Провадження № 2/127/2497/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.03.2019 Вінницький міський суд Вінницької області

в складі: головуючого судді Короля О.П.,

секретаря Крижанівського В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на Ѕ частину квартири в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя шляхом визнання за ОСОБА_1 права власності на Ѕ частину житлової квартири № 103, яка розташована по вулиці Короленка, 35 у м. Вінниці. Позовні вимоги мотивовані тим, що з відповідачем ОСОБА_2 в даній цивільній справі позивач ОСОБА_1 перебувала у шлюбі з 28.02.2002 року. Шлюб було зареєстровано відділом РАЦС Гайсинського районного управління юстиції Вінницької області, актовий запис № 152 від 28.09.2002 року. Спільних дітей від шлюбу немає. Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 25.01.2017 року шлюб розірвано. У період шлюбу за спільні кошти з відповідачем за допомогою договору іпотеки у 2004 року придбали житлову квартиру № 103, що знаходиться в м. Вінниці по вул. Короленка № 35. Ринкова вартість (згідно з висновком про вартість майна) 98 829 грн. Цей факт підтверджується іпотечним договором № 050/1-763 від 27.10.2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу р/№3463, де іпотекодавцем зазначено ОСОБА_2 відповідно до якого предметом іпотеки є квартира АДРЕСА_1. 28.03.2012 року всі суми за іпотечним договором були сплачено. За договором купівлі-продажу квартири від 27.10.2004 року (ВВО № 219876), посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу, р/№ 3440, покупцем спірної квартири є ОСОБА_2В.З наведених підстав позивач просить суд визнати за нею Ѕ частку в сумісній власності на квартиру та стягнути понесені судові витрати.

В судовому засіданні позивач та її представник підтримали свої вимоги, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Позивач додатково пояснила, що грошові кошти на перший внесок в розмірі більше 7000,00 доларів США надали батьки подружжя, при цьому батько позивача надав більше 2000,00 доларів США. Також вказала, що хоча офіційно не була працевлаштована, але кредит також допомагала погашати. Розмір кредиту не памятає.

Відповідач своїм правом на подання відзиву не скористався, в судовому засіданні позов визнав частково, заперечує проти визнання за позивачем Ѕ частки в сумісній власності на квартиру, та визнає за позивачем право власності на 1/3 частину квартири. Крім того вказав, що вартість придбаної квартири станом на 2004 рік становила приблизно 18000,00 доларів США. Грошові кошти в розмірі 5400,00 доларів США на перший внесок з оплати вартості квартири надала його мати ОСОБА_3 На залишок суми вартості квартири в розмірі 12600,00 доларів США в АКБ «Укрсоцбанк» отримано кредит. Зазначений кредит протягом 2004 -2012 р. р. також допомогла сплачувати його мати ОСОБА_3 Одночасно зазначив, що у період сплати кредиту відповідач мав постійну роботу та була наявна можливість повертати банку кредитні кошти

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, показання свідків, дослідивши письмові докази, та оцінивши докази в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

У період шлюбу за спільні кошти сторони за кредитним договором у 2004 року придбали житлову квартиру № 103, що знаходиться в м. Вінниці, по вул. Короленка, 35.

Зазначені обставини підтверджуються зокрема і іпотечним договором №050/1-763 від 27.10.2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу ОСОБА_4 за реєстровим номером 3463, де іпотекодавцем зазначено ОСОБА_2, а предметом іпотеки квартиру АДРЕСА_1 та договором купівлі-продажу квартири від 27.10.2004 року, посвідченого тим же приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу, за реєстровим № 3440, де покупцем є ОСОБА_2

Згідно із заявою ОСОБА_5, ОСОБА_3 позичали в неї кошти в сумі 1 500 доларів США для придбання квартири сину ОСОБА_2. Такі самі обставини підтверджені показаннями свідка ОСОБА_5 в судовому засіданні.

Згідно із заявою ОСОБА_6, ОСОБА_3 позичали в неї кошти в сумі 1 000 доларів США для придбання квартири сину ОСОБА_2, що вона і підтвердила в судовому засіданні, допитана як свідок.

Згідно із заявою ОСОБА_7, ОСОБА_3 позичала в нього кошти в сумі 3 000 доларів США для придбання квартири сину ОСОБА_2. Про таке дав показання свідок ОСОБА_7 і в судовому засіданні.

Допитаний в судовому засіданні як свідок батько позивача ОСОБА_8 зазначив, що надавав грошові кошти на перший внесок для придбання квартири та в подальшому допомагав дітям сплачувати кредит.

Також в матеріалах справи містяться письмові докази, які доводять обставини джерела походження грошових коштів відповідача ОСОБА_2, які були сплачені за придбання спірної квартири.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Згідно з ч.ч. 1, 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до п. 3 ч.1 ст. 57 СК України у випадку набуття одним із подружжя за час шлюбу майна за власні кошти, таке майно є особистою приватною власністю.

Положеннями ст. 60 СК України встановлено про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний обєкт, в тому числі в судовому порядку.

Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом в постанові від 18 червня 2018 року у справі № 711/5108/17.

Верховний Суд України у своїй постанові від 05.04.2017 в справі №367/5390/14-ц зробив наступний висновок:

«Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, а й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму ст. 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не лише факт набуття майна під час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Отже, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися обєктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до обєктів права спільної сумісної власності подружжя».

Сторони в судовому засіданні не заперечували, що перший внесок в розмірі 5400,00 доларів США та додаткові платежі повязані із оформленням права власності та кредитного договору в розмірі більше 2000,00 доларів США сплачувалися не за спільні кошти подружжя, а їх батьками. При цьому суд бере до уваги, що позивач визнала в судовому засіданні обставину сплати першого внеску вартості квартири в розмірі, еквівалентному вартості 1/3 частки квартири, саме матірю відповідача ОСОБА_3 Позивач в судовому засіданні пояснила те, що на перший внесок за квартиру дали її батьки в розмірі 2800 доларів США, та батьки відповідача в розмірі 4200 доларів США. Також сторони не заперечували, що грошові кошти надані батьками на перший внесок та в подальшому при сплаті кредиту подружжям ОСОБА_3 не повертали батькам.

Вартість квартири на момент придбання 27.10.2004 р. складає 95517 грн. або 18000 доларів США, Мати відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_3 позичила у своїх знайомих для придбання квартири для сина ОСОБА_2 і передала йому 5500 доларів США, що складає дещо більше третини вартості квартири, розрахованої в доларах США. Решту коштів за квартиру сторони сплатили за рахунок кредитних коштів, одержаних в АБ «Укрсоцбанк» за кредитним договором.

Отже, суд приходить до висновку, що подружжям ОСОБА_2 за спільні кошти сплачено 2/3 вартості спірної квартири, а тому саме така частка може бути поділена між сторонами в порядку ст. 70 СК України. Відтак за позивачем належить визнати право власності на 1/3 частку спірної квартири.

Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати пропорційно розміру задоволених позовних вимог, що складає 3333.20 грн. судового збору.

Керуючись ст. ст. 57, 60, 70, 71 СК України, ст. ст. 4, 76-81, 89, 141, 263-265 ЦПК України,

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя ОСОБА_1 (місце проживання : ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП НОМЕР_1) та ОСОБА_2 (місце проживання : ІНФОРМАЦІЯ_2, РНОКПП НОМЕР_2) визнати за ОСОБА_1 (місце проживання : ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП НОМЕР_1) право власності на 1/3 частину квартири АДРЕСА_2.

В задоволенні решти позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 (місце проживання : ІНФОРМАЦІЯ_2, РНОКПП НОМЕР_2) на користь ОСОБА_1 (місце проживання : ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП НОМЕР_1) у відшкодування витрат із сплати судового збору 3333,20 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга на рішення суду подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 04.04.2019 р.

Суддя