ЖОВТНЕВИЙ РАЙОННИЙ СУД
Миколаївської області
Справа №477/1508/18
Провадження №2/477/103/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2019 року м. Миколаїв

Жовтневий районний суд Миколаївської області в складі:

головуючого - судді Козаченка Р.В.,

із секретарем судових засідань - Бітюковою С.В.,

за участі:

позивача - ОСОБА_2, його представника - ОСОБА_3,

відповідачки - ОСОБА_4 (не з'явилася),

представника третьої особи - не з'явилася,

розглянувши в м. Миколаєві у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Жовтневого районного суду Миколаївської області цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на боці відповідача - Вітовська державна нотаріальна контора Миколаївської області, про визнання заповіту недійсним,

В С Т А Н О В И В:

В липні 2018 року позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому просив визнати за недійсним заповіт, посвідчений 07 листопада 2014 року державним нотаріусом Жовтневої (тепер - Вітовської) державної нотаріальної контори Миколаївської області Білик О.О. за реєстр № 1-560.

Вказував, що згідно цього заповіту його батько ОСОБА_6 заповів на випадок своє смерті все своє майно де б воно не знаходилося і в чому б не виражалося ОСОБА_4, тобто відповідачці в справі.

Посилався на те, що він є сином померлого і постійно проживав з батьком в одному будинку. При цьому стан здоров'я батька, який з 2014 року хворів на рак легені, був фізично не здоровий і приймав велику кількість сильнодіючих ліків, що не дозволяло йому усвідомлювати на час складання заповіту значення своїх дій та розуміти їх наслідки.

Тому згідно з положеннями ст.ст. 203, 215 1257 ЦК України заповіт був вчинений ним як особою, яка не мала необхідний обсяг цивільної дієздатності, а також суперечив інтересам йому, як непрацездатному синові (п. 6 ч.1 ст. 203 ЦК України).

Крім того вказував, що відповідно до положень ст. 1241 ЦК України як інвалід другої групи відноситься до осіб, які мають обов'язкову частку на спадщину після смерті батька.

З цих всіх підстав просив його позов задовольнити.

В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали та просили задовольнити з тих же підстав, що й були викладені у позовній заяві.

Відповідачка до судового засідання не з'явилася, про його час та місце була повідомлена належним чином, надала письмову заяву, зі змісту якої вбачається, що вона заперечує проти позову, оскільки на час складання заповіту померлий був здоровий, а після його смерті вона вчасно звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини. Син померлого ОСОБА_2 зовсім не доглядав батька і не піклувався про нього до часу його смерті, в тому числі і під час його хвороби.

Суд, вважаючи за можливе провести розгляд справи за відсутності відповідачки, оскільки наявних в справі доказів достатньо для її вирішення по суті, заслухавши пояснення позивача та доводи його представника, дослідивши матеріали справи, в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих доказів, прийшов до висновку, позов не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер громадянин ОСОБА_6 і після його смерті відкрилася спадщина.

Положення ч.ч.1-4 ст. 1268, ч.1 ст. 1269, ч. 1 ст. 1270 ЦК України вказують на те, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину шляхом подання відповідної заяви до нотаріальної контори за місцем її відкриття або шляхом проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини.

Відповідно до ст. 1273 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини.

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст. 1217 ЦК України).

Згідно зі ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті; у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу; право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті

(ст. 1233 ЦК України).

Відповідно до ст. 1234 та ст. 1235 ЦК України право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю; право на заповіт здійснюється особисто; заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин.

Заповітом спадкодавець може охопити все своє майно чи майнові права або ж визначити конкретне майно (майнові права), які підлягають спадкуванню спадкоємцем, визначені заповітом (ст. 1236 ЦК України).

За свого життя ОСОБА_6 склав заповіт, посвідчений 07 листопада 2014 року державним державним нотаріусом Жовтневої (тепер - Вітовської) державної нотаріальної контори Миколаївської області Білик О.О. за реєстр № 1-560, яким заповів на випадок своєї смерті все належне йому майно, де б воно не знаходилося і в чому б не виражалося ОСОБА_4, тобто відповідачці в справі.

Вона на час відкриття спадщини зі спадкодавцем не проживала, в той же час, подала в передбачений законом шестимісячний строк до Жовтневої державної нотаріальної контори Миколаївської області заяву про прийняття спадщини.

Крім того, відповідно до довідок Галицинівської сільської ради Жовтневого (тепер - Вітовського) району Миколаївської області, які містяться в спадковій справі, заведеній після смерті ОСОБА_6, на час його смерті з ним проживав син ОСОБА_2 - позивач в справі.

Згідно ст.ст. 1233, 1234 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті, право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю, яке здійснюється нею особисто, вчинення заповіту через представника не допускається.

Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Заповідач має право охопити заповітом права та обов'язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов'язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Чинність заповіту щодо складу спадщини встановлюється на момент відкриття спадщини. (Ст.ст. 1235 - 1236 ЦК України).

Відповідно до ст. 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення; заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу.

В ст. 1248 ЦК України вказано, що нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (стаття 1253 цього Кодексу).

Відповідно до ст. 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним; за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; недійсність окремого розпорядження, що міститься у заповіті, не має наслідком недійсності іншої його частини; у разі недійсності заповіту спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений права на спадкування, одержує право на спадкування за законом на загальних підставах.

Крім того, відповідно до положень ст. 202 ЦК України заповіт є правочином і до нього застосовуються загальні положення та вимоги, визначені ст. ст. 203-236 ЦК України, в том числі і підстави недійсності правочинів.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Правочин вчиняється у формі, встановленій законом. Особа, яка вчиняє правочин, (про що наголошував позивач), повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Згідно зі ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі.

Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

В ст. 208 того ж Кодексу передбачені випадки, за яких правочини належить вчиняти у письмовій формі, в тому числі якщо це передбачено законом.

Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). (ч. 1 та ч. 3 ст. 215 ЦК України).

За формою заповіт ОСОБА_6 вчинений та посвідчений належним чином, тому визнання його дійсним через недотримання законної форми суд не вбачає.

Статтею 225 ЦК України передбачено, що правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Статтею 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом; кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно зі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

При прийнятті рішення в справі суд враховує достатність доказів, наданих сторонами, що визначено ст. 80 ЦПК України - достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

При цьому, ст. 80 цього ж кодексу визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

' Докази подають безпосередньо до суду сторони та інші учасники справи (ст. 83 цього ж Кодексу).

В статті 103 ЦПК України передбачено, що суд призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: 1) для з'ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; 2) сторонами (стороною) не надані відповідні висновки експертів із цих самих питань або висновки експертів викликають сумніви щодо їх правильності.

Також, частинами 1 та 2 статті 102 ЦПК України визначено, що висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством; предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань. Предметом висновку експерта не можуть бути питання права.

Слід також зазначити, що в п. 2 ч. 1 статті 105 ЦПК України передбачено, що призначення експертизи судом є обов'язковим у разі заявлення клопотання про призначення експертизи обома сторонами. Призначення експертизи судом є обов'язковим також за клопотанням хоча б однієї із сторін, якщо у справі необхідно встановити психічний стан особи.

На підтвердження тому факту, що померлий спадкодавець не усвідомлював значення своїх дій не міг керувати ними, позивач зі своїм представником представили суду медичні документи, відповідно до яких той мав тяжке захворювання - рак легені, який був діагностований йому в грудні 2014 року. Він перебував на обліку в Миколаївському обласному онкологічному диспансері. Йому здійснювалися виклики швидкої медичної допомоги за місцем проживання 10 лютого 2014 року, 06 січня 2015 року та ІНФОРМАЦІЯ_1. В документах про виклики зазначено, що до нього застосовувалася знеболювальна медична терапія, що на переконання позивача приводило до запаморочення розуму. З медичної картки також вбачається, що йому також викликався лікар 10 листопада 2014 року та 25 лютого 2015 року.

В той же час, на переконання суду, така обставина як наявність психічного стану заповідача, який би не давав йому можливість усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, повинна бути підтверджена відповідними достатніми доказами, як наприклад показами свідків, медичними документами, а особливо - висновком спеціаліста зі спеціальними знаннями, тобто експерта. Самі документи, представлені позивачем про хворобу батька не підтверджують наявність у нього стану психіки, яка була викликана хворобою та вживанням ліків, і не дозволяла усвідомлювати значення своїх дії та їх наслідків.

На думку суду, вагомим доказом в такому випадку був би висновок експерта про визначення психічного стану заповідача, про що судом роз'яснювалося позивачу та його представнику, але клопотань про її проведення не надійшло.

Не є підставою для визнання заповіту недійсним і можливе право позивача на обов'язкову частку в спадковому майні, що передбачено ст. 1241 ЦК України, оскільки це право у нього, у разі його підтвердження, слугує для отримання у спадщину визначеної цією номою закону долі спадкового майна, а не скасування заповіту.

Не може бути підставою для визнання заповіту недійсним і положення п. 6 ч. 1 ст. 206 ЦК України про те, що начебто заповіт був вчинений на шкоду непрацездатного позивача, оскільки спадкодавець не обмежений у виборі спадкоємця за заповітом, а його права захищені положеннями ст. 1241 ЦК України, яка забезпечує його право на обов'язкову частку в спадковому майні.

З врахуванням викладеного, керуючись ст. ст. 258, 259, 263 - 265 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні позову ОСОБА_2 про визнання недійсним заповіту ОСОБА_6, посвідченого 07 листопада 2014 року державним нотаріусом Жовтневої (тепер - Вітовської) державної нотаріальної контори Миколаївської області Білик О.О., реєстр №1-560 - відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржене до Миколаївського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня складання повного тексту рішення.

Повний текст рішення складено на 13 лютого 2019 року.

Суддя Р.В. Козаченко