Ухвала

04 лютого 2019 року

м. Київ

справа № 201/432/17

провадження № 61-1977ск19

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Ступак О. В., вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 12 червня 2018 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 06 грудня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», третя особа - приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар Ірина Михайлівна, про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

Позов мотивовано тим, що 19 квітня 2007 року ОСОБА_1 уклала з ПАТ КБ «ПриватБанк» кредитний договір про надання банківських послуг, згідно якого банк зобов'язався надати позивачу грошові кошти у розмірі 18 400 доларів США на придбання автомобіля під обумовлені відсотки до 20 квітня 2012 року. По вказаному договору, на думку банку, була заборгованість, позивач не погашала її, банк звернувся до приватного нотаріуса Бондар І. М. і виконавчим написом останнього від 14 вересня 2016 року за реєстровим № 7477 запропоновано стягнути з позивача у встановлений строк по вказаному кредитному договору визначену нотаріусом суму заборгованості в розмірі 2 701 609,00 грн. Вказаний виконавчий напис відповідачем направлено до виконавчої служби, державним виконавцем було відкрито виконавче провадження і позивачу направлена постанова про це, яка нею отримана в грудні 2016 року. Також, позивач вказувала, що 26 грудня 2008 року її автомобіль було вилучено банком для послідуючої реалізації і погашення боргу, тобто позивач розрахувалася з банком.

На даний час розглянуто спір за позовом банку до неї про стягнення заборгованості по вказаному договору, отже сума заборгованості не безспірна. Позивач зазначала, що спірний виконавчий напис вчинено в порушення вимог статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат». Також зазначала, що нотаріус не мав достатніх підстав на вчинення виконавчого напису, адже кредитор не надав усіх документів за переліком Постанови Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року «Про затвердження переліку документів, за якими стягнення зобов'язань проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса; що виконавчий напис вчинено в порушення вимог пункту 283 Інструкції «Про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», що виконавчий напис було вчинено не на підставі первинних документів бухгалтерського обліку. Виконавчий напис видається при наявності всіх документів по кредиту, чого нотаріус в повній мірі не отримав від банку і при безспірності заборгованості. Враховуючи викладене позивач просила визнати вказаний виконавчий напис таким, що не підлягає виконанню.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 12 червня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено. Визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис, вчинений 14 вересня 2016 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І. М., зареєстрований в реєстрі за № 7477, яким запропоновано стягнути грошові кошти в сумі 2 701 609,00 грн з ОСОБА_1, які є боргом за кредитним договором від 19 квітня 2007 року, укладеного між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк». Вирішено питання щодо судових витрат.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 06 грудня 2018 року апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» залишено без задоволення, а рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 12 червня 2018 року - без змін.

15 січня 2018 року Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» подало до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 12 червня 2018 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 06 грудня 2018 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Верховний Суд дійшов висновку, що відсутні підстави для відкриття касаційного провадження з огляду на таке.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Відповідно до пунктів 1 та 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п'ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Верховний Суд вважає, що ця справа є малозначною в силу своїх властивостей, при цьому суд врахував предмет позову та характер правовідносин, у яких виник спір, зокрема, що ця справа належить до однієї з найпоширеніших категорії спорів, які розглядаються у судах України і практика судів у цій категорії справ є усталеною.

Крім того, при визначенні справи малознаною Верховний Суд враховує рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року № R (95) 5, згідно яких державам-членам необхідно вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять посилання на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судові рішення у малозначній справі підлягають касаційному оскарженню.

Зазначення судом апеляційної інстанції у постанові про можливість її оскарження до суду касаційної інстанції не змінює характер та предмет позову у цій справі, та не спростовує наявність у Верховного Суду повноважень на визнання справи малозначною, оскільки частина шоста статті 19 ЦПК України розміщена у загальних положеннях цього Кодексу, то вона поширюються й на касаційне провадження.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

З урахуванням наведеного, оскільки заявник подав касаційну скаргу на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, то у відкритті касаційного провадження у справі необхідно відмовити.

Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 2 частини шостої, частиною дев'ятою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 12 червня 2018 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 06 грудня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», третя особа - приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар Ірина Михайлівна, про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя О. В. Ступак