РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 грудня 2019 року

м. Рівне

Справа № 559/828/19

Провадження № 22-ц/4815/1597/19

Головуючий суддя в суді 1 інстанції: Феськов П.В.

Рівненський апеляційний суд :

в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ :

головуючий Боймиструк С.В.

судді: Гордійчук С.О., Шимків С.С.

секретар судового засідання: Тхоревський С.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Млинівського районного суду Рівненської області від 31 жовтня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Рівненській області про стягнення суддівської винагороди,

В С Т А Н О В И В :

16 квітня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Дубенського міськрайонного суду Рівненської області з позовом до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Рівненській області (далі ТУ ДСА в Рівненській області) про стягнення невиплаченої суддівської винагороди.

Позов мотивує тим, що працював на посаді судді, в тому числі Дубенського міськрайонного суду, з 2004 року до виходу у відставку та видачі наказу про відрахування зі штату суду №54-К від 24 листопада 2015 року, з 26 листопада 2015 року.

Відповідно до рішення Конституційного суду України від 04 грудня 2018 року №11-р/2018 визнано таким, що не відповідає Конституції України, положення ч.3 ст. 133 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07 липня 2010 року №2453-VІ у редакції Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд" від 12 лютого 2015 року №192-VІІІ. Це положення підлягає застосуванню у його первинній редакції, а саме : "Посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється в розмірі 15 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно : з 01 січня 2011 року 6 мінімальних заробітних плат; з 01 січня 2012 року 8 мінімальних заробітних плат; з 01 січня 2013 року 10 мінімальних заробітних плат; з 01 січня 2014 року 12 мінімальних заробітних плат; з 01 січня 2015 року 15 мінімальних заробітних плат".

За наведеного, просить стягнути з ТУ ДСА в Рівненській області невиплачену суддівську винагороду (з її індексацією), як судді місцевого суду за період : з 01 січня 2014 року по 31 грудня 2014 року з доплатою за вислугу більше як 30 років 70 відсотків; з 01 січня 2015 року по 26 листопада 2015 з доплатою за вислугу більше 35 років 80 відсотків, з 23 червня 2015 року.

Ухвалою Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 26 квітня 2019 року задоволено самовідвід судді Ралець Р.В. у даній цивільній справі.

03.05.2019 розпорядженням голови Дубенського міськрайонного суду Рівненської області справу направлено до Млинівського районного суду Рівненської області.

Ухвалою Млинівського районного суду Рівненської області від 31 жовтня 2019 року провадження у справі закрито, роз`яснено ОСОБА_1 , що розгляд даного спору віднесено до юрисдикції Рівненського окружного адміністративного суду.

Не погоджуючись із ухвалою суду першої інстанції в поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 вважає такою, що прийнята з грубим порушенням норм процесуального права.

Зазначає, що його звернення до суду з указаним позовом спрямоване на відновлення його майнового стану (порушення права власності і ліквідації збитків, заподіяних його інтересам) на захист якого спрямовані засоби та норми визначені саме цивільним і цивільно-процесуальним законодавством.

Вважає, що даний спір не є публічно-правовим та має розглядатись за правилами цивільної юрисдикції. Зазначає, що в 2014-2015 роках у нього не було ніякого спору з ТУ ДСА в Рівненській області, який би стосувався його діяльності на публічній службі. Вказує, що його діяльність на публічній службі, як судді місцевого суду зводилась до розгляду цивільних, кримінальних, адміністративних справ. Суддівська винагорода нараховувалась з урахуванням змін в Закон України "Про судоустрій і статус суддів", що діяли у 2014-2015 роках і які в подальшому були визнані неконституційними з урахуванням надбавки за вислугу років.

Також зазначає, що не перебуває на публічній службі і звернувся з позовом як фізична особа.

З цих підстав, просить скасувати ухвалу Млинівського районного суду Рівненської області від 31 жовтня 2019 року і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Відзив на апеляційну скаргу у встановлений судом строк на його подачу не надходив.

ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, а подав заяву про розгляд справи за його відсутності. Наполягає на задоволенні апеляції

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, хоч завчасно був повідомлений про час і місце розгляду справи, заяви про відкладення розгляду справи не подав, а тому колегія суддів дійшла висновку про розгляд справи за його відсутності в межах доводів і вимог апеляційної скарги.

За результатами апеляційного розгляду колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Закриваючи провадження у даній справі, суд першої інстанції дійшов висновку, що хоча даний спір виник після звільнення публічного службовця з посади, однак пов`язаний з вирішенням питань, які стосуються його діяльності на публічній службі та має розглядатися за правилами адміністративного судочинства, незважаючи на те, що спірні відносини фактично виникли після припинення публічної служби.

З такими висновками колегія суддів погоджується.

Предметом судового розгляду у цій справі є вимога судді у відставці про стягнення суддівської винагороди (матеріальної шкоди), не доплаченої внаслідок прийняття Верховною Радою України закону, який не відповідає Конституції України (є неконституційним).

Статтею 152 Конституції України встановлено, що закони та інші акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають Конституції України. Закони та інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення. Матеріальна чи моральна шкода, завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, відшкодовуються державою у встановленому законом порядку.

Відповідно до статті 1175 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі в результаті прийняття органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування нормативно-правового акта, що був визнаний незаконним і скасований, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини посадових і службових осіб цих органів.

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

Відповідно до вимог частини першої статті 18 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення. З метою якісної та чіткої роботи судової системи міжнародним і національним законодавством передбачено принцип спеціалізації судів.

Критеріями розмежування судової юрисдикції є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності або ж пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

За загальним правилом у порядку цивільного судочинства загальні суди вирішують справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, зокрема спори, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також із інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. Тобто в порядку цивільного судочинства розглядаються справи, що виникають із приватноправових відносин.

Згідно із частиною першою статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, що виникли із здійснення суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій.

Згідно пункту сьомого частини першої статті 4 КАС України суб`єктом владних повноважень є орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Публічно-правовий характер спору визначається тим, що вказані суб`єкти наділені владно-управлінськими повноваженнями у сфері реалізації публічного інтересу.

Публічно-правовим вважається також спір, який виник з позовних вимог, що ґрунтуються на нормах публічного права, де держава, в особі відповідних органів виступає щодо громадянина не як рівноправна сторона, у правовідносинах, а як носій суверенної влади, який може вказувати або забороняти особі певну поведінку, надавати дозвіл на передбачену законом діяльність тощо.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

За змістом пункту другого частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема, спори з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

У пункті сімнадцятому частини першої статті 4 КАС України визначено, що публічною службою є діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Отже законодавством врегульовано питання, пов`язані з прийняттям (обранням, призначенням) громадян на публічну службу, її проходженням та звільненням з публічної служби (припиненням), спеціальними нормативно-правовими актами.

У справі що розглядається, таким спеціальним нормативно-правовим актом є Закон України «Про судоустрій і статус суддів», яким визначено матеріальне та соціальне забезпечення суддів з метою забезпечення належних умов для здійснення правосуддя, дотримання Конституції України і законів України, охорони прав і свобод громадян.

Рішенням Конституційного Суду України №11-р/2018 від 04 грудня 2018 року визнано таким, що не відповідає Конституції України положення частини 3 статті 133 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року №2453-VІ у редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12 лютого 2015 року №192-VІІІ. Це положення підлягає застосуванню у його первинні редакції, зокрема "Посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється у розмірі 15 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно: з 01 січня 2011 року - 6 мінімальних заробітних плат; з 01 січня 2012 року - 8 мінімальних заробітних плат; з 01 січня 2013 року - 10 мінімальних заробітних плат; з 01 січня 2014 року - 12 мінімальних заробітних плат; з 01 січня 2015 року - 15 мінімальних заробітних плат".

Унаслідок неконституційних змін до частини 3 статті 133 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року №2453-VІ у редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12 лютого 2015 року №192-VІІІ, які були прийняті державним органом, на думку позивача, йому були суттєво зменшені виплати щомісячного довічного грошового утримання як судді у відставці та як наслідок спричинено матеріальну шкоду за період з 01 січня 2014 року по 31 грудня 2014 року та з 01 січня 2015 року по 26 листопада 2015 року.

З матеріалів справи слідує, що предметом спору є стягнення збитків у вигляді не отриманої частини щомісячного утримання судді за вказані періоди.

З огляду на зазначене, не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги, що позивач не перебуває на публічній службі і звернувся з позовом як фізична особа та можна зробити висновок, що спір між сторонами виник після звільнення публічного службовця з посади, однак пов`язаний з вирішенням питань, які стосуються його діяльності на публічній службі.

Спори, пов`язані з проходженням публічної служби, розглядаються за правилами адміністративного судочинства.

Саме такий висновок у подібних правовідносинах зробила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05 червня 2019 року у справі № 686/23445/17 (провадження № 14-162 цс19).

Згідно з частиною статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Інші доводи апеляційної скарги також висновків суду першої інстанції не спростовують і не впливають на їх правильність.

Порушень норм процесуального права, які давали б підстави для скасування ухвали суду, колегією суддів не установлено.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, керуючись, ст.ст. 367, 368, 371, п.1. ч.1 ст. 374, ст. 375, ст. 381, ст. 382, ст. 383, ст. 384, ст. 389, 390 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Млинівського районного суду Рівненської області від 31 жовтня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Повний текст постанови складений 26 грудня 2019 року.

Головуючий: С.В. Боймиструк

Судді: С.О. Гордійчук

С.С. Шимків