосовано заходи забезпечення позову (а.с.21).

26.08.2016 від Горішньоплавнівської міської ради Полтавської області надійшло заперечення на позовну заяву, відповідно до якого позов в частині визнання недійсним розпорядження та свідоцтва про право власності не визнають, посилаючись на те, що порядок приватизації квартир визначався Положенням про порядок передачі квартир (будинків), у власність громадян затвердженого наказом Державного комітету України по житлово -комунальному господарству від 15.09.1992 № 56. ОСОБА_3 надав всі необхідні документи і на підставі вказаних документів органом приватизації було прийнято розпорядження № 252 від 04.02.1997. Крім того, оскаржуване розпорядження прийняте у 1997, а отже сплив строк позовної давності визначений ст. 257 ЦК України. Враховуюче зазначене просили відмовити у задоволенні позовної заяви ОСОБА_3 в цій частині (а.с.28-34).

06.03.2017 ОСОБА_1 надала суду заяву про збільшення розміру позовних вимог в якій просить поділити майно набуте нею та ОСОБА_3 за час шлюбу, виділивши ОСОБА_3 :

сідловий тягач ОСОБА_5 , 2005 року випуску, д.н.з. НОМЕР_3 , вартістю 325 080 грн;

сідловий тягач RENAULT MAGNUM E-TECH 440, 2003 року випуску, № шасі НОМЕР_4 , д.н.з. НОМЕР_5 , вартістю 340 125 грн;;

автомобіль RENAULT PREMIUM, 2002 року випуску, № шасі НОМЕР_6 , д.н.з. НОМЕР_7 , вартістю 251 054 грн ;

автомобіль RENAULT PREMIUM, д.н.з. НОМЕР_8 , вартістю 251 054 грн;

автомобіль RENAULT PREMIUM, д.н.з. НОМЕР_9 вартістю 251 054 грн;

автомобіль DAF FT 95 XF 430, 2001 року випуску, № шасі НОМЕР_10 , д.н.з. НОМЕР_11 , вартістю 325 200 грн ;

напівпричіп SAMRO ST 39MHPA, 2003 року випуску, № шасі НОМЕР_12 , д.н.з. НОМЕР_13 , вартістю 243 900 грн;

причіп BSS, 2001 року випуску, № шасі НОМЕР_14 , д.н.з. НОМЕР_15 , вартістю 170 730 грн;

напівпричіп-самоскид PANAV NS 13630, 2001 року випуску, № шасі НОМЕР_16 , д.н.з. НОМЕР_17 , вартістю 325 300 грн;

напівпричіп KOGEL SNCO 24, д. н. з. НОМЕР_18 вартістю 297 990 грн;

напівпричіп CARNEHL, д. н. з. НОМЕР_19 вартістю 406 350 грн;

напівпричіп LAG 0-3-37 KHSL OPLEGGER, д.н.з НОМЕР_20 вартістю 341 760 грн.

На загальну суму 3 556 597 грн.

Стягнути з ОСОБА_3 на її користь грошову компенсацію її частки у спільному майні з урахуванням вартості відчуженого ним автомобіля Toyota Camry 2,4 L, 2008 року випуску, номер шасі (кузова) 4 НОМЕР_21 , д.н.з НОМЕР_22 АР в загальній сумі 2 080 349 грн, з яких компенсація вартості транспортних засобів в сумі 1 778 298,50 грн, плюс компенсація одержаного вкладу в сумі 121 784 грн, плюс компенсація вартості половини відчуженого автомобіля Toyota Camry у розмірі 180 266, 50 грн.

Визнати частково недійсним розпорядження органу приватизації Горішньоплавнівської (колишня назва Комсомольської) міської ради Полтавської області від 04.02.1997 р. № 252, визнати частково недійсним свідоцтво про право власності на житло від 04.02.1997 р., видане Горішньоплавнівською (колишня назва Комсомольською) міською радою Полтавської області на право власності ОСОБА_3 на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 та визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/3 частку у праві власності квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

04.05.2017 до суду надійшла позовна заява ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ сумісного майна подружжя, згідно якої ОСОБА_3 просить в порядку поділу спільного майна подружжя, визнати за ОСОБА_3 та за ОСОБА_1 право власності по Ѕ частині квартири АДРЕСА_2 ( т. 2 а.с.2-3).

Ухвалою Комсомольського міського суду Полтавської області від 19.06.2017 цивільну справу № 534/713/17 та цивільну справу № 534/1436/16 об`єднано в одне провадження (а.с.43).

26.06.2017 від ОСОБА_1 надійшла заява про збільшення позовних вимог, відповідно до якої просить поділити майно набуте нею та ОСОБА_3 за час шлюбу виділивши ОСОБА_3 :

сідловий тягач ОСОБА_5 , 2005 року випуску, д.н.з. НОМЕР_3 , вартістю 325 080 грн;

сідловий тягач RENAULT MAGNUM E-TECH 440, 2003 року випуску, № шасі НОМЕР_4 , д.н.з. НОМЕР_5 , вартістю 340 125 грн;;

автомобіль RENAULT PREMIUM, 2002 року випуску, № шасі НОМЕР_6 , д.н.з. НОМЕР_7 , вартістю 251 054 грн ;

автомобіль RENAULT PREMIUM, д.н.з. НОМЕР_8 , вартістю 251 054 грн;

автомобіль RENAULT PREMIUM, д.н.з. НОМЕР_9 вартістю 251 054 грн;

автомобіль DAF FT 95 XF 430, 2001 року випуску, № шасі НОМЕР_10 , д.н.з. НОМЕР_11 , вартістю 325 200 грн ;

напівпричіп SAMRO ST 39MHPA, 2003 року випуску, № шасі НОМЕР_12 , д.н.з. НОМЕР_13 , вартістю 243 900 грн;

причіп BSS, 2001 року випуску, № шасі НОМЕР_14 , д.н.з. НОМЕР_15 , вартістю 170 730 грн;

напівпричіп-самоскид PANAV NS 13630, 2001 року випуску, № шасі НОМЕР_16 , д.н.з. НОМЕР_17 , вартістю 325 300 грн;

напівпричіп KOGEL SNCO 24, д. н. з. НОМЕР_18 вартістю 297 990 грн;

напівпричіп CARNEHL, д. н. з. НОМЕР_19 вартістю 406 350 грн;

напівпричіп LAG 0-3-37 KHSL OPLEGGER, д.н.з НОМЕР_20 вартістю 341 760 грн.

На загальну суму 3 556 597 грн.

Виідливши ОСОБА_1 квартиру за адресою : АДРЕСА_3 , вартістю 300 000 грн;

Визнати частково недійсним розпорядження органу приватизації Горішньоплавнівської (колишня назва Комсомольської) міської ради Полтавської області від 04.02.1997 р. № 252, визнати частково недійсним свідоцтво про право власності на житло від 04.02.1997 р., видане Горішньоплавнівською (колишня назва Комсомольською) міською радою Полтавської області на право власності ОСОБА_3 на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 та визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/3 частку у праві власності квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_3 на її користь грошову компенсацію її частки у спільному майні з урахуванням вартості відчуженого ним автомобіля Toyota Camry 2,4 L, 2008 року випуску, номер шасі (кузова) 4 НОМЕР_21 , д.н.з НОМЕР_22 АР в загальній сумі 1 930 349 грн, з яких компенсація вартості транспортних засобів в сумі 1 778 298,50 грн, плюс компенсація одержаного вкладу в сумі 121 784 грн, плюс компенсація вартості половини відчуженого автомобіля Toyota Camry у розмірі 180 266, 50 грн., компенсація вартості Ѕ частини квартири по АДРЕСА_3 , яка підлягала б стягненню з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 в сумі 150 000 грн ( т.2 а.с.48-49).

Стислий виклад позиції сторін.

Вимоги за позовом ОСОБА_1 обґрунтовані тим, що 20.12.1991 між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 був укладений шлюб, у 2015 вона вирішила, що сімейне життя стало неможливим і з того часу вони проживають окремо. Відповідач без її згоди продав декілька транспортних засобів та розпорядився коштами на власний розсуд. Також їй стало відомо що квартиру за адресою АДРЕСА_1 в якій вони постійно проживали після укладення шлюбу з 1992 і до серпня 2015 , відповідач одноособово без її та доньки відома приватизував у лютому 1997, чим порушив її та доньки право на приватизацію. Також за час шлюбу з відповідачем ними було набуто у спільну власність майно, а саме автомобілі, які зареєстровані за відповідачем, один з автомобілів Toyota Camry 2,4 L, 2008 року випуску, номер шасі (кузова) 4 НОМЕР_21 , д.н.з НОМЕР_22 АР, відповідач без її згоди переоформив на свою матір. Також за час шлюбу вони вкладали спільні кошти на зберігання у банки на ім`я відповідача.

ОСОБА_3 в своїй заяві про поділ спільного майна подружжя, посилався на те, що під час шлюбу з ОСОБА_1 02.04.2008 вони придбали квартиру АДРЕСА_2 , правовстановлюючі документи оформлені на ОСОБА_1 , в даний час сімейні стосунки між ними не складаються та виникла необхідність у поділі вказаної квартири.

В судовому засіданні ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 підтримали уточнену позовну заяву від 26.06.2017, просили її задовольнити, позов ОСОБА_3 не визнали.

ОСОБА_3 25.10.2019 в судове засідання не з`явився, про день, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Представник ОСОБА_3 ОСОБА_4 позов ОСОБА_1 не визнав повністю, посилаючись на його необґрунтованість, позов ОСОБА_3 про поділ майна підтримав повністю, просив його задовольнити.

Встановлені судом фактичні обставини справи та зміст спірних правовідносин.

Відповідно до свідоцтва про шлюб від 20.12.1991 ОСОБА_3 уклав шлюб з ОСОБА_6 , прізвище після одруження дружини « ОСОБА_7 » (т1. а.с.6), від вказаного шлюбу мають повнолітню доньку ( т1. а.с. 6).

Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу Toyota Camry 2,4 L, 2008 року випуску, номер шасі (кузова) 4 НОМЕР_21 , д.н.з НОМЕР_22 АР зареєстрований на ім`я ОСОБА_3 ( т. 1 а.с.7-8), відповідно до довідки ТЦС № 5342 МВС України вказаний автомобіль перереєстрований на ОСОБА_8 22.07.2016 ( т. 1 а.с. 167).

Крім того відповідно до відомостей вказаного центру за ОСОБА_3 зареєстровані такі транспортні засоби : сідловий тягач RENAULT MAGNUM 440, 2005 року випуску, д.н.з. НОМЕР_3 ;

сідловий тягач RENAULT MAGNUM E-TECH 440, 2003 року випуску, № шасі НОМЕР_4 , д.н.з. НОМЕР_5 ;

автомобіль RENAULT PREMIUM, 2002 року випуску, № шасі НОМЕР_6 , д.н.з. НОМЕР_7 ;

автомобіль RENAULT PREMIUM, д.н.з. НОМЕР_8 .;

автомобіль RENAULT PREMIUM, д.н.з. НОМЕР_9 .;

автомобіль DAF FT 95 XF 430, 2001 року випуску, № шасі НОМЕР_10 , д.н.з. НОМЕР_11 .;

напівпричіп SAMRO ST 39MHPA, 2003 року випуску, № шасі НОМЕР_12 , д.н.з. НОМЕР_13 ;

причіп BSS, 2001 року випуску, № шасі НОМЕР_14 , д.н.з. НОМЕР_15 ;

напівпричіп-самоскид PANAV NS 13630, 2001 року випуску, № шасі НОМЕР_16 , д.н.з. НОМЕР_17 ;

напівпричіп KOGEL SNCO 24, д. н. з. НОМЕР_18 ;

напівпричіп CARNEHL, д. н. з. НОМЕР_19 ;

напівпричіп LAG 0-3-37 KHSL OPLEGGER, д.н.з НОМЕР_20 .

Вказані транспортні засоби були зареєстровані за ОСОБА_3 в період з 2007 по 2013 рік ( т. 1 а.с. 168-170, 187), що також підтверджується інформацією системи ДАІ наданої головним сервісним центром ( т. 1 а.с. 226-236) та повідомленнями управління Державної автомобільної інспекції МВС України, згідно яких власником вказаних автомобілів є ОСОБА_3 ( т. 1 а.с. 247-254).

Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 04.02.1997 квартира АДРЕСА_4 ) належить на праві приватної власності ОСОБА_3 ( т.1 а.с. 15).

Відповідно до договору купівлі продажу квартири від 02.04.2008 ОСОБА_1 купила у ТОВ «Комсомольський укрсплав» квартиру АДРЕСА_2 ( т. 2 а.с. 61).

Встановивши фактичні обставини справи, з`ясувавши правові позиці сторін, суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, та здійснюючи розгляд справи виключно в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи, зазначає, що виниклі між сторонами спірні правовідносини регулюються нормами Цивільного кодексу України від 16.01.2003 № 435-ІV. 34

Оцінка наведених учасниками справи аргументів, норми права, які застосував суд та мотиви їх застосування.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

У відповідності до ч. 3 та ч. 4 ст. 12, ч. 1 та ч. 2 ст. 13 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч. 2 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.

Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто Використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 р. N 11).

Зі змісту п.п. 23,24 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Статтею 372 ЦК України передбачено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Частиною 3 ст. 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

При цьому, при поділі майна суд виходить із того, що якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов`язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми.

Якщо річ неможливо розділити, вона присуджується одному з подружжя.

Якщо виділити в натурі частину із загального майна не можна, хтось один із подружжя має право на отримання від іншого грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частини. Проте, така компенсація може бути надана лише за згодою колишньої дружини чи чоловіка. Крім того, присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Пленум Верховного Суду України в постанові від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» відзначив, що вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи, для визначення якої при необхідності призначається експертиза.

Для визначення вартості майна, яке підлягає поділу, а саме автомобілів: сідлового тягача Renault Magnum 440 , 2005 р.в. д.н.з НОМЕР_3 ; Renault Magnum Е-ТЕСН 440, 2003 р.в., д.н.з НОМЕР_5 ; автомобіля DAF FT 95 ХF 430, 2001 р.в. д.н.з НОМЕР_11 ; напівпричепа SАМRО SТ 39 МНРА 2003 р.в. д.н.з НОМЕР_13 ; напівпричепа КОGЕL SNСО 24 д.н.з НОМЕР_18 ; напівпричепа LАG 0-3-37 КНSL д.н.з НОМЕР_20 ; автомобіля Renault Premium 2002 р.в. д.н.з НОМЕР_7 ; автомобіля Renault Premium д.н.з НОМЕР_8 ; автомобіля Renault Premium д.н.з НОМЕР_9 ; причіпа BSS 2001 р.в. д.н.з НОМЕР_15 ; напівпричіпа самоскида PANAV NS 13630 2001 р.в., д.н.з НОМЕР_17 ; напівпричіпа КОGEL SNCO 24, д.н.з НОМЕР_18 ; напівпричіпа CARNEHL д.н.з НОМЕР_19 ; напівпричіпа LAG 0-3-37 KHSL OPLEGGER д.н.з НОМЕР_20 , ухвалою Комсомольського міського суду Полтавської області від 14.12.2017 було призначено судову авто товарознавчу експертизу за клопотанням ОСОБА_3 з метою визначення ринкової вартості автомобілів, однак, остання проведена не була з підстав ненадання експертам додаткових матеріалів та в зв`язку з не оплатою рахунку для проведення експертизи.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

При цьому вказана позивачем в позові вартість автомобілів, визначена на власний розсуд.

Суд зазначає, що таке питання може бути вирішено органом, наділеним правом оцінки майна.

Оскільки на день розгляду справи судом сторони не погодили вартість спірних транспортних засобів: сідловий тягач RENAULT MAGNUM 440, 2005 року випуску, д.н.з. НОМЕР_3 ; сідловий тягач RENAULT MAGNUM E-TECH 440, 2003 року випуску, № шасі НОМЕР_4 , д.н.з. НОМЕР_5 ; автомобіль RENAULT PREMIUM, 2002 року випуску, № шасі НОМЕР_6 , д.н.з. НОМЕР_7 ; автомобіль RENAULT PREMIUM, д.н.з. НОМЕР_8 .; автомобіль RENAULT PREMIUM, д.н.з. НОМЕР_9 .; автомобіль DAF FT 95 XF 430, 2001 року випуску, № шасі НОМЕР_10 , д.н.з. НОМЕР_11 .; напівпричіп SAMRO ST 39MHPA, 2003 року випуску, № шасі НОМЕР_12 , д.н.з. НОМЕР_13 ; причіп BSS, 2001 року випуску, № шасі НОМЕР_14 , д.н.з. НОМЕР_15 ; напівпричіп-самоскид PANAV NS 13630, 2001 року випуску, № шасі НОМЕР_16 , д.н.з. НОМЕР_17 ; напівпричіп KOGEL SNCO 24, д. н. з. НОМЕР_18 ; напівпричіп CARNEHL, д. н. з. НОМЕР_19 ; напівпричіп LAG 0-3-37 KHSL OPLEGGER, д.н.з НОМЕР_20 та не надали належних доказів у підтвердження їх вартості, в зв`язку з чим суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності, тобто по Ѕ частині за кожним.

Також судом встановлено, що під час перебування у шлюбі сторонами придбаний автомобіль Toyota Camry 2,4 L, 2008 року випуску, номер шасі (кузова) 4 НОМЕР_21 , д.н.з НОМЕР_22 АР, який був зареєстрований за ОСОБА_3 , однак 22.07.2016 був перереєстрований на ОСОБА_8 .

У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Норми ст. ст. 317, 319 ЦК України передбачають, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, яке він здійснює на власний розсуд і усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Однак, ч.1 ст.358 ЦК України зазначає, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Статтею 63 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до вимог ч.3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Таким чином, з моменту набуття позивачем та відповідачем права спільної сумісної власності на транспортний засіб, сторони мають право лише за взаємною згодою володіти та користуватись спільним майном, і за жодних правових підстав не мають права вчиняти дій, які б не були узгоджені обома співвласниками.

Отже, перереєстрація права власності на спірний автомобіль без згоди дружини відповідача на ім`я ОСОБА_8 є неправомірною та порушує законні права та інтереси ОСОБА_1 .

Доказів, які б спростовували дані обставини, суду надано не було.

Оскільки відчужений автомобіль є цінною неподільною річчю, був фактично зареєстрований на ім`я ОСОБА_3 і перебував у його користуванні та відчужений без письмової згоди ОСОБА_1 , а тому остання як співвласник спірного майна має право отримати грошову компенсацію за свою частку у праві власності на автомобіль.

При цьому, визначаючи розмір компенсації за належну позивачу частку спірного автомобіля, суд бере до уваги висновок експерта № 222 від 11.05.2019, який було виконано на ухвалу Комсомольського міського суду Полтавської області від 04.02.2019 ( т. 2 а.с. 245), згідно якого ринкова вартість автомобіля Toyota Camry 2,4 L, 2008 року випуску, номер шасі (кузова) 4 НОМЕР_21 , д.н.з НОМЕР_22 АР станом на момент огляду 19.04.2019 складає 207 656, 68 грн ( т. 3 а.с. 2-22).

Отже, враховуючи те, що спірний автомобіль є спільним майном подружжя, а свартість автомобіля відповідно до висновку експерта становить 207 656, 68 грн, то із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 необхідно стягнути 1/2 частину цієї вартості, як компенсацію 1/2 частки спільного майна (автомобіля), тобто 103828 грн 34 коп.

За загальним правилом, встановленим частиною 1 статті 70 Сімейного кодексу України, при поділі майна частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним контрактом.

Загальна сума вкладів, вимоги про поділ яких суд визнав обґрунтованими і доведеними, складає 243 566,19 грн., що було визнано та підтверджено в судовому засіданні ОСОБА_3 , який не заперечував, що ним було знято зазначені кошти з банківських рахунків, а отже на долю кожного з подружжя припадає коштів в сумі 121784 грн.

грн.

На наявність підстав для відступу від засади рівності часток подружжя, позивач не послалась.

Щодо позовних вимог ОСОБА_1 про визнання частково недійсним розпорядження органу приватизації Горішньоплавнівської (колишня назва Комсомольської) міської ради Полтавської області від 04.02.1997 р. № 252, визнання частково недійсним свідоцтво про право власності на житло від 04.02.1997 р., видане Горішньоплавнівською (колишня назва Комсомольською) міською радою Полтавської області на право власності ОСОБА_3 на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 та визнання за ОСОБА_1 право власності на 1/3 частку у праві власності квартири за адресою: АДРЕСА_1 , суд наголошує на наступному.

Вирішуючи питання про обґрунтованість та підставність позову ОСОБА_1 в цій частині, суд керується нормами законодавства, чинними на час винесення оскаржуваних розпорядження та свідоцтва, тобто станом на лютий 1997 року.

Відповідно до вимог Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" від 19.06.1992 року передбачено, що метою приватизації державного житлового фонду є створення умов для здійснення права громадян на вільний вибір способу задоволення потреб у житлі, залучення громадян до участі в утриманні і збереженні існуючого житла та формування ринкових відносин.

Статтею 1 зазначеного вище Закону визначено, що приватизація державного житлового фонду (далі - приватизація) - це відчуження квартир (будинків), кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України.

Статтею 3 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду»передбачено, що приватизація здійснюється шляхом безоплатної передачі громадянам квартир (будинків) з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім`ї та додатково 10 квадратних метрів на сім`ю; продажу надлишків загальної площі квартир (будинків) громадянам України, що мешкають в них або перебувають в черзі потребуючих поліпшення житлових умов.

Згідно ч.11ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду", спори, що виникають при приватизації квартир (будинків) державного житлового фонду, вирішуються судом або арбітражним судом відповідно до їх компетенції.

На підставі ч. 1ст. 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», якщо загальна площа квартир (будинків), що підлягають приватизації, відповідає площі, передбаченій абзацом другимстатті 3 цього Закону, зазначені квартири (будинки) передаються наймачеві та членам його сім`ї безоплатно.

До членів сім`ї наймача включаються лише громадяни, які постійно проживають в квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігається право на житло.

Відповідно до ст.1,4, ч. 1 ст.5, ст.8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», наймачі квартир (будинків) державного житлового фонду та члени їх сімей, які постійно проживають у квартирі разом із наймачем або за якими зберігається право на житло, мають право на приватизацію займаних квартир шляхом передачі їм цих квартир в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у даній квартирі, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, на підставі рішення відповідного органу приватизації.

Така ж вимога зазначена в п. 5 Положення про порядок передачі квартир у власність громадян, яке було дійсним на час приватизації, затвердженогонаказом № 56 від 15.09.1992 Державного комітету України по житлово-комунальному господарству(далі за текстом - Положення), передача займаних квартир здійснюється у приватну та у спільну (сумісну або часткову) власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири.

Згідно з п. 20 Положення, при оформленні заяви на приватизацію квартири (будинку) громадянин бере на підприємстві, що обслуговує жилий будинок, довідку про склад сім`ї та займані приміщення .

У відповідності до п. 21 Положення, у довідці вказуються члени сім`ї наймача, які прописані та мешкають разом з ним, а також тимчасово відсутні особи, за якими зберігається право на житло.

Так відповідно до заяви ОСОБА_3 від 22.11.1996 до органу приватизації про приватизацію квартири АДРЕСА_4 ), ОСОБА_3 було надано довідку про склад сім`ї, відповідно до якої у вказаній квартирі був зареєстрований лише ОСОБА_3 ( т. 1 а.с.30-32) .

Відповідно до розпорядження органу приватизації № 252 від 04.02.1997 ОСОБА_3 передано у приватну власність квартиру АДРЕСА_4 ) (т.1 а.с.33).

Представником відповідача Горішньоплавнівської міської ради заявлено клопотання про застосування строку позовної давності, оскільки оскаржуване розпорядження прийняте у 1997.

Згідно зстаттею 71 ЦК УРСР, чинного на час виникнення спірних правовідносин, загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки.

Відповідно до положень статті 76 ЦК УРСР, перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

За змістом пункту 6 Прикінцевих іперехідних положень ЦК України, правила цього Кодексу щодо позовної давності стосуються тільки тих позовів, строк пред`явлення яких, встановлений попереднім законодавством, не сплив до 1 січня 2004 року. Якщо ж строк позовної давності закінчився до зазначеної дати, то до відповідних відносин застосовуються правила про позовну давність, передбачені ЦК УРСР 1963 року.

Відповідно до статей 71,75 ЦК УРСР, загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено позовна давність, встановлюється в три роки і позовна давність застосовується судами незалежно від заяви сторін.

Статтею 80 ЦК УРСР встановлено, що закінчення строку позовної давності до пред`явлення позову є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Також, відповідно до ч. 1ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 81 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Однак також, відповідно до ст.ст.256,257 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Крім цього, за ст.ст.260,261 ЦК України, позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу. Порядок обчислення позовної давності не може бути змінений за домовленістю сторін.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Перебіг позовної давності за вимогами про визнання недійсним правочину, вчиненого під впливом насильства, починається від дня припинення насильства. Перебіг позовної давності за вимогами про застосування наслідків нікчемного правочину починається від дня, коли почалося його виконання. У разі порушення цивільного права або інтересу неповнолітньої особи позовна давність починається від дня досягнення нею повноліття. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. За регресними зобов`язаннями перебіг позовної давності починається від дня виконання основного зобов`язання. Винятки з правил, встановлених частинами першою та другою цієї статті, можуть бути встановлені законом.

Також згідно ст. 267 ЦК України, особа, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності. Заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Окрім наведеного, слід вказати, що одним із елементів принципу верховенства права є принцип правової визначеності.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод(далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, кожен має право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Згідно із ч. 1ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини"суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

За положеннями вищевказаних норм суди мають належним чином обґрунтовувати свої рішення.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).

Таким чином, для визначення моменту виникнення права на позов важливим є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти.

ОСОБА_1 заперечуючи проти застосування судом строку позовної давності, зазначила що про порушення свого права на приватизацію, вона дізналася нещодавно, коли саме пояснити суду не змогла.

Суд критично ставиться до даних тверджень ОСОБА_1 , оскільки як вбачається з досліджених в судовому засіданні доказів, позивач була обізнаною про факт порушення права на приватизацію протягом всього часу, оскільки після приватизації вказаної квартири ОСОБА_1 майже весь час мешкала в спірному приміщенні і була в ньому зареєстрована до 2015 року, про що свідчить довідка про склад сім`ї від 23.09.2016.

Суд вважає, що ОСОБА_1 , як особа що мешкала в цьому приміщенні разом із ОСОБА_3 , мала об`єктивну можливість ознайомитися із правовстановлюючими документами на квартиру і як наслідок мала можливість дізнатись про факт приватизації квартири без її участі, а також при реєстрації та знятті з реєстрації у 2015 році мала можливість дізнатись про те, що власником квартири є лише ОСОБА_3 .

В позовній заяві ОСОБА_1 також, не вказує коли вона довідалась, що відповідач приватизував квартиру АДРЕСА_4 ).

За таких обставин, суд приходить до висновку, що позивач ОСОБА_1 мала реальну можливість, довідатися про порушення свого права на приватизацію квартири АДРЕСА_4 ).

Із врахуванням викладених вище обставин, оцінюючи належність, допустимість та достовірність кожного доказу як окремо, так і в їх сукупності, враховуючи заяву представника відповідача про застосування строку позовної давності, суд вважає, що вимоги позивача ОСОБА_1 про визнання приватизації недійсною не підлягають до задоволення.

Зроблений вище висновок суду також узгоджується з частинами четвертою та пятою статті 267 Цивільного кодексу України, згідно з якими сплив позовної давності без поважних причин на її пропущення є підставою для відмови в позові.

Щодо позовних вимог ОСОБА_3 про поділ майна подружжя, а саме: поділити квартиру за адресою: АДРЕСА_3 , визнавши за ОСОБА_1 та ОСОБА_3 право власності на Ѕ частку (за кожним окремо) у праві спільної часткової власності на зазначену квартиру та припинити право спільної сумісної власності ОСОБА_3 і ОСОБА_1 на зазначену квартиру, суд наголошує на наступному.

Як встановлено в судому засіданні та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_3 та ОСОБА_1 за час шлюбу придбали квартиру АДРЕСА_2 ), що підтверджується договором купівлі продажу від 02.04.2008, укладеного між ТОВ «Комсомольський украсплав» та ОСОБА_1 ( т. 2 а.с.61).

Відповідно до вимог ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 2 ст.372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною 1 ст.61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Статтею 163 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частиною 1 ст.69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Таким чином, враховуючи, що спірна квартира набута сторонами за час шлюбу, то така є об`єктом спільної сумісної власності подружжя сторін, у зв`язку з чим суд доходить висновку про його поділ між сторонами, виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні, виділивши у власність ОСОБА_3 Ѕ частку квартири, а право власності на іншу Ѕ частку квартири залишити за ОСОБА_1 та припинити право спільної сумісної власності ОСОБА_3 і ОСОБА_1 на зазначену квартиру.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. ст. ст.5,12,13, 264-266 ЦПК України, суд,

у х в а л и в :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , Горішньоплавнівської міської ради Полтавської області про поділ майна подружжя, визнання недійсним в частині розпорядження та свідоцтва про право власності , визнання права власності - задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_3 та ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину за кожним на наступні транспортні засоби:

сідловий тягач ОСОБА_5 , 2005 року випуску, д.н.з. НОМЕР_3 ;

сідловий тягач RENAULT MAGNUM E-TECH 440, 2003 року випуску, № шасі НОМЕР_4 , д.н.з. НОМЕР_5 ;

автомобіль RENAULT PREMIUM, 2002 року випуску, № шасі НОМЕР_6 , д.н.з. НОМЕР_7 ;

автомобіль RENAULT PREMIUM, д.н.з. НОМЕР_8 .;

автомобіль RENAULT PREMIUM, д.н.з. НОМЕР_9 .;

автомобіль DAF FT 95 XF 430, 2001 року випуску, № шасі НОМЕР_10 , д.н.з. НОМЕР_11 .;

напівпричіп SAMRO ST 39MHPA, 2003 року випуску, № шасі НОМЕР_12 , д.н.з. НОМЕР_13 ;

причіп BSS, 2001 року випуску, № шасі НОМЕР_14 , д.н.з. НОМЕР_15 ;

напівпричіп-самоскид PANAV NS 13630, 2001 року випуску, № шасі НОМЕР_16 , д.н.з. НОМЕР_17 ;

напівпричіп KOGEL SNCO 24, д. н. з. НОМЕР_18 ;

напівпричіп CARNEHL, д. н. з. НОМЕР_19 ;

напівпричіп LAG 0-3-37 KHSL OPLEGGER, д.н.з НОМЕР_20 .

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 Ѕ частку вартості автомобіля марки Toyota Camry 2,4 L, 2008 року випуску, номер шасі (кузова) 4 НОМЕР_21 , д.н.з НОМЕР_22 АР у розмірі 103828 грн 34 коп.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 Ѕ частину одержаного вкладу у розмірі 121 784 грн.

В задоволені вимог ОСОБА_1 про визнання частково недійсним розпорядження органу приватизації Горішньоплавнівської (колишня назва Комсомольської) міської ради Полтавської області від 04.02.1997 р. № 252, визнання частково недійсним свідоцтво про право власності на житло від 04.02.1997 р., видане Горішньоплавнівською (колишня назва Комсомольською) міською радою Полтавської області на право власності ОСОБА_3 на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 та визнання за ОСОБА_1 право власності на 1/3 частку у праві власності квартири за адресою: АДРЕСА_1 відмовити.

Зустрічну позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ сумісного майна подружжя задовольнити повністю.

Поділити квартиру за адресою: АДРЕСА_3 , визнавши за ОСОБА_1 та ОСОБА_3 право власності на Ѕ частку (за кожним окремо) у праві спільної часткової власності на зазначену квартиру; припинити право спільної сумісної власності ОСОБА_3 і ОСОБА_1 на зазначену квартиру.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення. До початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга подається до Полтавського апеляційного суду через Комсомольський міський суд Полтавської області.

Позивач за первісним позовом : ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_3 .

Відповідач за первісним позовом: ОСОБА_3 , адреса:

АДРЕСА_1 .

Суддя підпис Т.О.Куц

Згідно з оригіналом.

Суддя Т.О.Куц