Постанова

Іменем України

30 січня 2019 року

м. Київ

справа № 308/6118/16-ц

провадження № 61-28671св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф. (суддя-доповідач), Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2,

відповідач -Ужгородська районна рада Закарпатської області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області у складі судді Придачука О. А. від 20 березня

2017 року та ухвалу Апеляційного суду Закарпатської області від 18 вересня 2017 року у складі колегії суддів: Кожух О. А., Куштана Б. П., Джуги С. Д.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до Ужгородської районної ради Закарпатської області про стягнення матеріальної та моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що 20 червня 2013 року вона вийшла на пенсію державного службовця з посади начальника фінансово-господарського відділу Ужгородської районної ради Закарпатської області. При виході на пенсію Ужгородською районною радою їй було надано довідку від 20 червня 2013 № 236/02-15 про складові заробітної плати, що подається для призначення пенсії відповідно до Закону України «Про державну службу», яка не містила зазначення розмірів інших виплат (матеріальних допомог, індексації), передбачених у формі довідки, про що їй стало відомо 29 грудня 2015 при отриманні нової довідки.

Після видачі нової довідки 30 грудня 2015 вона звернулася до управління Пенсійного фонду в м. Ужгороді з заявою про перерахунок пенсії, проте управлінням Пенсійний фонду в м. Ужгороді листом від 14 січня 2016 року № 02/К-01 відмовив їй у перерахунку та виплаті пенсії. У зв'язку з чим, вона зверталася до суду з адміністративним позовом про визнання дій управління Пенсійного фонду в м. Ужгороді неправомірними

та зобов'язання нарахувати й виплатити недоплачену пенсію, починаючи

із 20 червня 2013 року.

За результатом розгляду зазначеного спору постановою Ужгородського міськрайонного суду від 03 червня 2016 року її позов задоволено частково, та зобов'язано Ужгородське об'єднане управління Пенсійного фонду України Закарпатської області здійснити нарахування та виплату недоплаченої їй пенсії державного службовця з врахуванням суми індексації заробітної плати і виплачених сум матеріальної допомоги на оздоровлення та матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань; виплатити їй різницю недоплаченої суми пенсії з дня її звернення до органу Пенсійного фонду України, а саме 30 грудня 2015 року, та виплачувати їй пенсію державного службовця з врахуванням перерахунку. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Зазначала, що вказаним судовим рішенням встановлено, що при призначенні пенсії їй 20 червня 2013 управління Пенсійного фонду України в м. Ужгороді Закарпатської області було надано довідку від 20 червня

2013 року № 236/02-15, яка не містила зазначення розмірів інших виплат, а саме матеріальних допомог та індексації. Відтак, суд не може констатувати наявність з боку управління Пенсійного фонду України в м. Ужгороді Закарпатської області порушень щодо неврахування сум інших виплат, які вже зазначені у довідці від 29 грудня 2015 № 665/02-19. Суд вбачає недоліки в організації роботи саме роботодавця - Ужгородської районної ради Закарпатської області, яким не було вказано достовірні дані щодо інших виплат, з яких були нараховано страхові внески на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування та єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування.

Також вказувала, що діями Ужгородської районної ради Закарпатської області у результаті порушення її цивільного права їй завдано збитки (упущена вигода), оскільки нею не було отримано доходи, які вона могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (зазначення недостовірних даних щодо менших складових зарплати).

Ураховуючи зазначене та уточнені позовні вимоги, ОСОБА_2 просила суд стягнути з Ужгородської районної ради на її користь недоотримані нею доходи за період з 20 червня 2013 року по 30 грудня 2015 року у розмірі 20 954,78 грн, компенсацію втрати частини доходів у розмірі 11 983,07 грн, та посилаючись на статтю 237-1 КЗпП України, статті 23, 1173 ЦК України, також просила стягнути моральну шкоду у розмірі 30 000,00 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області

від 20 березня 2017 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

Рішення районного суду мотивовано тим, що оскільки ОСОБА_2 не було доведено наявність винної, протиправної поведінки відповідача

Ужгородської районної ради та причинно-наслідкового зв'язку між його діями (бездіяльністю) та матеріальною і моральною шкодою, на яку вона вказує, тому позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди є необґрунтованими.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 18 вересня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилено.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області

від 20 березня 2017 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що позовні вимоги ОСОБА_2 не підлягають задоволенню, оскільки нею не доведено наявність винної, протиправної поведінки відповідача та причинно-наслідкового зв'язку між його діями (бездіяльністю) та матеріальною і моральною шкодою, на яку вона вказує, тому позовні вимоги є необґрунтованими.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у жовтні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

ОСОБА_2, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове, яким його позовні вимоги задовольнити.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 жовтня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі і витребувано цивільну № 308/6118/16-ц з Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області.

У пункті 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаются до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

22 травня 2018 року справа надійшла з Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ до Верховного Суду.

Ухвалою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду

від 05 грудня 2018 року справу за позовом ОСОБА_2 до Ужгородської районної ради Закарпатської області про відшкодування майнової та моральної шкоди призначено до розгляду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що Ужгородською районною радою Закарпатської області їй було видано довідку від 20 червня 2013 року про складові заробітної плати (за останні 24 календарні місяці роботи або за будь-які 60 календарних місяців роботи підряд перед зверненням за пенсією), що подається для призначення пенсії відповідно до Закону України «Про державну службу», яка містила недостовірні дані щодо її заробітної плати стосовно інших виплат за період з 2011 року по травень 2013 року, які вплинули на розмір її пенсії та спричинило матеріальну шкоду(збитки) у вигляді неотриманих доходів.

Вважала, що наявний причинно-наслідковий зв'язок між порушенням її права на включення у довідку зазначених складових заробітної плати та наслідками, які спричинили це порушення, тобто обчислення пенсії у меншому розмірі.

Також вважала, що вина Ужгородської районної ради Закарпатської області у спричиненні їй збитків в частині недоотриманих нею доходів, встановлена судовим рішенням, а саме: постановою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 03 червня 2016 року у справі за її адміністративним позовом до Ужгородської районної ради Закарпатської області про зобов'язання здійснити нарахування та виплату недоплаченої пенсії, яка набрала законної сили, а, отже, зазначене, не потребує доказування та є обов'язковим для всіх підприємств, установ, організацій.

У листопаді 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшло заперечення Ужгородської районної ради Закарпатської області, в яких вона зазначила, що доводи касаційної скарги є необґрунтовані, тому просила касаційну скаргу відхилити.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судом встановлено, що 20 червня 2013 ОСОБА_2 було звільнено з посади начальника фінансово-господарського відділу виконавчого апарату Ужгородської районної ради Закарпатської області за станом здоров'я та достроковим виходом на пенсію, відповідно до пункту 2 частини першої статті 40 КЗпП України (а.с. 12).

20 червня 2013 року Ужгородською районною радою Закарпатської області було видано ОСОБА_2 довідку про складові заробітної плати № 236/02-19, де в графі «інші виплати» не зазначено будь-яких відомостей (а.с. 10).

29 грудня 2015 року Ужгородською районною радою Закарпатської області було видано ОСОБА_2 нову довідку про складові заробітної плати

№ 665/02-19, де у графі «інші виплати» зазначено розмір отриманих

ОСОБА_2 сум матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань, матеріальної допомоги на оздоровлення, індексацію (а.с. 11).

30 грудня 2015 року ОСОБА_2 звернулася до управління Пенсійного фонду в м. Ужгороді з заявою про перерахунок пенсії, проте управління Пенсійного фонду в м. Ужгороді листом від 14 січня 2016 № 02/К-01 відмовило їй у перерахунку та виплаті пенсії.

У зв'язку з цим ОСОБА_2 зверталася до суду з адміністративним позовом управління Пенсійного фонду в м. Ужгороді Закарпатської області про зобов'язання здійснити нарахування та виплату недоплаченої пенсії.

Постановою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області

від 03 червня 2016 позов ОСОБА_2 задоволено частково. Визнано неправомірними дії управління Пенсійного фонду України в м. Ужгороді Закарпатської області, правонаступником якого є Ужгородське об'єднане управління Пенсійного фонду України Закарпатської області, щодо відмови ОСОБА_2 у включенні суми матеріальних допомог та суми індексації для розрахунку розміру пенсії державного службовця. Зобов'язано Ужгородське об'єднане управління Пенсійного фонду України Закарпатської області здійснити нарахування та виплату недоплаченої ОСОБА_2 пенсії державного службовця із врахуванням суми індексації заробітної плати і виплачених сум матеріальної допомоги на оздоровлення та матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань. Виплатити їй різницю недоплаченої суми пенсії з дня звернення ОСОБА_2 до органу Пенсійного фонду України, а саме 30 грудня 2015, та виплачувати їй пенсію державного службовця з врахуванням перерахунку. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено (а. с. 14-20).

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно з частинами першою, другою та п'ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам судове рішення суду апеляційної інстанції не відповідає.

У статті 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до частин першої та другої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

ОСОБА_2 пред'явлено позов саме про стягнення упущеної вигоди, у тому числі на підставі положень статті 1173 ЦК України, яка передбачає, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Згідно частини другої статті 101 Закону України «Про пенсійне забезпечення», підприємства та організації несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну громадянам або державі внаслідок несвоєчасного оформлення або подання пенсійних документів, а також за видачу недостовірних документів, і відшкодовують її.

Апеляційний суд, залишаючи без змін рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2, не перевірив належним чином доводів останньої про те, що відповідач надав недостовірну довідку про її заробітну плату, чим спричинив призначення пенсії в меншому розмірі, ніж та яка підлягає виплаті, тобто спричинив збитки (неотримані доходи) у вигляді матеріальної шкоди та законність і обґрунтованість рішення районного суду. При цьому, у рішенні не навів мотивів відхилення доводів ОСОБА_2 про заподіяння їй зазначеної шкоди, яку вона обґрунтовувала з посиланням на постанову Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 03 червня 2016 року, якою було частково задоволено її адміністративний позов, а саме: визнано неправомірними дії управління Пенсійного фонду України в м. Ужгороді Закарпатської області, правонаступником якого є Ужгородське об'єднане управління Пенсійного фонду України Закарпатської області, щодо відмови їй у включенні суми матеріальних допомог та суми індексації для розрахунку розміру пенсії державного службовця. Зазначеною постановою також було зобов'язано Ужгородське об'єднане управління Пенсійного фонду України Закарпатської області здійснити нарахування та виплату недоплаченої їй пенсії державного службовця з врахуванням суми індексації заробітної плати і виплачених сум матеріальної допомоги на оздоровлення та матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань, виплатити їй різницю недоплаченої суми пенсії з дня її звернення до органу Пенсійного фонду України, а саме 30 грудня 2015 року, та виплачувати їй пенсію державного службовця з врахуванням перерахунку. Обставини, встановлені у зазначеному судовому рішенні адміністративного суду, що набрало законної сили, ОСОБА_2 вважала такими, що доводять вину роботодавця у заподіяній їй шкоди.

Статтею 23 ЦК України передбачено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Статтею 237-1 КЗпП України передбачено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У пунктах 3, 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз'яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати у порушенні права власності, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми при настанні інших негативних наслідків. Обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправними діяннями заподіювана та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Відповідно до пункту 13 постанови Пленуму Верховного суду України

від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснено, що судам необхідно враховувати те, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (у тому числі й виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної/немайнової/шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Отже, єдиною підставою для цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, котра її завдала, причинний зв'язок між ними, а також вину заподіювача шкоди.

У порушення вимог статей 212-214 ЦПК України 2004 року суд апеляційної інстанції зазначених вимог закону не врахував та дійшов передчасного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2

Відповідно до пункту першого частини третьої та четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом.

За таких обставин, ухвала суду апеляційної інстанції не відповідає вимогам

статті 263 ЦПК України та ухвалена з порушення норм процесуального права, що в силу пункту 1 частини третьої та четвертої статті 411 ЦПК України є підставою для її скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Ухвалу Апеляційного суду Закарпатської області від 18 вересня 2017 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта

Ю. В. Черняк