Постанова

Іменем України

27 березня 2019 року

м. Київ

справа № 199/780/15-ц

провадження № 61-9759св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Олійник А. С. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Ступак О. В.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Альфа Банк»,

відповідачі: ОСОБА_3, ОСОБА_4

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 15 березня 2016 року у складі судді Богун О.О. та рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 08 червня 2017 року у складі суддів: Каратаєвої Л. О., Пищиди М. М., Ткаченко І. Ю.

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

Публічне акціонерне товариство «Альфа Банк» (далі - ПАТ «Альфа Банк») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитом.

Позов обґрунтовано тим, що 11 січня 2017 року між Закритим акціонерним товариством «Альфа-Банк» (далі - ЗАТ «Альфа-Банк»), правонаступником якого є позивач, та ОСОБА_3 укладено кредитний договір № 490021704, на підставі якого позичальник отримав 38 436,32 доларів США кредиту.

Внаслідок неналежного виконання позичальником зобов'язань з повернення кредитних платежів у нього станом на 07 квітня 2015 року виникла заборгованість: за кредитом - 289 277,15 грн, зі сплати відсотків - 19 031,41 грн, а також нараховано пеню - 88 411,67 грн.

Оскільки на забезпечення виконання зобов'язань позичальника за кредитним договором між позивачем та ОСОБА_4 укладено договір поруки № 490021704-П, за яким остання поручилася за виконання кредитних обов'язків ОСОБА_3, позивач просить стягнути зазначену заборгованість з позичальника і поручителя солідарно.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 15 березня 2016 року, позов задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ПАТ «Альфа-Банк» заборгованість, яка складається із заборгованості за кредитом - 289 277,15 грн, заборгованості за відсотками - 19 031,41 грн, пені - 88 411,67 грн, а всього 396 720,23 грн, а також по 1 032,19 грн судового збору з кожного. Стягнуто з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 до Державного бюджету України судові витрати у справі зі сплати судового збору у розмірі 951,41 грн з кожного.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач ОСОБА_3, як позичальник за кредитним договором, у порушення вимог частини першої статті 1049, частини першої статті 1054 ЦК України прострочив виконання грошового зобов'язання в частині повернення позикодавцеві чергової частини позики у строк та в порядку, встановлені договором, та сплати процентів за користування кредитом. За умовами договору поруки (пункт 3.1 договору) боржник та поручитель відповідають перед банком за порушення обов'язків, як солідарні боржники.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 08 червня 2017 року рішення суду першої інстанції змінено в частині стягнення заборгованості за відсотками, зменшивши суму з 19 031,41 грн до 18 744,42 грн. У частині стягнення пені у розмірі 88 411,67 грн скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в цій частині позову. Зменшено розмір судового збору, стягненого з відповідачів до Державного бюджету України до 507,92 грн з кожного. В іншій частині рішення залишено без змін.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що відповідно до висновку судово-економічної експертизи від 03 березня 2017 року № 3518/3519-16 станом на 07 квітня 2015 року заборгованість ОСОБА_3 за кредитом складає 12 337,22 доларів США (що за курсом Національного банку України (далі - НБУ) складає 23,447515 грн/доларів США, а саме 289 277,15 грн), відсотків за користування кредитними коштами - 799,42 доларів США, що в еквіваленті складає 18 744,42 грн, розмір заявленої позивачем пені документально не підтверджено, тому позов у цій частині задоволенню не підлягає.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У липні 2017 року відповідач ОСОБА_3 звернувся до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою, в якій просить скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій, направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

07 липня 2017 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою.

19 лютого 2018 року вказану справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК Україниу редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

11 березня 2019 року ухвалою Верховного Суду справу призначено до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників судової справи у складі колегії з п'яти суддів.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі зазначено, що суди першої та апеляційної інстанцій порушили норми матеріального та процесуального права.

Судами не враховано, що відповідно до умов кредитного договору передбачено виконання грошових зобов'язань позичальника шляхом здійснення щомісячних платежів, тобто позовна давність у таких випадках обчислюється окремо за кожним простроченим платежем, а несплачені до моменту звернення кредитора до суду платежі підлягають стягненню у межах позовної давності за кожним із платежів. Надані банком позичальнику кредитні кошти на придбання автомобіля є споживчим кредитом, до правовідносин за якими застосовується положення Закону України «Про захист прав споживачів». Згідно з судовими рішеннями Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 лютого 2013 року, 3 квітня 2013 року та 22 травня 2013 року у спорах щодо споживчого кредитування кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. Позовна давність за позовом про повернення споживчого кредиту застосовується судом незалежно від наявності заяви сторони у спорі. Банк звернувся до суду із цим позовом 03 лютого 2015 року, тобто позивачем безпідставно включено до розрахунку заборгованості за кредитним договором сум щомісячних платежів, які не сплачені позичальником до березня 2012 року у зв'язку зі спливом позовної давності.

Стягуючи заборгованість солідарно з позичальника і поручителя, суди першої та апеляційної інстанцій не врахували вимоги частини четвертої статті 559 ЦК України та не встановили, чи звертався позивач до поручителя з вимогою погашення кредитної заборгованості позичальника протягом шести місяців від настання строку погашення певних щомісячних зобов'язань, тоді як встановлення вказаних обставин має значення щодо припинення поруки і наявність підстав для стягнення заборгованості з поручителя.

У порушення частини четвертої статті 60 ЦПК України 2004 року висновки судів першої та апеляційної інстанцій про розмір кредитної заборгованості ґрунтується на припущеннях, оскільки надані позивачем докази не відповідають вимогам статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».

Касаційна скарга не містить доводів у частині відмови в позові апеляційним судом про стягнення пені.

Відзивів та заперечень на касаційну скаргу до Верховного Суду не надходило.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

11 січня 2007 року між ЗАТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір № 490021704, на підставі якого відповідачем отримано кредит у розмірі 38 436,32 доларів США на придбання транспортного засобу за договором купівлі-продажу, укладеним між позичальником і ТОВ «Алмаз Мотор, Лтд» від 10 жовтня 2006 року № 797А/06 - TOYOTA CAMRY, 2006 року випуску, д/н НОМЕР_1 та оплати страхової суми ЗАТ «Просто-страхування» за перший рік страхування транспортного засобу у розмірі 11 842,42 грн.

За умовами договору відповідач зобов'язався сплачувати проценти за користування кредитом у розмірі 12% річних, повернути кредит у строк не пізніше 11 січня 2013 року. ОСОБА_3, як позичальник, зобов'язався повернути отриманий кредит, сплачувати проценти за користування ним у порядку, визначеному договором та в строки, визначені графіком повернення (пункт 3.1 договору).

Пунктом 3.4 договору визначено, що у разі повного або часткового прострочення повернення кредиту та/або сплати процентів за користування ним позичальник зобов'язаний сплатити банку пеню у розмірі 1% від простроченої суми за кожний день прострочення.

Кредитні кошти позичальник отримав, однак зобов'язання щодо повернення кредитних коштів належним чином не виконав, внаслідок чого станом на 07 квітня 2015 року утворилась заборгованість за кредитом - 289 277,15 грн, за відсотками - 19 031,41 грн, а також з нарахованої пені - 88 411,67 грн.

11 січня 2007 року між позивачем та відповідачем ОСОБА_4 укладено договір поруки № 490021704-П (далі - договір поруки), відповідно до якого ОСОБА_4 поручилася за виконання ОСОБА_3 обов'язків, що виникли на підставі основного договору або можуть виникнути на його підставі у майбутньому: щодо повернення кредиту, щомісячної сплати процентів за користування ним, у випадках, передбачених договором, у строк не пізніше 10 днів з дати пред'явлення відповідної вимоги достроково повернути заставодержателю кредит, сплатити проценти за користування ним і виконати інші обов'язки, що виникають за основним договором, сплатити заставодержателю неустойку (пеню, штраф), відшкодувати заподіяні збитки невиконанням або неналежним виконанням заставодавцем своїх зобов'язань за основним договором (пункт 2.1 договору поруки).

За умовами договору поруки (пункт 3.1 договору поруки) боржник та поручитель відповідають перед банком за порушення обов'язків, як солідарні боржники. Поручитель відповідає перед банком в тому ж обсязі, що і боржник.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, зміст оскаржуваної постанови, обговоривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Предметом позову у цій справі є вимоги банку про стягнення з відповідачів заборгованості за кредитним договором, заборгованості зі сплати відсотків за користування кредитними коштами та пені.

Відповідачем ОСОБА_3 судові рішення оскаржуються в частині стягнення заборгованостей за тілом кредиту та відсотків за користування кредитними коштами.

Рішення суду апеляційної інстанції в частині відмови у стягненні суми пені сторонами не оскаржується.

Правовідносини між сторонами виникли на підставі договору кредиту, наданого у валюті (доларах США) на придбання транспортного засобу, тобто на споживчі потреби, та договору поруки.

За кредитним договором, відповідно до статті 1054 ЦК України у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України, у редакції чинній на час правовідносин сторін, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Зобов'язання, відповідно до статті 524 ЦК України, має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Відповідно до частин першої та другої статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Задовольняючи позов в частині стягнення заборгованості за кредитом та відсотками за користування кредитними коштами, суди першої та апеляційної інстанцій виходили із доведеності невиконання позичальником своїх зобов'язань за кредитним договором.

За змістом статті 526, частини першої статті 530, статті 610 та частини першої статті 612 ЦК України для належного виконання зобов'язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни).

Встановивши на підставі доказів у справі, зокрема і на підставі судово-економічної експертизи, що позичальником зобов'язання щодо повернення отриманих у кредит коштів виконано не повністю, і станом на 07 квітня 2015 року заборгованість за тілом кредиту становить 12 337,22 доларів США, що за курсом НБУ на той час є еквівалентним 289 277,15 грн, суд апеляційної інстанцій дійшов правильного висновку про задоволення позову в цій частині.

Висновок судів першої та апеляційної інстанцій про наявність підстав для стягнення заборгованості зі сплати відсотків за користування кредитними коштами за період до 07 квітня 2015 року є помилковим з огляду на таке.

Встановивши, що позичальник зобов'язався повернути кредит не пізніше 11 січня 2013 року, здійснюючі платежі у порядку та строки, визначені графіком повернення, судами першої та апеляційної інстанцій не враховано, що поняття «строк договору» та «строк зобов'язання» не є тотожними.

Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору (частина перша статті 631 ЦК України). Цей строк починає спливати з моменту укладення договору (частина друга вказаної статті), хоча сторони можуть встановити, що його умови застосовуються до відносин між ними, які виникли до укладення цього договору (частина третя цієї статті). Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (частина четверта статті 631 ЦК України).

Відтак, закінчення строку договору, який належно виконаний лише однією стороною, не звільняє другу сторону від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання нею її обов'язків під час дії договору.

Поняття «строк виконання зобов'язання» і «термін виконання зобов'язання» охарактеризовані у статті 530 ЦК України. Згідно з приписами її частини першої, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

З огляду на викладене строк (термін) виконання зобов'язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов'язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов'язання.

Відповідно до частини першої статті 1048 та частини першої статті 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18).

Зважаючи на те, що умовами кредитного договору позичальник зобов'язався повернути кредит до 11 січня 2013 року нарахування відсотків за користування кредитними коштами після спливу вказаного терміну суперечить приписам статті 1048 ЦК України, оскільки з 12 січня 2013 року права та інтереси банку мають забезпечуватись шляхом застосування частини другої статті 625 ЦК України. Разом з тим, розмір заборгованості зі сплати відсотків за користування кредитними коштами станом на 11 січня 2013 року судами не встановлено.

Передчасним також є висновок судів першої та апеляційної інстанцій про солідарну відповідальність позичальника та поручителя.

За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України).

Частиною четвертою статті 559 ЦК України, у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, визначено, що порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Таким чином, порука - це строкове зобов'язання, і незалежно від установлення строку її дії на підставі договору чи закону, сплив цього строку припиняє суб'єктивне право кредитора вимагати від боржника виконання зобов'язання.

Судами як першої, так і апеляційної інстанції взагалі не досліджено строки та умови дії та припинення договору поруки, тоді як встановлення зазначених обставин є необхідним для правильного вирішення вказаного спору у цій частині.

Відповідно до викладеного оскаржувані рішення у частині стягнення відсотків за користування кредитними коштами, а також щодо стягнення сум заборгованості солідарно з обох відповідачів (як позичальника, так і поручителя) ухвалено внаслідок неправильного застосування судами першої та апеляційної інстанцій статей 1048, 1050, 1054 ЦК України, а також неповного з'ясування всіх обставин справи, що є порушенням норм процесуального права, які є підставою для скасування судових рішень.

Верховний Суд відхиляє доводи касаційної скарги стосовно того, що строк позовної давності до вимог про стягнення заборгованості за споживчим кредитом підлягає застосуванню судом незалежно від наявності заяви відповідача, з огляду на таке.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (частина третя статті 267 ЦК України).

Вказане правило стосується і вимог кредитодавця щодо повернення заборгованості за споживчим кредитом, оскільки стаття 11 Закону України «Про захист прав споживачів», тобто і її пункт 7, стосується позасудового порядку повернення споживчого кредиту.

Аналогічний правовий висновок викладено і в постанові Верховного Суду України від 20 листопада 2013 року (провадження № 6-126цс13), на яку, зокрема, посилається заявник касаційної скарги.

Висновків за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 411 ЦПК України підставами для повного або часткового скасування рішень і передачі справи повністю або частково на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, зокрема, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Верховним Судом встановлено, що оскаржені судові рішення щодо солідарної відповідальності відповідачів за кредитними зобов'язаннями, а також щодо розміру заборгованості зі сплати відсотків за користування кредитними коштами, ухвалено судами внаслідок неповного дослідження та оцінки всіх доказів у справі, що мають значення для правильного вирішення справи.

Таким чином, рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 15 березня 2016 року та рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 08 червня 2017 року підлягають скасуванню в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту та відсотками за користування кредитними коштами, з переданням справи в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції.

Оскільки касаційна скарга не містить доводів у частині відмови в позові апеляційним судом про стягнення пені, то в цій частині судові рішення не переглядаються.

Дії, що їх має виконати суд першої інстанції під час нового розгляду справи

Під час нового розгляду суду першої інстанції необхідно здійснити належну оцінку кредитного договору та договору поруки, встановивши умови сплати кредитних платежів та умови дії та припинення поруки; встановити розмір заборгованості зі сплати відсотків за користування кредитними коштами станом на 11 січня 2013 року, та ухвалити рішення у справі відповідно до вимог матеріального та процесуального права.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 15 березня 2016 року та рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 08 червня 2017 року в частині стягнення з заборгованості за кредитом та зі сплати відсотків за користування кредитними коштами скасувати, передати справу в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: В. О. Кузнєцов

А.С. Олійник

С. О. Погрібний

О. В.Ступак