Справа № 753/2871/17 Головуючий 1 інстанція- Вовк Є.І.
Провадження № 22-ц/824/2697/2019 Доповідач апеляційна інстанція- Савченко С.І.
П О С Т А Н О В А

іменем України

04 квітня 2019 року м.Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Савченка С.І.,

суддів Верланова С.М., Мережко М.В.,

за участю секретаря Вергелес О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду м.Києва від 06 жовтня 2017 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення боргу за кредитним договором,-

в с т а н о в и в:

У лютому 2017 року ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», звернувся до суду із вказаним вище позовом, який мотивував тим, що 07 березня 2007 року між ПриватБанком і відповідачем ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № К2F4AK01390003, за умовами якого банк надав відповідачу кредит на споживчі потреби для купівлі автомобіля в розмірі 36289 доларів США терміном на 5 років із сплатою 12 % річних, а позичальник зобов'язався повернути отриманий кредит і сплатити проценти за його користування. Поручителем позичальника за кредитним договором є відповідачі ОСОБА_2 і ОСОБА_3, які за двома окремими договорами поруки від 25 травня 2007 року зобов'язалися відповідати перед банком за виконання позичальником зобов'язань по поверненню кредитних коштів.

Вказував, що за умовами кредитного договору позичальник ОСОБА_1 мав повертати кредит та проценти щомісячними платежами у сумі 693,93 долари США, однак не в повному обсязі виконував ці обов'язки, після закінчення терміну надання кредиту має заборгованість, яка станом на 17 листопада 2016 року складає 94798,01 доларів США і включає тіло кредиту - 22588,32 долари США, проценти - 17046,48 доларів США, комісія - 1244,80 доларів США та пеню - 53918,41 долар США. У зв'язку із наведеним просив стягнути солідарно із відповідачів на користь банку частину боргу за кредитним договором у вигляді тіла кредиту в розмірі 22588,32 долари СШАта судові витрати.

Рішенням Дарницького районного суду м.Києва від 06 жовтня 2017 року позов задоволено. Стягнуто солідарно із відповідачів ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь АК КБ «Приват Банк» борг за кредитним договором у розмірі 22588,32 доларів США

- 2 -

та судові витрати у розмірі 2974,88 грн. з кожного відповідача.

Постановою Апеляційного суду м.Києва від 16 квітня 2018 року апеляційна скарга відповідача ОСОБА_2 задоволена частково, рішення Дарницького районного суду м.Києва від 06 жовтня 2017 року в частині вимог КБ «Приват Банк» до поручителя ОСОБА_2 скасоване і в цій частині ухвалено нове, яким відмовлено у задоволенні вимог. В іншій частині рішення залишене без змін.

Після закінчення апеляційного розгляду відповідач ОСОБА_1, який не був присутній під час апеляційного розгляду даної справи, подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення, яким в позові відмовити у повному обсязі,посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального і процесуального права. Скарга мотивована тим, що він взагалі не був обізнаний про розгляд даної справи в судах, оскільки не повідомлявся про розгляд справи ні Дарницьким районним судом м.Києва, ні Апеляційним судом м.Києва і дізнався про її наявність лише після початку примусового виконання оскаржуваного рішення. Такі дії суду позбавили його можливості заявити суду про застосування строку позовної давності до вимог банку, який сплив 06 березня 2015 року, тобто через три роки після закінчення 06 березня 2012 року терміну дії договору. Окрім того, позов банку не підлягає до задоволення, бо в кінці 2012 року він передав банку в рахунок погашення кредиту заставлене майно у вигляді автомобіля «Suzukinewgrandvitara», на що банк повідомив про закриття відносин за кредитним договором.

Отже, предметом перегляду є рішення Дарницького районного суду м.Києва від 06 жовтня 2017 року в частині солідарного стягнення боргу із ОСОБА_1 та ОСОБА_3

Колегія суддів розглядає апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 у загальному порядку відповідно до правил ст.370 ЦПК України, яка передбачає можливість вирішення у загальному порядку поданої після закінчення апеляційного розгляду скарги особи, яка небула присутня під час апеляційного розгляду справи.

АТ КБ «Приват Банк» відзиву на апеляційну скаргу не подав.

Відповідачка ОСОБА_2 подала відзив, в якому визнала апеляційну скаргу, погодилася із її доводами і просила задоволити з урахуванням того, що постановою Апеляційного суду м.Києва від 16 квітня 2018 року рішення Дарницького районного суду м.Києва від 06 жовтня 2017 року в частині вимог до неї скасоване і в цій частині ухвалено нове про відмову у позові

В суді апеляційної інстанції відповідач ОСОБА_1 подану апеляційну скаргу та викладені в ній доводи підтримав, просив задоволити та скасувати рішення Дарницького районого суду м.Києва як незаконне.

Представник відповідачки ОСОБА_2 адвокат КотенкоВ.О. в суді апеляційної інстанції підтримав апеляційну скаргу ОСОБА_1, вважав її обгрунтованою в частині пропуску банком строку позовної давності.

АТ КБ «Приват Банк» належним чином повідомлений про час розгляду справи, що стверджується рекомендованим повідомленням про вручення судової повістки 11 березня 2019 року, до суду не з'явився, причин неявки не повідомив, що відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

- 3 -

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.264 ЦПК України судове рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення не відповідає.

Згідно п.1 ч.1 ст.169 ЦПК України (в редакції на час ухвалення оскаржуваного рішення) суд відкладає розгляд справи у разі неявки в судове засідання однієї із сторін або будь-кого з інших осіб, які беруть участь у справі, про яких нема відомостей, що їм вручені судові повістки.

Колегією суддів встановлено, що справа розглянута судом першої інстанції у відсутність відповідача ОСОБА_1, який взагалі не був повідомлений про дату і час розгляду справи, що свідчить про порушення судом норм процесуального права.

Згідно положень ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення є в тому числі порушення норм процесуального права.

Відповідно до п.3 ч.3 ст.376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов'язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов'язковим), якщо такий учасник справи обгрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

З огляду на приписи п.3 ч.3 ст.376 ЦПК України колегія суддів приходить до висновку про наявність передбачених законом обов'язкових підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення, поскільки суд допустив порушення норм процесуального права, розглянувши справу у відсутність відповідача ОСОБА_1, який не повідомлений належним чином про дату, час і місце засідання суду і який обгрунтовує свою апеляційну скаргу такими обставинами.

Окрім того, колегія суддів враховує, що належне повідомлення сторони про розгляд справи є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій принципу рівності сторін, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і про що неодноразово вказував у своїх рішенням Європейський суд з прав людини. Зокрема у справі «Лопушанський проти України» у зв'язку із розглядом справи у відсутність відповідача, який не був належно повідомлений, суд констатував, що не було дотримано принципу рівності сторін, гарантованого п.1 ст.6 Конвенції.

Розглянувши справу у відсутність відповідача ОСОБА_1, який взагалі не був повідомлений про розгляд даної справи, суд допустив порушення процесуального принципу рівності сторін, що позбавило відповідача висунути свої заперечення і доводи проти позову банку, в тому числі заявити про застосування строку позовної давностідо вимог позивача, що є істостним в даній справі.

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального

- 4 -

права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норми матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

З викладених вище підстав колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції не грунтується на матеріалах справи та вимогах закону і підлягає скасуванню.

Вирішуючи спір в межах заявлених вимог, колегія суддів вважає, що позов АТ КБ «ПриватБанк» не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що 07 березня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», івідповідачем ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № К2F4AK01390003, за умовами якого банк надав відповідачу кредит на споживчі потреби для купівлі автомобіля в розмірі 36289 доларів США із терміном повернення до 06 березня 2012 року та сплатою 12 % річних, а позичальник зобов'язалася повернути отриманий кредит і сплатити проценти за його користування. Повернення кредиту (п.7.1 договору) передбачено шляхом внесення позичальником щомісячних платежіву розмірі 693,93 долари США (а.с.13-15).

Згідно ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк зобов'язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити відсотки.

Також, судом встановлено, що позичальник ОСОБА_1 не виконував обов'язки по щомісячному поверненню кредитних коштів, останній платіж у розмірі 383,01 долари США сплатив на погашення кредиту у липні 2010 року, після чого кредит не погашав, що стверджується наданим банком розрахунком (а.с.6-8).

Після закінчення терміну дії договору 06 березня 2012 року ОСОБА_1 кредит не повернув, має заборгованість, що у свою чергу свідчить про порушення прав кредитора АТ КБ «Приват Банк».

Проте, колегія суддів прийшла до висновку, що права ПриватБанкузахисту не підлягають з огляду на пропуск строку звернення до суду за захистом свого права.

Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4 ст.267 ЦК України).

Європейський суд з прав людини юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п.1 ст.32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (п. 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; п.51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).

За загальним правилом перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України). За зобов'язаннями із визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч.5 ст.261 ЦК України).

- 5 -

Аналіз вказаних норм дає підстави для висновку про те, що початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

У разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів має обчислюватися з моменту настання строку виконання зобов'язання у повному обсязі (за періодичними платежами з моменту несплати окремого платежу) або у зв'язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково (ст.1050 ЦК України).

Такі висновки узгоджуються з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, де Велика Палата зазначила, що встановлення у договорі окремих зобов'язань, які деталізують обов'язок відповідача повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право позивача вважається порушеним з моменту порушення відповідачем терміну внесення чергового платежу. А відтак, початок перебігу позовної давності для погашення щомісячних платежів за договором визначається за кожним таким черговим платежем з моменту його прострочення. Вказане унеможливлює визначення початку перебігу позовної давності для погашення всієї заборгованості за договором з моменту спливу строку кредитування(п.63).

Такий підхід відповідає правовій позиції, сформульованій Верховним Судом України у постановах: від 19 березня 2014 року у справі № 6-20цс14, від 12 листопада 2014 року у справі № 6-167цс14, від 3 червня 2015 року у справі № 6-31цс15, від 30 вересня 2015 року у справі № 6-154цс15, від 29 червня 2016 року у справі № 6-272цс16, від 23 листопада 2016 року у справі № 6-2104цс16 і від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2462цс16.

З матеріалів справи вбачається, що повернення відповідачем ОСОБА_1 як тіла кредиту, так і процентів мало здійснюватися шляхом внесення щомісячних платежів до 25 числа кожного місяця, а строк дії договору і відповідно повернення кредиту закінчився 06 березня 2012 року.

Даний позов пред'явлено АТ КБ «ПриватБанк» до суду у лютому 2017 року, що стверджується датою реєстрації позову в суді, тобто з пропуском загального трирічного строку позовної давності, як за кожним із платежів, так і вцілому за заборгованістю. Клопотання про його поновлення до суду першої інстанції позивач не подавав.

У справі, яка є предметом перегляду, відповідач ОСОБА_1, оскаржуючи рішення, просить застосувати позовну давність, поскільки він був позбавлений можливості заявити про це в суді першої інстанції, як того вимагає ч.3 ст.267 ЦК України.

Відповідно до статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода у наданні ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості, а відповідно до ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право має забезпечуватися судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Колегія суддів вважає за можливе прийняти дану заяву ОСОБА_1 про застосування строку позовної давності, оскільки відповідач не був повідомлений про розгляд справи, дізнався про її наявність після ухвалення судом рішення, а відтак був позбавлений можливості здійснити свої процесуальні права сторони, передбачені ст.27 ЦПК України (чинна на час ухвалення рішення), в тому числі заявити в суді першої інстанції про застосування строку позовної давності. Допущене судом порушення норм процесуального права не повинне призводити до обмеження прав ОСОБА_1 здійснити свої права в суді апеляційної інстанції.

- 6 -

Аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 200/11343/14-ц, де Велика Палата зазначила, що той факт, що відповідач, який не був належно повідомлений судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не брав участі у такому розгляді, є підставою для вирішення апеляційним судом заяви цього відповідача про застосування позовної давності, навіть якщо така заява не подавалася ним у суді першої інстанції (п.74).

За таких обставин з огляду на те, що позивачем пропущено строк позовної давності за вимогою про повернення кредитних коштів, поновити який банк не просить, а також враховуючи заяву відповідача про застосування строку позовної давності, суд застосовує позовну давність і відмовляє у позові з цих підстав.

Поручителем позичальника за кредитним договором є співвідповідач ОСОБА_3, яка за договором поруки від 25 травня 2007 року зобов'язалася відповідати перед банком за виконання позичальником зобов'язань по поверненню кредитних коштів.

Відповідно до ст.266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Оскільки, позовна давність спливла за основною вимогою до позичальника про повернення кредитних коштів, то відповідно спливла і позовна давність за додатковою вимогою до поручителя, що унеможливлює стягнення із нього коштів.

Колегія суддів не приймає до уваги доводи скарги ОСОБА_1 про погашення ним кредиту, бо в кінці 2012 року він передав банку в рахунок погашення кредиту заставлене майно у вигляді автомобіля «Suzukinewgrandvitara», на що банк повідомив про закриття відносин за кредитним договором. Дані доводи не підтверджені жодним доказом, зокрема відсутні сам договір застави чи його копія, на який посилається у скарзі ОСОБА_1, відсутні докази як передання даного автомобіля банку на реалізацію, так і докази про спосіб реалізації і погашення боргу за кредитом та припинення спірних правовідносин.

У зв'язку із частковим задоволенням апеляційної скарги і скасуванням рішення відповідно до ст.141 ЦПК України суд покладає на позивача судові витрати.

Керуючись ст.ст.259, 374, 376, 381 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволити частково.

Рішення Дарницького районного суду м.Києва від 06 жовтня 2017 року скасувати і ухавлити нове, яким відмовити у задоволенні позову Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», до ОСОБА_1 та ОСОБА_3 про стягнення боргу за кредитним договором.

Стягнути із Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (місцезнаходження: м.Київ вул.Грушевського 1-д, ) на користь ОСОБА_1 (мешкає за адресою: АДРЕСА_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1) судовий збір у розмірі 13387 гривень.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий

Судді: