Постанова

Іменем України

30 січня 2019 року

м. Київ

справа № 755/11560/16-ц

провадження № 61-38539св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),

суддів: Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»,

відповідач - ОСОБА_1,

представник відповідача - Гук Олексій Олегович,

треті особи: товариство з обмеженою відповідальністю «Айбокс», Фонд гарантування вкладів фізичних осіб,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційні скарги представника ОСОБА_1 - адвоката Гука Олексія Олеговича, та публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на постанову Апеляційного суду м. Києва від 24 травня 2018 рокуу складі колегії суддів: Поліщук Н. В., Білич І. М., Вербової І. М.,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2016 року публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1, треті особи: товариство з обмеженою відповідальністю «Айбокс» (далі - ТОВ «Айбокс»), Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, про визнання правочину недійсним, визнання відсутнім прав вимоги за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 22 травня 2014 року між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «Айбокс» укладено договір кредитної лінії № НКЛ-2002859/1, відповідно до умов якого банк зобов'язався надати позичальнику кредитні кошти із максимальним лімітом заборгованості 80 000 000 грн на строк до 31 грудня 2017 року, за користування якими позичальник зобов'язався сплачувати 16 % річних.

Під час здійснення тимчасової адміністрації та перевірки правочинів, які відповідно до частини третьої статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» мають ознаки нікчемних, Фондом гарантування вкладів фізичних осіб виявлено, що 25 червня 2014 року між ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_1 укладено договір поруки № П-2002859-10, відповідно до умов якого поручитель взяв на себе відповідальність за всіма зобов'язаннями позичальника за вказаним кредитним договором із загальним обсягом відповідальності, який не може перевищувати 25 000 000 грн.

Зазначав, що 12 лютого 2015 року поручителем здійснено погашення кредиту у сумі 25 000 000 грн за рахунок коштів, на які розповсюджувалась порука у період відсутності простроченої заборгованості та коли строк виконання зобов'язання ще не настав. Укладення оспорюваного договору та виконання кредитного зобов'язання відбулось у період застосування до банку Національним банком України сектору особливого режиму контролю з метою підтримання його ліквідності.

Мотивуючи тим, що правочин, укладений всупереч нормативно-правовим актам Національного банку України, банк вважав, що є підстави для визнання його недійсним.

Посилався на те, що оспорюваний договір укладено заднім числом, оскільки у банку функціонує автоматизована банківська система, в якій у день вчинення відображається інформація про операції банку, зокрема і про укладені правочини. Проте, інформація про оспорюваний договір внесена у систему тільки 12 лютого 2015 року, тобто у день погашення боргу, хоча укладено було 25 червня 2014 року.

Окрім того, банк вказував на нікчемність правочину відповідно до пунктів 1, 2, 5, 7 частини третьої статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», оскільки договір поруки було фактично укладено після запровадження особливого режиму контролю банку та визнання банку проблемним, цей правочин мав на меті не забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, а фактичне забезпечення активами банку (майновими правами за кредитним договором, договорами застави, поруки, право регресу, за якими набув поручитель у відповідній сумі) грошових вимог до банку самого поручителя,який одночасно був його кредитором.

Ураховуючи наведене, ПАТ «Дельта Банк» просило суд: визнати недійсним договір поруки від 25 червня 2014 року № П-2002859-10, укладений між ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_1; визнати відсутнім у ОСОБА_1 права вимоги за договором кредитної лінії від 22 травня 2014 року № НКЛ-2002859/1, укладеного між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «Айбокс», яке виникло на підставі договору поруки від 25 червня 2014 року № 11-2002859-10.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 26 липня 2017 року у складі судді Арапіної Н. Є. у задоволенні позову ПАТ «Дельта Банк» відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що наведені позивачем доводи не можуть бути підставою для визнання договору поруки від 25 червня 2014 року, укладеного між ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_1, недійсним, оскільки він відповідає нормам чинного на час укладення законодавства. Посилання банку на те, що, уклавши договір поруки та здійснивши погашення заборгованості за кредитом з рахунку поручителя у банку, тим самим надано окремому кредитору банку перевагу у виді передачі права вимоги до позичальника, є припущенням, а договір поруки укладено за спільною згодою сторін (свобода договору).

Постановою Апеляційного суду м. Києва від 24 травня 2018 року апеляційну скаргу ПАТ «Дельта Банк» задоволено частково.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 26 липня 2017 року скасовано та ухвалено нове судове рішення.

Визнано недійсним договір поруки від 25 червня 2014 року № П-2002859-10, укладений між ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_1

Визнано відсутнім у ОСОБА_1 права вимоги за договором кредитної лінії від 22 травня 2014 року № НКЛ-2002859/1, укладеного між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «Айбокс», яке виникло на підставі договору поруки № 11-2002859-10 від 25 червня 2014 року, укладеного між ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_1

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що договір поруки з ОСОБА_1 укладено 25 червня 2014 року, тобто у період, коли ПАТ «Дельта Банк» мав проблему з ліквідністю, у зв'язку із чим Національним банком України прийнято низку рішень з метою недопущення погіршення стану його ліквідності та захисту інтересів вкладників і кредиторів. Спірний правочин ставить інших кредиторів ПАТ «Дельта Банк» із кредиторськими вимогами у невигідне становище, оскільки умови договору, укладеного для забезпечення виконання ТОВ «Айбокс» зобов'язань за кредитним договором, передбачають договірне списання грошових коштів з рахунку відповідача, відкритих у цьому банку. Відтак, відповідач фактично отримав право на задоволення своїх кредиторських вимог у рахунок позачергового їх задоволення відповідно до договору забезпечення, укладеного з ПАТ «Дельта Банк».

Враховуючи наведене, апеляційний суд дійшов висновку, що умови договору поруки передбачають окремі переваги (пільги) перед іншими кредиторами банку, що суперечить пункту 7 частини третьої статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» та є ознакою нікчемності правочину, що є підставою для задоволення позовних вимог банку.

Суд зазначив, що правочин є нікчемним відповідно до закону, а не відповідно до повідомлення уповноваженої особи Фонду про нікчемність, тому постанова апеляційного адміністративного суду від 15 червня 2017 року та постанова апеляційного господарського суду від 26 вересня 2017 року не є преюдиційними.

При цьому інших підстав для визнання спірного договору поруки недійсним суд не вбачав.

У касаційній скарзі, поданій у червні 2018 року до Верховного Суду, представник ОСОБА_1 - адвокат Гук О. О., посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване судове рішення апеляційного суду та залишити у силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що висновок апеляційного суду про те, що спірний договорі ставить ОСОБА_1 у більш вигідне становище перед іншими вкладниками і кредиторами та було укладено в інтересах останнього, є безпідставним, оскільки саме банку було вигідно укладення такого договору, так як у подальшому було частково погашено борг ТОВ «Айбокс» перед позивачем, саме ПАТ «Дельта Банк» є кредитором за спірним договором, а не боржником.

Апеляційний суд не врахував, що спірний договір поруки було укладено до визнання банку проблемним та неплатоспроможним, тому відсутні підстави вважати спірний договір нікчемним на підставі положень статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» тадля задоволення позову банку.

Вказує, що питання нікчемності спірного договору поруки було предметом розгляду Касаційним господарським судом у складі Верховного Суду у справі № 910/3896/17 та у постанові від 12 квітня 2018 року суд вказав, що обставин, за яких правочини, зокрема й спірний у цій справі, є нікчемними не встановлено.

Також посилається на те, що постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 15 червня 2017 року було змінено постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 27 квітня 2016 року та викладено пункт другий резолютивної частини у іншій редакції: Визнано протиправними дії та скасовано рішення уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію у ПАТ «Дельта Банк» Кадирова В. В., оформлені повідомленнями про нікчемність правочинів № 3699 та № 3701 від 22 грудня 2015 року щодо визнання нікчемними, зокрема, договору Поруки № П2002859-10 від 25 червня 2014 року, який укладений між ОСОБА_1 та AT «Дельта Банк».

У касаційній скарзі, поданій у липні 2018 року до Верховного Суду, ПАТ «Дельта Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Дельта Банк», посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить змінити оскаржуване судове рішення апеляційного суду, шляхом доповнення мотивувальної частини постанови підставами для визнання недійсним договору поруки від 25 червня 2014 року, укладеного між ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_1, а саме посиланням на: частину першу, другу, третю статті 203 ЦК України та пункти 1, 2, 5 частини третьої статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд не врахував, що від імені банку оспорюваний правочин підписано одноособово головою Ради директорів ОСОБА_4, яка не мала таких повноважень, оскільки не була уповноважена рішенням Ради директорів. У порушення пункту 6.5.12 статуту банку не дотримано правила двох підписів.

Посилається на те, що постановою Правління Національного банку України від 30 жовтня 2014 року № 692/БТ «Про віднесення АТ «Дельта Банк» до категорії проблемних» було встановлено ряд обмежень у діяльності банку, зокрема, встановлена вимога приймати погашення заборгованості, що виникла за будь-якими операціями банку, тільки у грошовій формі, а погашення заборгованості ОСОБА_1 відбулося без реальних грошових надходжень, а шляхом переведення коштів з відкритого на його ім'я рахунку у банку.

Вважає, що апеляційний суд не надав належної оцінки тому, що спірний договір поруки має ознаки нікчемності за пунктами 1, 2, 5 частини третьої статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», оскільки банк фактично відмовився від власних майнових вимог до боржника, взяв на себе зобов'язання, у тому числі внаслідок чого став неплатоспроможним та прийняв на себе зобов'язання щодо забезпечення виконання грошових вимог у порядку іншому, ніж здійснення кредитних операцій до Закону України «Про банки і банківську діяльність».

У липні 2018 року ПАТ«Дельта Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Дельта Банк» подало до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1, в якому вказує на безпідставність її вимог, оскільки апеляційний суд вірно встановив, що спірний договір поруки є нікчемним на підставі пункту 7 частини третьої статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», оскільки за цим договором банк реальних надходжень коштів від ОСОБА_1 не отримав.

Вказує, що судові рішення, на які посилається особа, яка подала касаційну скаргу, не мають преюдиційного значення для вирішення цієї справи.

У серпні 2018 року представник ОСОБА_1 - адвокат Гук О. О. подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу банку, в якому вказує, що доводи про те, що спірний договір поруки було підписано неуповноваженою на це особою не заслуговують на увагу та суперечать статуту банку. Посилання банку на те, що існували обмеження щодо отримання банком коштів виключно у грошовій формі жодним чином не стосується укладення договору поруки, який є новим і додатковим забезпеченням виконання зобов'язань за кредитним договором від 22 травня 2014 року, укладеним між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «Айбокс». Спірний договір поруки було укладено до прийняття Національним банком України відповідної постанови про віднесення банку до проблемних, якою були запровадженні такі обмеження.

У серпні 2018 року Фонд гарантування вкладів фізичних осіб подав до Верховного Суду відзив на касаційні скарги сторін, в якому вказує, що скарга банку є законною та обґрунтованою. Касаційна скарга відповідача є безпідставною, оскільки у ПАТ«Дельта Банк» розпочата процедура виведення неплатоспроможного банку з ринку та спеціальним законом у цих правовідносинах є Закон України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», яким встановлено певні ознаки нікчемності правочинів, одну з яких було правильно взято до уваги апеляційним судом. Вказує, що крім того, спірний договір поруки було укладено з численними порушеннями законодавства України та усупереч постановам Національного банку України, якими було встановлено особливий контроль за діяльністю ПАТ «Дельта Банк».

Касаційна скарга ПАТ «Дельта Банк» задоволенню не підлягає, а касаційна скарга представника ОСОБА_1 - адвоката Гука О. О.підлягає задоволенню, оскільки апеляційним судом скасовано рішення суду першої інстанції, яке відповідає закону.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з вимогами частин першої й другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до частини першої статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

У частинах першій, другій та п'ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що 22 травня 2014 року між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «Айбокс» укладено договір кредитної лінії № НКЛ-2002859/1.

Відповідно до пункту 1.1. договору кредитної лінії від 22 травня 2014 року, кредитор зобов'язується надавати позичальнику грошові кошти у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання. Надання кредиту буде здійснюватися окремими частинами, надалі за текстом кожна частина окремо - «Транш», а в сукупності - «Транші», та на умовах, визначених цим договором, у межах невідновлювальної кредитної лінії з максимальним лімітом заборгованості - 80 000 000 грн зі сплатою плати за користування кредитом у розмірі 16 % річних, у порядку визначеному цим договором та кінцевим терміном погашення заборгованості за кредитом не пізніше 31 грудня 2017 року.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 25 червня 2014 було укладено договір поруки № П-2002859-10 між ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_1 (том 1, а. с. 12-13).

Відповідно до пункту 1.1. договору поруки поручитель зобов'язується перед кредитором у повному обсязі солідарно відповідати за виконання ТОВ «Айбокс» зобов'язань щодо повернення суми кредиту, сплати процентів за користування кредитом, комісій, а також можливих штрафних санкцій та пені у розмірі та у випадках, передбачених договором невідновлювальної кредитної лінії № НКЛ-2002859/1, що укладений «22» травня 2014 року між кредитором та позичальником, за умовами якого позичальник зобов'язаний повернути кредитору отриманий кредит у розмірі 80 000 000 грн зі сплатою процентів у розмірі, у строки (терміни) та на умовах, зазначених у договорі кредиту та у договорах про внесення змін та доповнень до договору кредиту, що укладені на дату укладення цього договору та/або можуть бути укладені у майбутньому, з кінцевим терміном повернення кредиту до «31» грудня 2017 року включно або у термін, що вказаний у пункті 1.1. договору кредиту, а також сплачувати можливі штрафні санкції у розмірі та у випадках, передбачених договором кредиту та цим договором, а також інші витрати на здійснення забезпеченої порукою вимоги.

Згідно з пунктом 1.3. договору поруки, у разі невиконання позичальником забезпечених порукою зобов'язань, поручитель доручає кредитору здійснювати договірне списання грошових коштів з будь-яких рахунків поручителя (у національній та/або іноземній валюті), відкритих (чи тих, що будуть відкриті ним у кредитора у сумах, що підлягають сплаті за договором кредиту та будь-яким іншим договором укладеним між позичальником та кредитором щодо погашення заборгованості за кредитом, нарахованими процентами за користування ним, комісій, а також можливих штрафних санкцій та пені. Поручитель доручає кредитору здійснювати таке договірне списання у сумі, визначеній кредитором самостійно на підставі договору кредиту, будь-яку кількість разів протягом строку дії цього договору до повного виконання будь-яких зобов'язань поручителя перед кредитором за цим договором. При цьому сторони погодили, що договірне списання з будь-якого поточного рахунку поручителя є заздалегідь погодженим і не потребує повідомлення поручителя та/або позичальника у будь-якій формі.

Пунктом 2.1. договору поруки встановлено, що зміст забезпеченого порукою зобов'язання складає: погасити основну суму заборгованості за договором кредиту в сумах та у терміни, зазначені у договорі кредиту; сплатити проценти за користування кредитом в розмірі, у строки (терміни) та на умовах, визначених у договорі кредиту; сплатити можливі штрафні санкції, визначені договором кредиту; сплатити інші витрати, пов'язані зі здійсненням забезпеченої порукою вимоги.

Пунктом 2.1. договору поруки передбачено, що відповідальність поручителя за цим договором не розповсюджується на будь-яке інше майно, у тому числі на кошти поручителя, які знаходяться на рахунках в інших банківських установах.

У підпунктах 3.1.1., 3.1.2. пункту 3.1. договору поруки зазначено, що поручитель зобов'язаний протягом одного банківського дня від дати отримання письмової вимоги кредитора про невиконання позичальником забезпеченого порукою зобов'язання виконати відповідне зобов'язання шляхом перерахування непогашеної суми кредиту, непогашеної суми процентів за користування кредитом, комісій, можливих штрафів та пені на рахунок кредитора, зазначені у такій вимозі. У разі невиконання позичальником та поручителем забезпеченого порукою зобов'язання відповідати перед кредитором як солідарні боржники всім своїм майном, на яке згідно із чинним законодавством України може бути звернено стягнення.

У пункті 3.2. договору поруки визначено, що поручитель має право: 3.2.1. попередивши письмово кредитора не пізніше як за п'ять банківських днів достроково виконати зобов'язання забезпечене порукою; 3.2.2. зворотної вимоги до позичальника у межах суми виконаного ним зобов'язання, як кредитор, що набув всіх прав за цим зобов'язанням.

Підпунктом 3.4.1. пункту 3.4. договору поруки закріплено, що кредитор має право у разі невиконання позичальником та поручителем забезпеченого порукою зобов'язання звернути стягнення на все майно поручителя та/або позичальника як солідарних боржників згідно з чинним законодавством України.

Відповідно до меморіального ордеру від 12 лютого 2015 року № 11696197 (платник ОСОБА_1) проведено банківську операцію із призначенням платежу «зняття з обліку застави згідно з договором від 25 червня 2014 року № П-2002859-10, за кредитним договором від 22 травня 2014 року № НКЛ-2002859/1».

На підставі постанови Правління Національного банку України від 02 березня 2015 року № 150 «Про віднесення ПАТ «Дельта Банк» до категорії неплатоспроможних» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 02 березня 2015 року № 51 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «Дельта Банк», згідно із яким з 03 березня 2015 року запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації Кадирова В. В.

Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 03 серпня 2015 року № 147 «Про продовження строків здійснення тимчасової адміністрації у АТ «Дельта Банк» було продовжено строки здійснення тимчасової адміністрації у АТ "Дельта Банк» по 02 жовтня 2015 року включно, продовжено повноваження уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ «Дельта Банк» Кадирова В. В. по 02 жовтня 2015 року включно.

На підставі постанови Правління Національного банку України від 02 жовтня 2015 № 664 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Дельта Банк» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 02 жовтня 2015 року № 181 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «Дельта Банк» та делегування повноважень ліквідатора банку», яким розпочато процедуру ліквідації банку з 05 жовтня 2015 року по 04 жовтня 2017 року включно та призначено уповноважену особу Фонду та делеговано всі повноваження ліквідатора ПАТ «Дельта Банк», визначені Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», зокрема, статтями 37, 38, 47-51вказаного Закону, провідному професіоналу з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу запровадження тимчасової адміністрації та ліквідації департаменту врегулювання неплатоспроможності банків Кадирову В. В. на два роки з 05 жовтня 2015 року по 04 жовтня 2017 року.

Встановивши обставини справи та дослідивши заявлені банком підстави для задоволення позову, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що позовні вимоги банку не підлягають задоволенню, так як відсутні підстави для визнання договору поруки від 25 червня 2014 року, укладеного між ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_1, недійсним, оскільки він відповідає нормам чинного на час укладення законодавства.

Скасовуючи рішення районного суду та задовольняючи позовні вимоги ПАТ «Дельта Банк», апеляційний суд виходив з того, що договір поруки з ОСОБА_1 укладено 25 червня 2014 року, тобто у період, коли ПАТ «Дельта Банк» мав проблему з ліквідністю, у зв'язку із чим Національним банком України прийнято низку рішень з метою недопущення погіршення стану його ліквідності та захисту інтересів вкладників і кредиторів. Спірний правочин ставить інших кредиторів ПАТ «Дельта Банк» із кредиторськими вимогами у невигідне становище, оскільки умови договору, укладеного для забезпечення виконання ТОВ «Айбокс» зобов'язань за кредитним договором, передбачають договірне списання грошових коштів з рахунку відповідача, відкритих у цьому банку. Відтак, відповідач фактично отримав право на задоволення своїх кредиторських вимог у рахунок позачергового задоволення вимог відповідно до договору забезпечення, укладеного з ПАТ «Дельта Банк».

Враховуючи наведене, апеляційний суд дійшов висновку, що умови договору поруки передбачають окремі переваги (пільги) перед іншими кредиторами, що суперечить пункту 7 частини третьої статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» та є ознакою нікчемності правочину, що є підставою для задоволення позовних вимог банку.

Проте з таким висновком апеляційного суду погодитися не можна.

Відповідно до частини 1 статті 12 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Згідно частини 4 цієї статті особа може за відплатним або безвідплатним договором передати своє майнове право іншій особі, крім випадків, встановлених законом.

Положеннями статті 509 ЦК України визначено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов'язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

У статті 531 ЦК України встановлено, що боржник має право виконати свій обов'язок достроково, якщо інше не встановлено договором, актами цивільного законодавства або не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Відповідно до положення частини першої статті 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Згідно зі статтею 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі. Поручителем може бути одна особа або кілька осіб.

У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (стаття 554 ЦК України).

Згідно зі статтями 627, 629 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до частин першої та другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Відповідно до частини першої статті 34 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (тут і далі у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) (далі - Закон) Фонд гарантування вкладів фізичних осіб розпочинає процедуру виведення неплатоспроможного банку з ринку не пізніше наступного робочого дня після офіційного отримання рішення Національного банку України про віднесення банку до категорії неплатоспроможних.

Виконавча дирекція Фонду гарантування вкладів фізичних осіб не пізніше наступного робочого дня після офіційного отримання рішення Національного банку України про віднесення банку до категорії неплатоспроможних призначає з числа працівників Фонду гарантування вкладів фізичних осіб уповноважену особу Фонду (кілька уповноважених осіб Фонду), якій Фонд делегує всі або частину своїх повноважень тимчасового адміністратора. Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб повинна відповідати вимогам, встановленим Фондом. Рішення про призначення уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб доводиться Фондом до головного офісу банку та до кожного відокремленого підрозділу банку негайно (частина третя статті 34 Закону).

Згідно з частиною п'ятою статті 34 Закону під час тимчасової адміністрації Фонд гарантування вкладів фізичних осіб має повне і виняткове право управляти банком відповідно до цього Закону, нормативно-правових актів Фонду гарантування вкладів фізичних осіб та вживати дії, передбачені планом врегулювання.

У силу частини першої статті 36 Закону з дня початку процедури виведення Фондом гарантування вкладів фізичних осіб банку з ринку призупиняються всі повноваження органів управління банку (загальних зборів, спостережної ради і правління (ради директорів) та органів контролю (ревізійної комісії та внутрішнього аудиту). Фонд набуває всі повноваження органів управління банку та органів контролю з дня початку тимчасової адміністрації і до її припинення.

При цьому, уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб діє від імені банку в межах повноважень Фонду (частина третя статті 37 Закону).

У свою чергу, приписами частини другої статті 38 цього Закону передбачено, що протягом дії тимчасової адміністрації Фонд гарантування вкладів фізичних осіб зобов'язаний забезпечити перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених частиною третьою цієї статті.

Таким чином, з контексту наведених норм права вбачається законодавчо визначене право уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на визнання правочинів неплатоспроможного банку нікчемними у випадках, визначених у статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Відповідно частини третьої статті 38 цього Закону правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними з таких підстав: банк безоплатно здійснив відчуження майна, прийняв на себе зобов'язання без встановлення обов'язку контрагента щодо вчинення відповідних майнових дій, відмовився від власних майнових вимог; банк до дня визнання банку неплатоспроможним взяв на себе зобов'язання, внаслідок чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов'язань перед іншими кредиторами повністю чи частково стало неможливим; банк здійснив відчуження чи передав у користування або придбав (отримав у користування) майно, оплатив результати робіт та/або послуги за цінами, нижчими або вищими від звичайних (якщо оплата на 20 відсотків і більше відрізняється від вартості товарів, послуг, іншого майна, отриманого банком), або зобов'язаний здійснити такі дії в майбутньому відповідно до умов договору; банк оплатив кредитору або прийняв майно в рахунок виконання грошових вимог у день, коли сума вимог кредиторів банку перевищувала вартість майна; банк прийняв на себе зобов'язання (застава, порука, гарантія, притримання, факторинг тощо) щодо забезпечення виконання грошових вимог у порядку іншому, ніж здійснення кредитних операцій відповідно до Закону України «Про банки і банківську діяльність»; банк уклав кредитні договори, умови яких передбачають надання клієнтам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку; банк уклав правочини (у тому числі договори), умови яких передбачають платіж чи передачу іншого майна з метою надання окремим кредиторам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку; банк уклав правочин (у тому числі договір) з пов'язаною особою банку, якщо такий правочин не відповідає вимогам законодавства України; здійснення банком, віднесеним до категорії проблемних, операцій, укладення (переоформлення) договорів, що призвело до збільшення витрат, пов'язаних з виведенням банку з ринку, з порушенням норм законодавства.

Встановивши, що спірний договір поруки було укладено 25 червня 2014 року, тобто до віднесення ПАТ «Дельта Банк» до категорії проблемних постановою Правління Національного банку України від 30 жовтня 2014 року № 692/БТ «Про віднесення АТ «Дельта Банк» до категорії проблемних», якою було встановлено ряд обмежень у діяльності банку, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову банку.

Крім того враховано, що дії уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Дельта Банк» щодо визнання спірного у цій справі правочину нікчемним були предметом розгляду у суді, за результатом якого було прийнято постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 27 квітня 2016 року, яку було змінено постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 15 червня 2017 року та викладено пункт другий резолютивної частини у іншій редакції: Визнано протиправними дії та скасовано рішення уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію в ПАТ «Дельта Банк» КадироваВ. В. оформлені повідомленнями про нікчемність правочинів № 3699 та 3701 від 22 грудня 2015 року щодо визнання нікчемними, зокрема, договору Поруки № П 2002859-10 від 25 червня 2014 року, який укладений між ОСОБА_1 та AT «Дельта Банк».

Колегія суддів погоджується з доводами апеляційного суду про те, що правочин є нікчемним відповідно до вимог закону, а не згідно з рішенням (наказом) банку, що узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 826/1476/15 (провадження № 11-104апп18), проте суд апеляційної інстанції належним чином не дослідив умови договору поруки і не навів достатніх правових підстав для визнання цього правочину недійсним з підстав, передбачених статтями 203, 215 ЦК України.

Крім того, апеляційний суд, знаючи про наявність постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 12 квітня 2018 року (справа № 910/3896/17) (том 4, а. с. 5-15), не надав правової оцінки встановленим преюдиційним обставинам. Зокрема, у постанові Верховного Суду, яка стосується й договору поруки, укладеного 25 червня 2014 року між ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_1, зазначено, що порука це забезпечення основного зобов'язання, яким може бути оплатний договір, а не самостійне оплатне зобов'язання, порука за своєю суттю не є таким зобов'язанням, за яким би здійснювалося відплатне відчуження, або передача майна. Судом не було встановлено обставин, за яких правочини, у тому числі й вказаний, є нікчемними. Вказано про відсутність правових підстав вважати, що договори поруки, у тому числі й вказаний, відносяться до оплатних договорів.

Колегія суддів відхиляє доводи банку про наявність підстав для визнання спірного договору поруки нікчемним відповідно до пунктів 1, 2, 5 частини третьої статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» оскільки умови правочину не містять зобов'язань банку щодо безоплатного відчуження майна, зобов'язань без встановлення обов'язку контрагента щодо вчинення відповідних майнових дій, відмови від власних майнових вимог, будь-яких зобов'язань банку, внаслідок чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов'язань перед іншими кредиторами повністю чи частково стало неможливим або прийняття банком зобов'язань (застава, порука, гарантія, притримання, факторинг тощо) щодо забезпечення виконання грошових вимог у порядку іншому, ніж здійснення кредитних операцій відповідно до Закону України «Про банки і банківську діяльність».

Посилання касаційної скарги ПАТ «Дельта Банк» на те, що від імені банку оспорюваний правочин підписано одноособово головою Ради директорів ОСОБА_4, яка не мала таких повноважень, оскільки не була уповноважена рішенням Ради директорів та у порушення пункту 6.5.12 статуту банку не дотримано правила двох підписів, є безпідставними.

Відповідно до розділу 6.5 статуту ПАТ «Дельта Банк» рада директорів є виконавчим органом банку та діє на підставі положення про раду директорів (пункти 6.5.1, 6.5.5).

Згідно з пунктом 6.5.10.1 статуту голова ради директорів без довіреності (доручення) представляє банк в усіх підприємствах, установах та організаціях як в Україні, так і за її межами, вчиняє правочини, укладає договори, угоди, видає довіреності, підписує будь-які документи та здійснює інші дії в межах своїх повноважень.

У підпункті 6.5.10.12 пункту 6.5.10 розділу 6.5 статуту визначено, що голова ради директорів здійснює інші функції за дорученням загальних зборів акціонерів, спостережної ради або ради директорів банку.

Відповідно до пункту 4.2 положення про раду директорів ПАТ «Дельта Банк» голова ради директорів має право без доручення (довіреності) діяти від імені банку відповідно до рішень ради директорів, в тому числі представляти інтереси банку, вчиняти правочини від імені банку, видавати накази та давати розпорядження, обов'язкові до виконання всіма працівниками банку.

Повноваження голови ради директорів, визначені в Положенні про раду директорів, не містять обмежень повноважень голови ради директорів на укладення договорів від імені банку (що визначено пунктом 6.5.10.1 статуту ПАТ «Дельта Банк») виключно відповідними рішеннями ради директорів.

Доводи позивача щодо порушення правила двох підписів при укладенні спірного правочину не підтверджені банком належними та допустимими доказами, що його є його процесуальним обов'язком відповідно до статей 12, 81 ЦПК України.

Відповідно до пункту 6.5.12 статуту банку встановлено правило двох підписів: будь-які правочини (у тому числі, але не виключно: договори (контракти), угоди, довіреності, гарантії, тощо) та інші документи, конкретний перелік яких визначається та встановлюється спостережною радою банку, від імені банку повинні бути підписані спільно головою ради директорів (або виконуючим обов'язки голови ради директорів) та особою, призначеною спостережною радою банку з поміж членів ради директорів банку або заступників голови ради директорів банку. Правочини та документи, зазначені в цьому пункті статуту, вважатимуться належним чином укладеними (вчиненими) та будуть мати юридичну силу для банку виключно у випадку, коли вони укладені з дотриманням такого правила двох підписів.

Проте, банком не було надано судам відомостей про конкретний перелік правочинів, що вимагають підпису двох осіб від імені банку.

Таким чином, вирішуючи спір, суд першої інстанції вірно встановив правовідносини, що склалися між сторонами, та дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову ПАТ «Дельта Банк», оскільки відсутні підстави для визнання спірного договору поруки від 25 червня 2014 року недійсним, а суд апеляційної інстанції помилково скасував правильне по суті й законне судове рішення.

Відповідно до частини першої статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Колегія суддів не вбачає підстав для передачі цієї справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду на підставі частини п'ятої статті 403 ЦПК України, про що просить ПАТ «Дельта Банк» у своєму клопотанні, так як обґрунтованих правових підстав щодо розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики не наведено. У цьому випадку спірний договір поруки було укладено до віднесення банку до категорії проблемних постановою Правління Національного банку України, а також відсутність підстав вважати його нікчемним встановлена преюдиціними судовими рішеннями.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 413, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» залишити без задоволення.

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Гука Олексія Олеговича - задовольнити.

Постанову Апеляційного суду м. Києва від 24 травня 2018 рокускасувати.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 26 липня 2017 року залишити в силі.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: Б. І. Гулько

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта

Ю. В. Черняк