Справа № 279/5163/19
Номер рядка звіту 28
номер провадження 2/279/2046/19
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" грудня 2019 р.

Коростенський міськрайонний суд Житомирської області в складі: головуючого-судді Невмержицької О.А., з секретарем Хомутовською М.А., розглянувши в приміщенні суду в м.Коростені цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Російської Федерації про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України,

В С Т А Н О В И В : ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Російської Федерації про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України, в якому зазначив, що він є членом Громадської організації "Всеукраунський рук «Сила права». В квітні 2014 року, після незаконної анексії Російською Федерацією Автономної Республіки Крим, та на момент початку другої фази збройної aгресії Російської Федерації проти України на території Луганської та Донецької областей України, він був зареєстрований та проживав за адресою: АДРЕСА_1 . Негативні наслідки збройної aгресії Російською Федерацією проти України, тимчасова окупація, та повсюдні прояви насильства на тимчасово окупованій території України, порушення прав людини, призвели до неможливості проживания на тимчасово окупованій Російською Федерацією території селища Врубівський, Лутугінський район, Луганська область та його вимушеного переселення у липні 2014 року до підконтрольної Україною території.

Рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області у справі №279/5488/18, яке не оскаржувaлось з боку Російської Федерації у встановленому порядку та набрало законноi сили, встановлено факт, що вимушене переселения ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у липні 2014 року з окупованої території Луганської області Украiни відбулося внаслідок збройної arpeciї Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини територiї Луганської області України.

В кінці 2013 року в Луганській області почали з`являтися проросійсько налаштовані громадяни, які говорили про щасливе життя в Pociї, про великі заробітні плати росiйського населення, про високий рiвень життя i пропонували так звані «програми переселення» в Росію. Ці проросійські провокатори обіцяли житло, працевлаштування, навчання, безкоштовну медицину. Місцевих жителів ця програма не дуже цікавила, багато людей просто не звертали на це уваги. На початку 2014 року на Луганщині почалося неспокійне життя. Проросійськи налаштовані активісти в більшості містах Луганської області почали встановлювати намети з закликами до проведення референдуму про відокремлення Луганської області та автономії у складі Украiни. Навесні 2014 року ці заклики почали звучати вже в ефірах телевізійних каналів та радіостанцій. Згодом територією Луганськоi області прокотилася хвиля проросійських митингів. Серед населения почалася потужна агітація i тих, кто показував своє невдоволения, швидко ліквідовували. У зв`язку з цим, вони боялися виражати свою проукраїнську позицію, оскiльки для окупантів закон один - це зброя. Будучи постійно нaляканими регулярною присутністю озброєних ociб у військовій формі вони не переставали хвилюватися за свої житгя. Це підсилювалось великою вірогідністю потрапити в полон до членів збройних формувань Російської Фецерації через свої проукраїнські погляди. На одному з таких митингів було обрано тимчасову владу Луганської області, а 28 квітня 2014 року було проголошено про утворення «Луганської Народної Республіки». В кінці квітня - на початку травня 2014 року в місті почали відкрито з`являтися російські військові та iхня техніка, після чого розпочались масові перестрілки в межах міста та за його околицями. Луганськ оточили незаконнозбройні формування Російської Федерації, які ввели постійні перестрілки з українськими воїнами. Вночі було нереально спати, лунали сирени, доводилося постійно ховатися до бомбосховищ. Неодноразово був свідком влучання снарядів в будинки. Всупереч цьому він жив надією, що скоро все закінчиться i настане мирне житгя. В травні 2014 року в м.Луганськ активістів та прослих мирних мешканців, якi виступали проти проведения референдуму ставало все менше. Через це в місті стало ще більш моторошно, він боявся не тільки ходити вулицями Луганська, але й взагалі перебувати у своїй квартирі. 3 кожним днем ситуація в Луганську погіршувалась, зокрема почали відбуватися перебої з постачанням продуктів харчування, з медикаментами. Банки перестали видавати населению заробітну плату та пенсії. Російські окупаційні війська масово відбирали у місцевих мешканців машини i бізнес. У його місті почався справжній безлад та беззаконня. 3 автосалонів викрадали автомобілі, постійно лунали постріли i гримгли вибухи від снарядів, регулярно відбувалися перебоi з електропостачанням. Доводилося купляти свічки, в магазинах, їх скупляли масово, аби щось приготувати люди йшли в парки i розпалювали вогонь i на ньому готували. Проукраїнськи налаштоване населения продовжувало масово покидати місто, але виїхати з peгіону було складно, оскільки бракувало квитків. Прийшовши на вокзал, дістатись каси було майже неможливо, через велику кількість людей. Описані вище обставини призвели до неможливості подальшого проживання в місті Луганськ, а тому в липні 2014 року, зібравши peчі, він покинув місто i переїхав до Коростеня, де зараз i проживає. Внаслідок переселення пережив багато нервових днів. Його психологгчний стан внаслідок постгйних стресових ситуацій дуже жахливий. Після вcix цих подій він почуває себе виснаженим та спустошеним.

За таких обставин, внаслідок збройноi агресії Російської Федерації проти України та окупацією Російською Федерацією частини території Донецької області Украни були порушені його права, передбачені розділом ІІ Конституції України, Європейською конвенцією, Женевською конвенцією про захист цивільного населения під час війни 1949 року, іншими міжнародиими актами, зокрема, такі як: право на житгя, право на повагу до честi та гідності, право на свободу i особисту недоторканість, право на повагу до приватного i сімейного житгя, право на свободу думки, совісті і релігії тощо.

Просив суд стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду в розмірі 1 006 950,00 гривень, що є еквівалентом 35000,00 Євро за офіційним курсом НБУ.

Сторони в судове засідання не з`явились, повідомлені належним чином про дату, час та місце розгляду справи, що підтверджується повідомленнями про вручення поштових відправлень.

Позивач заявлені вимоги підтримав та просив їх задовольнити, представник відповідача заперечень проти позову не надав.

Дослідивши письмові матеріали справи в їх сукупності, суд приходить до наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином України, з 27.07.2014 року взятий на облік як внутрішньо переміщена особа з селища Врубівський, Лутугінського району, Луганської області.

Рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області у справі №279/5488/18, яке набрало законної сили, встановлено факт вимушеного переселення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у липні 2014 року з окупованої території Луганської області України відбулося внаслідок збройної arpeciї Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини територiї Луганської області України.

Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з ч.2 ст.2 ЦК України учасниками цивільних відносин є, зокрема: іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

Постановою Верховної Ради України «Про визнання окремих районів, міст і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями» від 17 березня 2015 року № 254-VІІІ, визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, в яких відповідно до Закону України «Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей» запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, російських окупаційних військ, їх військової техніки, а також бойовиків та найманців з території України та відновлення повного контролю України за державним кордоном України. До переліку міст, які визнані цією постановою окупованими входить також і населений пунк де проживав позивач.

Відповідно до ч.6 ст.5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на Російську Федерацію як на державу, що здійснює окупацію.

З матеріалів справи вбачається, що внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Луганської області України позивач фактично позбавлений можливості володіти, користуватись та розпоряджатись належним майном, мирно ним володіти.

Відповідно до ст.41 Конституції України, п.2 ч.1 ст.3, ст.321 ЦК України ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом.

Статтею 16 ЦК України передбачено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Згідно ч.1,3 ст.386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.

Відповідно до ч.2 ст.1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Згідно ст.23 ЦК України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Згідно ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

При вирішенні вимог позивачів про компенсацію моральної шкоди суд застосовує практику Європейського суду з прав людини, зокрема рішення Європейського суду з прав людини у справі Луізідоу проти Турецької Республіки (CASE OF LOIZIDOU v. TURKEY (Article 50), (40/1993/435/514), 28 July 1998), відповідно до якого Турецька Республіка зобов"язана сплатити позивачу компенсацію, зокрема, й за моральні страждання через незаконну окупацію північної частини Кіпру, де народилась та проживала позивач, турецькими Збройними Силами.

В рішенні Європейського суду з прав людини зазначено, що внаслідок окупації північної частини території Кіпру позивач зазнала моральних страждань, які полягали в психологічному стражданні через неможливість проживати на території, де вона народилась та законно мешкала, відчутті страху та безпорадності. Крім того суд також врахував моральні страждання позивача через змушене переселення із північної території Кіпру, де вона народилась та законно мешкала до моменту окупації цієї частини Кіпру турецьким Збройними Силами.

Отже, виходячи із норм, закріплених у Європейській Конвенції, можна зробити висновок, що Європейський суд з прав людини, затвердивши "Правила суду - компенсація шкоди", виходив із того, що збитки, нанесені особі через порушення прав та законних інтересів, встановлених в Європейській Конвенції, можуть мати не тільки матеріальний, а й моральний характер, а також мати характер множинності.

Враховуючи тривалість порушень прав та законних інтересів позивачів, а саме більше чотирьох років, та врахуванням практики Європейського суду з прав людини, суд вважає законним обраний позивачем спосіб стягнення компенсації за завдану моральну шкоду у виді одноразової суми, яка покриває всі передбачувані порушення, що були допущені Російською Федерацією відносно них.

Вирішуючи питання щодо розміру такої компенсації за спричинену позивачам моральну шкоду, суд виходить із розміру задоволених вимог заявників по аналогічним спорам, що розглядалися Європейським судом з прав людини. Зокрема, згідно рішення Європейського суду з прав людини у справі Луізідоу проти Турецької Республіки (CASE OF LOIZIDOU v. TURKEY (Article 50), (40/1993/435/514), 28 July 1998), Турецька Республіка має сплатити позивачу компенсацію у розмірі 20 000 кіпрських фунтів (станом на 01.01.1998 р. Європейський Союз при підготовці до запровадження єдиної валюти ЄС - євро, виходив із співвідношення 0,585274 кіпрських фунтів за 1 євро, і таке відношення було актуальним на момент розгляду спору в Європейському суді з прав людини).

Таким чином, враховуючи характер та обсяг завданих позивачам моральних страждань, які полягають у порушенні налагодженого способу життя та змушення позивачів докладати зусиль для досягнення звичного життя, суд вважає достатнім розмір компенсації за заподіяну моральну шкоду у розмірі визначеному позивачем, який на день пред`явлення позовної вимоги до суду за офіційним курсом НБУ є еквівалентом в 35000 Євро.

Пунктом 1 Будапештського меморандуму передбачено, що Російська Федерація, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтверджують Україні їх зобов`язання згідно з принципами Гельсінського заключного акту Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01.08.1975 поважати незалежність і суверенітет та існуючі кордони України.

Згідно пункту 2 Будапештського меморандуму, що Російська Федерація, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтверджують їх зобов`язання утримуватися від загрози силою чи її використання проти територіальної цілісності чи політичної незалежності України, і що ніяка їхня зброя ніколи не буде використовуватися проти України, крім цілей самооборони або будь-яким іншим чином згідно зі Статутом Організації Об"єднаних Націй.

Згідно із Гельсінським заключним актом Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01.08.1975 р. суверенні права держави мають узгоджуватись із міжнародним правом, зокрема Статутом ООН, Загальною декларації прав людини та Гельсінським заключним актом Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01.08.1975, які визначають права та законні інтереси людини як найвищу суспільну цінність, гарантують людині право жити в мирі та безпеці. Виходячи із викладеного держава, яка грубо порушує гарантовані нормами міжнародного права основні свободи та права людини, не може використовувати імунітет від судового переслідування іноземним судами як гарантію уникнення відповідальності за вчинені злочини проти життя та здоров`я людини, а також нанесення шкоди її майну.

Порушивши Статут ООН, Загальну декларацію прав людини, Будапештський меморандум, Гельсінський заключний акт наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 01.08.1975, Договір про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією, Договір між Україною і Російською Федерацією про українсько-російський державний кордон, Російська Федерація вийшла за межі своїх суверенних прав, гарантованих ст.2 Статуту ООН, а тому суд доходить до висновку про відсутність у неї судового імунітету.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та статтею 8 гарантовано кожному право звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина.

Таким чином, оцінивши в сукупності досліджені в судовому засіданні докази в межах заявлених вимог, з урахуванням того, що вимушене переселення позивача з постійного місця проживання відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації й призвело до порушення його прав та нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження попереднього способу життя, порушення стосунків з оточуючими, потягло довготривалі негативні наслідки, втрату власності та усталеного житла, внаслідок чого йому завдана моральна шкода, яка підлягає відшкодуванню з винної у цьому держави Російська Федерація, крім того, враховуючи судову практику, в тому числі Європейського суду з прав людини в аналогічних справах, суд доходить висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.

Судові витрати підлягають стягненню відповідно до положень ст.141 ЦПК України.

Керуючись ст.41 Конституції України, ст.ст.4,81,82,141,247,263-265,268,273,352,354,355 ЦПК України, ст.23,1167 ЦК України, суд -

У Х В А Л И В:

Позов задовольнити.

Стягнути з держави Російська Федерація на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 1 006 950 (один мільйон шість тисяч дев`ятсот п`ятдесят) гривень, що є еквівалентом 35 000 Євро за офіційним курсом Національного банку України.

Стягнути з держави Російська Федерація на користь держави Україна судовий збір у розмірі 9605 (дев`ять тисяч шістсот п`ять) гривень 00 копійок.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Житомирської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення (складення) рішення. Учасник справи, якому рішення не було вручено у день його проголошення (складення), має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, а в разі подання апеляційної скарги - після розгляду справи апеляційним судом, якщо рішення не було скасовано.

Сторони :

Позивач: ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_2 , паспорт серія НОМЕР_1 .

Відповідач: Російська Федерація (Посольство Російської Федерації в Україні), місце знаходження: 03049, м.Київ, Повітрофлотський проспект, 27.

Суддя: Невмержицька О.А.