Справа№591/6609/18
Провадження №2/592/1097/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 червня 2019 року м.Суми

Ковпаківський районний суд м. Суми у складі: головуючого судді Фоменко І.М., за участю секретаря судового засідання Щербань Г.Г., позивачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , представника позивача ОСОБА_3 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Суми цивільну справу за позовом ОСОБА_4 (місце проживання: АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_5 (місце проживання: АДРЕСА_1 ), заінтересовані особи: ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ), ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_2 ), про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із вказаним позовом та вимоги мотивує тим, що він - ОСОБА_4 , його дружина ОСОБА_1 та син ОСОБА_2 , на праві спільної сумісної власності, є власниками квартири за адресою: АДРЕСА_3 . У даній квартирі, крім співвласників, на даний час зареєстровані - відповідач по справі ОСОБА_5 , другий син позивача ОСОБА_6 та онука ОСОБА_7

15.10.2005 року ОСОБА_6 та ОСОБА_5 зареєстрували шлюб, після чого два роки проживали у вищезазначеній квартирі. Однак, з 01.06.2009 року відповідач не проживає по АДРЕСА_3 , так як разом з ОСОБА_6 та їхньою спільною донькою вони почали проживати в садовому будинку АДРЕСА_6. 27.04.2017 року їх шлюб було розірвано. Отже, 9 років відповідач фактично не проживає за адресою: АДРЕСА_3 , не здійснює оплату за житлово-комунальні послуги, не несе інших витрат по утриманню квартири, на даний час місце її проживання позивачам не відомо. Таким чином, оскільки ОСОБА_5 дев`ять років без поважних причин не проживає в будинку за адресою: АДРЕСА_3 , а наявність її реєстрації за вказаною адресою створює незручності для позивача, тому він просить суд визнати ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_3 .

Ухвалою суду від 31.12.2018 року відкрито спрощене позовне провадження у вказаній цивільній справі та призначено судове засідання для розгляду справи по суті.

Ухвалою суду від 23.01.2019 року первісного позивача ОСОБА_4 в даній цивільній справі замінено на третіх осіб ОСОБА_1 та ОСОБА_2

Позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та представник позивача ОСОБА_3 в судовому засіданні позовні вимоги підтримали з підстав зазначених у позовній заяві, просили задовольнити.

Відповідач ОСОБА_5 , повідомлена належним чином про час та місце судового розгляду справи, в судове засідання не з`явилася. Представник відповідача ОСОБА_12 надала суду відзив на позовну заяву з якого вбачається, що відповідач вважає дану позовну заяву необґрунтовано безпідставною та такою, що не підлягає задоволенню, оскільки на протязі періоду з моменту розірвання шлюбу із ОСОБА_1 та до теперішнього часу будь-якого спору щодо реєстрації ОСОБА_5 у квартирі із питанням щодо зняття її з реєстрації не вникало. Окрім того, позивачі ніколи не звертались до відповідачки щодо оплати житлово-комунальних послуг, на підставі чого просить відмовити позивача в задоволенні їх вимог.

Суд, заслухавши думку учасників провадження та вивчивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_3 , на праві спільної сумісної власності належить ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (а.с.6, 49).

З Довідки МЄІРЦ № 348/121899 вбачається, що в квартирі за адресою: АДРЕСА_3 , зареєстровані: ОСОБА_4 , ОСОБА_1 (дружина), ОСОБА_6 (син), ОСОБА_5 (невістка), ОСОБА_7 (онука) (а.с.7).

15.10.2005 року ОСОБА_5 уклала шлюб з ОСОБА_6 , який 27.04.2017 року було розірвано. Дані обставини підтверджуються рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 27.04.2017 року (а.с.8).

Таким чином, між сторонами виникли цивільно-правові відносини, що регулюються Цивільним законодавством про право власності

Відповідно до положень ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону №475/97-ВР від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до положень ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно вимог ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до правової позиції, викладеної у п. 39 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» №5 від 07.02.2014 року, суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім`ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК. Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім`ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім`ї права користування житлом.

Як було встановлено в судовому засіданні, ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_3 , зареєстрована з 25.10.2006 року, однак з 01.06.2009 року вона не проживає за даною адресою, оскільки разом з ОСОБА_6 та їхньою спільною донькою вони почали проживати в садовому будинку АДРЕСА_6.

Викладені обставини підтверджуються Актом від 04.07.2016 року (а.с.10) та показами свідків, що були допитані в судовому засіданні.

Свідок ОСОБА_9 в судовому засіданні пояснила, що вона є сусідкою позивачів та підтвердила той факт, що ОСОБА_5 більше 10-ти років не проживає за адресою: АДРЕСА_3 . Зазначила, що останній раз бачила ОСОБА_10 під час одруження; жодних перешкод у користуванні спірною квартирою відповідачу не чинилося.

Свідок ОСОБА_11 вказала, що вона проживає в квартирі АДРЕСА_5 , тобто є сусідом по житловому майданчику з позивачами. Протягом двох років після одруження ОСОБА_6 та ОСОБА_1 проживали в квартирі АДРЕСА_3 . Проте, на даний час ОСОБА_1 вже більше 10-ти років не проживає за вказаною адресою, її речей у квартирі немає.

Враховуючи викладене, а також те, що позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в судовому засіданні належними та допустимими доказами довели, що ОСОБА_5 понад рік, без поважних причин, не проживає в квартирі за адресою: АДРЕСА_3 , однак залишається бути зареєстрованою за вказаною адресою, не несе витрат по утриманню житла та оплаті житлово-комунальних послуг, тому суд, на підставі ч. 2 ст. 405 ЦК України, вважає необхідним визнати ОСОБА_5 такою, що втратила право користування квартирою за адресою: АДРЕСА_3 .

За таких обставин, позовні вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 15, 16, 319, 321, 383, 391, 405 ЦК України, ст.ст. 4, 76-83, 264, 265 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_5 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - задовольнити.

Визнати ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_3 .

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення через Ковпаківський районний суд м. Суми до Сумського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення не були вручені у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя І.М. Фоменко