Постанова

Іменем України

26 грудня 2019 року

м. Київ

справа № 476/347/17

провадження № 61-15246св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Усика Г. І. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Фермерське господарство «Багата Нива»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Єланецького районного суду Миколаївської області від 23 листопада 2017 року у складі судді Чернякової Н. В. та постанову Апеляційного суду Миколаївської області від 25 січня 2018 року у складі колегії суддів: Данилової О. О.,

Коломієць В. В., Шаманської Н. О.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом доФермерського господарства «Багата Нива» (далі - ФГ «Багата Нива») про розірвання договору оренди землі.

На обгрунтування позовних вимог зазначав, що йому на праві власності належить земельна ділянка площею 8,56 га, кадастровий номер :03:000:0079, цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташована на території Єланецької селищної ради Миколаївської області. На підставі договору оренди землі

від 01 листопада 2010 року він передав зазначену земельну ділянку ФГ «Багата Нива» у строкове платне користування строком на 15 років.

За змістом пунктів 9, 11 договору, орендна плата вноситься орендарем у строк до 30 грудня поточного року у розмірі трьох процентів від нормативної грошової оцінки земельної ділянки, що становить на момент укладення договору

2 599,40 грн. Відповідно до пункту 10 договору, обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексів інфляцій.

Посилаючись на те, що орендар у період з 2010 року по 2016 рік систематично не сплачував йому орендну плату, а виплатив її лише у 2017 року без урахування індексу інфляції та пені, дізнавшись про його намір звернутися до суду з вимогами про розірвання договору оренди землі, позивач просив розірвати договір оренди землі від 01 листопада 2010 року, укладений між

ним та ФГ «Багата Нива».

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Єланецького районного суду Миколаївської області від 23 листопада

2017 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що протягом строку дії оспорюваного договору оренди землі, відповідач допускав істотне порушення умов договору, що полягало у систематичній несплаті ним орендної плати. Однак незадовго до звернення позивача до суду із зазначеним позовом, ФГ «Багата Нива» сплатило ОСОБА_1 заборгованість за попередні роки у розмірі 23854,75 грн, а позивач, у свою чергу прийняв виконання відповідача, що дає підстави для висновку про відновлення його прав. Оскільки обставини, які слугували підставою для вимоги про розірвання договору, на дату звернення з позовом, перестали існувати, суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні позову.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Апеляційного суду Миколаївської області від 25 січня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, рішення Єланецького районного суду Миколаївської області від 23 листопада

2017 року змінено в частині підстав відмови у позові, шляхом зазначення про те, що підставою для відмови у позові слід вважати недоведеність факту систематичної несплати орендної плати у період дії договору оренди.

Змінюючи рішення суду першої інстанції апеляційний суд виходив з того, що позивачем не доведено факту систематичної несплати орендарем орендної плати протягом 2011-2016 років, своєчасність виплати якої у спірний період підтверджується копіями відомостей на виплату орендної плати за 25 листопада 2011 року, 02 жовтня 2012 року, 04 жовтня 2013 року, 18 вересня 2014 року,

01 вересня 2015 року, 21 листопада 2016 року, свого підпису у яких позивач не заперечував. За наведених обставин, апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про відсутність, передбачених частиною першою статті 32 Закону України «Про оренду землі» та пунктом «д» частини першої статті 141 Земельного кодексу України (далі - ЗК України), підстав для розірвання договору оренди землі, змінивши мотиви відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 .

Узагальнені доводи касаційної скарги та аргументів інших учасників справи

У березні 2018 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга

ОСОБА_1 , у якій він, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Єланецького районного суду Миколаївської області від 23 листопада 2017 року і постанову Апеляційного суду Миколаївської області від 25 січня 2018 року, та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити.

Касаційна скарга обгрунтована посиланням на те, що вирішуючи спір суд першої інстанції не врахував, що основною метою договору оренди земельної ділянки та одним із визначальних прав орендодавця, визначених Законом України «Про оренду землі» є право на своєчасне отримання орендної плати у закріпленому у договорі розмірі, тому встановивши, що ФГ «Багата Нива» лише у 2017 році сплатило ОСОБА_1 заборгованість з орендної плати за попередні роки (2011-2016 роки), суд першої інстанції не мав правових підстав для відмови у розірванні договору оренди землі з підстав систематичної несплати орендарем орендної плати за користування земельною ділянкою.

Змінюючи рішення суду першої інстанції у частині відмови у позові, апеляційний суд, у порушення частини третьої статті 367 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), прийняв до уваги докази на підтвердження виплати йому орендної плати за 2011 - 2017 роки, що були долучені відповідачем до заперечень (відзиву) на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , поважних причин неподання яких до суду першої інстанції ФГ «Багата Нива» не навело. Апеляційний суд не зауважив на посилання ФГ «Багата Нива», викладені у зазначених запереченнях (відзиві) про те, що відповідач щороку надавав позивачу благодійну допомогу, і не перевірив чи не є надані ФГ «Багата Нива» докази підтвердженням сплати орендарем благодійної допомоги.

Висновки суду апеляційної інстанції про те, що позивач протягом 2011-2016 років не пред`являв претензій орендарю щодо несвоєчасної сплати орендної плати не відповідають фактичним обставинам справи, оскільки 31 березня

2016 року він направив відповідачу повідомлення про намір самостійно обробляти належну йому на праві власності земельну ділянку.

У травні 2018 року до Верховного Суду надійшов відзив ФГ «Багата Нива» на касаційну скаргу, у якому відповідач просив залишити без задоволення касаційну скаргу ОСОБА_1 посилаючись на відсутність підстав для дострокового розірвання договору оренди землі, з огляду відсутність порушень ФГ «Багата Нива» умов договору оренди землі. Зазначало, що суди першої та апеляційної інстанцій правильно встановили, що орендар своєчасно сплачував позивачеві оренду плату за користування земельною ділянкою, що у суді першої інстанції було підтверджено довідкою ФГ «Багата Нива» від 22 червня 2017 року, а у суді апеляційної інстанції додатково - відомостями про виплату орендної плати ОСОБА_1 за 2011-2016 роки, оскільки представник відповідача не був присутній у судових засіданнях у суді першої інстанції з поважних причин (хвороба представника та його відрядження).

Зауважив, що отримуючи у листопаді 2015 року довідку про розмір орендної плати з метою оформлення субсидії, ОСОБА_1 не висловлював жодних претензій з приводу невиплати йому орендної плати. На зазначені обставини ОСОБА_1 також не посилався при зверненні з позовом до ФГ «Багата Нива» про звільнення орендованої земельної ділянки, поданого до суду

31 березня 2016 року. 03 жовтня 2017 року, позивач відповідно до умов договору оренди землі, також отримав орендну плату за 2017 рік у розмірі 5 507,29 грн.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 06 квітня 2018 року відкрито касаційне провадження та витребувано справу з суду першої інстанції.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє у межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Фактичні обставини справи, встановлені судами попередніх інстанцій

Судами попередніх інстанцій установлено, що ОСОБА_1 є власником земельної ділянка площею 8,56 га, кадастровий номер :03:000:0079, цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої на території Єланецької селищної ради Миколаївської області.

01 листопада 2010 року між ОСОБА_1 та ФГ «Багата Нива» укладений договір оренди землі, відповідно до пункту 1 якого орендодавець надає, а орендар приймає у строкове платне користування зазначену земельну ділянку, строк дії договору - п`ятнадцять років.

Пунктами 9, 11 договору, сторони погодили, що орендна плата вноситься орендарем у строк до 30 грудня поточного року та становить три проценти від нормативної грошової оцінки земельної ділянки, а саме 2 599,40 грн на рік. Обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексів інфляції (пункт 10 договору).

Відповідно до довідки від 22 червня 2017 року вих. № 3 на виконання договору оренди землі від 01 листопада 2010 року, ОСОБА_1 нараховано та виплачено орендну плату за землю: 2011 рік - 3 682,49 грн; 2012 рік -

3 682,49 грн; 2013 рік - 3 682,49; 2014 рік - 3 682,49 грн; 2015 рік - 3 617,50 грн,

2016 рік - 5 507,29 грн.

Факт виплати ОСОБА_1 орендної плати у період з 2011 року по 2016 рік підтверджується його підписом у відомостях на виплату орендної плати

за 25 листопада 2011 року, 02 жовтня 2012 року, 04 жовтня 2013 року,

18 вересня 2014 року, 01 вересня 2015 року, 21 листопада 2016 року.

Відповідно до пункту 40 договору за невиконання або неналежне виконання договору сторони несуть відповідальність відповідно до закону та цього договору.

Позиція Верховного Суду та нормативно-правове обгрунтування

Установлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, доводи касаційної скарги ОСОБА_1 висновків судів першої, у незмінній після апеляційного перегляду частині, та апеляційної інстанцій не спростовують.

Частиною другою статті 792 ЦК України передбачено, що відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом, зокрема Земельним кодексом України (далі - ЗК України)та Законом України «Про оренду землі».

Право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності (частина перша статті 93 ЗК України).

Відповідно до частини другої статті 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених законом або договором. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при його укладенні.

Частиною першої статті 32 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що на вимогу однієї із сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обов`язків, передбачених статтями 24 і 25 цього Закону та умовами договору, в разі випадкового знищення чи пошкодження об`єкта оренди, яке істотно перешкоджає передбаченому договором використанню земельної ділянки, а також на підставах, визначених ЗК України та іншими законами України.

Відповідно до пункту «д» статті 141 ЗК України підставою припинення права користування земельною ділянкою, передбачено систематичну несплату земельного податку або орендної плати.

Системний аналіз наведених положень чинного законодавства дозволяє дійти висновку, що при вирішенні питання щодо розірвання договору оренди з підстави, передбаченої пунктом «д» статті 141 ЗК України, застосування також підлягають положення частини другої статті 651 ЦК України, згідно якої необхідна наявність істотного порушення стороною договору.

Частиною першою статті 60 ЦПК України 2004 рокупередбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно статті 179 ЦПК України 2004 рокупредметом доказування під час судового розгляду є факти, які обгрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Для встановлення у судовому засіданні фактів досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів.

Аналогічні положення містяться у статтях 77, 81 ЦПК України.

За змістом наведених правових норм доказування - це діяльність, яка здійснюється в урегульованому цивільному процесуальному порядку і спрямована на з`ясування дійсних обставин справи, прав і обов`язків сторін, встановлення певних обставин шляхом ствердження юридичних фактів, зазначення доказів, а також подання, прийняття, збирання, витребування, дослідження і оцінки доказів. Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи. Обов`язок доказування покладається на сторін. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Суд не може збирати докази за власною ініціативою. У разі недостатності доказів суд вправі запропонувати представити докази тій стороні, яка несе обов`язок з доказування.

Матеріально-правовий зміст обов`язку подавати докази полягає в тому, що у випадку його невиконання суб`єктом доказування і неможливості отримання доказів суд має право визнати факт, на який посилалася заінтересована сторона, неіснуючим, чи навпаки, як це має місце при використанні презумпції, існуючим, якщо інше не доказано другою стороною.

Установивши відсутність доказів на підтвердження систематичної несплати орендарем орендної плати з моменту набуття чинності договором оренди землі

від 01 листопада 2010 року, апеляційний суд обгрунтовано відмовив у задоволенні вимог ОСОБА_1 про його розірвання за недоведеністю.

Доводи касаційної скарги про те, що апеляційний суд не мав визначених процесуальним законом підстав для прийняття від ФГ «Багата Нива» нових доказів на підтвердження виплати орендної плати на виконання оспорюваного договору у період з 2011 по 2016 роки не є обгрунтованими, ураховуючи те, що на спростовування доводів позовної заяви, відповідачем була долучена до матеріалів справи довідка від 22 червня 2017 року вих. № 3, згідно з якою ОСОБА_1 щороку нараховувалася і виплачувалася орендна плата. Суд першої інстанції у рішенні не мотивував відхилення зазначеного доказу, не надав відповідної оцінки запереченням відповідача проти позову, а також не запропонував ФГ «Багата Нива», у випадку недостатності наданих доказів, представити інші докази, у тому числі відомості про виплату орендної плати у спірний період. На заперечення доводів апеляційної скарги щодо наявності підстав для скасування рішення суду першої інстанції, представник відповідача, що не був присутнім у судовому засіданні з поважних причин надав відомості про виплату позивачеві орендної плати за 2011-2016 роки, що і було покладено апеляційним судом в обгрунтування підстав для дослідження зазначеного доказу у суді апеляційної інстанції.

Посилання заявника на те, що апеляційний суд не з`ясував дійсної правової природи грошових коштів, про отримання яких міститься його підпис у відомостях на виплату йому орендної плати за 2011 - 2016 роки, які насправді є благодійною допомогою ФГ «Багата Нива», не грунтуються на відповідних допустимих доказах, а тому не спростовують правильність висновків суду апеляційної інстанцій щодо встановлених ним обставин у справі. Переглядаючи законність та обгрунтованість рішень судів попередніх інстанцій, Верховний Суд, діючи у межах повноважень визначених статтею 400 ЦПК України, не вправі здійснювати переоцінку доказів.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Аналізуючи наведене, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що суд першої інстанції, у незмінній після апеляційного перегляду частині, та суд апеляційної інстанції правильно визначилися з характером спірних правовідносин, вірно застосували закон, що їх регулює, повно і всебічно дослідили матеріали справи та надали належну оцінку зібраним у справі доказам, а тому касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 400, 401, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Єланецького районного суду Миколаївської області від 23 листопада 2017 року, у незмінній після апеляційного перегляду частині, та постанову Апеляційного суду Миколаївської області від 25 січня 2018 року залишити без змін.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Г. І. Усик

С. О. Погрібний

В. В. Яремко