Житомирський апеляційний суд
Справа №283/775/18 Головуючий у 1-й інст. Ярмоленко В. В.
Категорія 21 Доповідач Миніч Т. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2019 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді: Миніч Т.І.

суддів: Павицької Т.М.,

Трояновської Г.С.

секретаря

судового засідання Кучерявого О.В.

з участю відповідача

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі апеляційну скаргу ОСОБА_3

на рішення Малинського районного суду Житомирської області від 03 жовтня 2018 року під головуванням судді Ярмоленка В.В.

у цивільній справі №283/775/18 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання договору дарування недійсним, -

в с т а н о в и в:

У квітні 2018 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом. Просила визнати недійсним договір дарування будинку АДРЕСА_1 від 13.11.2009 року. В обґрунтування заявлених вимог зазначала, що 13.11.2009 року нею та її внуком ОСОБА_4 був укладений договір дарування, посвідчений нотаріусом Малинської державної нотаріальної контори, за яким позивач подарувала відповідачу житловий будинок з господарськими будівлями за АДРЕСА_1, в якому проживає та сплачує комунальні послуги. Метою укладення договору слугувало те, що через свій вік та поганий стан здоров'я вона потребувала сторонньої допомоги, а відповідач мав допомагати їй та утримувати. Однак, після декількох місяців спільного проживання з сім'єю відповідача останній переїхав на інше місце проживання, припинивши надавати їй допомогу та утримувати будинок. Вважала, що при укладенні договору дарування малися на увазі правовідносини, що регулюються договором довічного утримання. Тому просила визнати недійсним даний договір, оскільки в добровільному порядку розірвати договір відповідач відмовився.

Рішенням Малинського районного суду Житомирської області від 03 жовтня 2018 року у задоволені позовних вимог відмовлено за безпідставністю.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить зазначене рішення суду скасувати і ухвалити нове - про задоволення позовних вимог. На думку апелянта, рішення суду першої інстанції постановлене з порушенням норм процесуального та неправильним застосуванням норм матеріального права, з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи. На думку апелянта, покази свідків ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7, на які суд посилається у рішенні та які є відповідно батьками і дружиною відповідача, вважає неналежними, оскільки останні є заінтересованими особами. Разом з тим, свідки ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11 у своїх показах свідчили про те, що оспорюваний договір дарування укладався позивачкою саме з метою надання їй допомоги та догляду, і таку допомогу відповідач почав надавати лише після укладення договору та припинив восени 2017 року.

Розглянувши справу в межах доводів, викладених в апеляційній скарзі, суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що 13.11.2009 року ОСОБА_3, діючи добровільно і перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам'яті, подарувала, передавши у власність, ОСОБА_4 безоплатно житловий будинок з господарськими будівлями за АДРЕСА_1, з одночасним оформленням договору дарування земельної ділянки, на якій він розташований, посвідчений нотаріусом Малинської державної нотаріальної контори Ходаківською Л.В. за номером 2-1538.

В свою чергу, ОСОБА_4 прийняв дарунок, що підтверджено підписами сторін в присутності державного нотаріуса (а.с.13,14,29-32).

Відповідно до витягу з Державного реєстру правочинів, даний договір зареєстровано в реєстрі за номером 3706560 (а.с.15).

Вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про те, що достатніх підстав для задоволення позову не було.

При цьому судом враховано, що відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч.3 ст.203 ЦК).

За змістом статей 203,717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Обгрунтовуючи заявлені в даній справі вимоги, позивач посилалася на те, що оспорюваний договір є удаваним.

Згідно зі статтею 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Пленум Верховного Суду України в п.25 постанови №9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснив, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином, права і обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Удаваний правочин не має іншої мети, ніж приховування незаконного правочину.

Тобто, в даному випадку доведенню підлягав факт умислу обох сторін на вчинення іншого правочину, ніж той, що був посвідчений фактично.

Проте, переконливих доказів на підтвердження цих обставин позивачкою не надано.

Так, із змісту письмових пояснень державного нотаріуса Малинського державного нотаріального округу Ходаківської Л.В. вбачається, що договір дарування житлового будинку від 13.11.2009 року було укладено за добровільною згодою обох сторін. Крім цього, перед посвідченням договору нотаріусом неодноразово вислухано думку дарувальника ОСОБА_3 та роз'яснено наслідки такої угоди, на що жодних заперечень чи будь-яких умов щодо бажання укласти договір довічного утримання дарувальником заявлено не було.

Про те, що саме позивач бажала укласти договір дарування засвідчив свідок ОСОБА_5, який пояснив, що його матір радилась з ним перед укладенням договору, яким саме чином "переписати" будинок, оскільки "в дочки вже є хата, а я хочу на тебе". Зважаючи на його відмову та пропозицію подарувати онуку ОСОБА_4, ОСОБА_3 сама висловлювала думку "що може дарчу зробити, щоб претензій ні у кого не було".

Про відсутність висловлюваних умов при даруванні будинку засвідчили також свідки ОСОБА_6 і ОСОБА_7

За таких обставин суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку, що позивач не довела належними і допустимими доказами факт укладення сторонами у справі удаваного правочину з метою приховати договір довічного утримання, оскільки її намір узгоджувався з її волевиявленням.

Доводи викладені в апеляційній скарзі висновків суду не спростовують та на їх правильність не впливають, а зводяться до переоцінки доказів.

Разом з тим, будь-яких процесуальних порушень, які б давали підстави для переоцінки доказів, апеляційним судом не встановлено.

За наведених обставин підстав для зміни чи скасування оскаржуваного рішення апеляційний суд не вбачає, оскільки воно постановлено судом із додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.258,259,367,374,375,381-384 ЦПК України, суд, - п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Малинського районного суду Житомирської області від 03 жовтня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Головуючий: Судді:

Повний текст постанови складено 17 січня 2019 року.