РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 638/6855/18

Провадження № 2/638/2376/19

16.01.2019 року Дзержинський районний суд м. Харкова

в складі: головуючого судді Хайкіна В.М.

за участю секретаря Скрипаченко В. Р.

з участю судового розпорядника ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні судув порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_2 у травні 2018 року звернулася до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовом до ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що вона є власником квартири за адресою: м. Харків, пр-т. ОСОБА_4АДРЕСА_1, де 30.04.2018 року відбулося затоплення, про що складено акт комісійного обстеження квартири від 02.05.2018 року Комунального підприємства «Жилкомсервіс», яка обслуговує внутрішньо-будинкові системи опалення та водопостачання. За результатами обстеження комісія зробила висновок, що залиття квартири позивача №96 відбулося із квартири №104 через утворену течу на стояку гарячого водопостачання. Ринкова вартість матеріального збитку від залиття квартири станом на дату оцінки складає 30800, 00 грн. Окрім того, неправомірними діями відповідача їй було завдано моральної шкоди, яка виразилась у негативних емоціях, хвилюваннях з приводу відновлення стану квартири, пошуку коштів на меблі та будівельні матеріали та яку позивач оцінює у розмірі 15000, 00 грн. Просить суд позов задовольнити, стягнути з ОСОБА_3 на її користь матеріальну шкоду у розмірі 30800 грн. та моральну шкоду у розмірі 15000 грн.

Відповідач ОСОБА_3 ні відзиву, ні жодних заяв до суду не надала.

Суд, дослідивши доводи позивача, викладені у позові, та оцінивши докази, представлені в матеріалах справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Згідно зі статтею 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Згідно зі статтею 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Європейський суд з прав людини наголошує, що пункт 1 статті 6 гарантує кожному право порушити в суді чи відповідному органі будь-який позов, який стосується його цивільних прав та обов'язків; таким чином, пункт передбачає «право на суд», одним з аспектів якого є право доступу до суду, тобто право порушувати в судах позов для вирішення цивільного спору.

Відповідно до статті 3 Цивільного кодексу України, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Вимога справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановлені його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах, закріплені можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу.

Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно частини 1, 3 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. За положенням частини 1 статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства закріплено статтею 15 Цивільного кодексу України. Право на захист виникає з певних підстав, якими виступають порушення цивільного права, його невизнання чи оспорювання.

Зміст конституційного права особи на звернення до суду за захистом своїх прав визначений статтею 16 Цивільного кодексу України, відповідно до приписів якої, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, при цьому, способами захисту цивільних прав і інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обовязку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Як встановлено матеріалами справи, ОСОБА_2 є власником квартири за адресою: м. Харків, пр-т. ОСОБА_4АДРЕСА_1, що підтверджує свідоцтво про право власності на житло від 30.03.2006 року реєстраційний №1-06-262778, видане відділом приватизації житлового фонду Управління комунального майна та приватизації Головного управління економіки та комунального майна виконавчого комітету Харківської міської ради (а. с. 15)

Згідно довідки з місця проживання про склад сімї та прописку, виданої Комунальним підприємством «Жилкомсервіс» дільниця №9, вбачається, що у квартирі №96 у будинку №26 по пр-т. ОСОБА_5 зареєстрована, в тому числі, ОСОБА_2 (а. с. 8).

02.05.2018 року позивач ОСОБА_2 звернулася до начальника дільниці №9 із заявою, згідно якої 30.04.2018 року її квартиру залито гарячою водою (а. с. 7).

Відповідно до акту Комунального підприємства «Жилкомсервіс» від 02.05.2018 року, комісія у складі: в. о. начальника дільниці №9 ОСОБА_6, майстра дільниці №9 ОСОБА_7, бухгалтера дільниці №9 ОСОБА_8 провела комісійне обстеження квартири №96 житлового будинку №26 по пр-т. ОСОБА_5 та зробила висновок, що залиття квартири №96 житлового будинку №26 по пр-т. ОСОБА_5 відбулося із квартири №104 через утворену течу на стояку гарячого водопостачання (а. с. 6).

Згідно довідки з місця проживання про склад сімї та прописку, виданої Комунальним підприємством «Жилкомсервіс» дільниця №9 від 16.05.2018 року №8, у квартирі за адресою: м. Харків, пр-т. ОСОБА_4АДРЕСА_2 зареєстровані: ОСОБА_3 (власник), ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11 (а. с. 16).

Власність зобов'язує (частина 4 статті 319 Цивільного кодексу України). Ця правова норма не лише покладає на власника обов'язки, а й орієнтовно вказує до чого зобов'язаний власник.

Стаття 322 Цивільного кодексу України покладає на власника тягар утримання майна, тобто власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно статті 383 Цивільного кодексу України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Власник квартири може на свій розсуд здійснювати ремонт і зміни у квартирі, наданій йому для використання як єдиного цілого, - за умови, що ці зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир у багатоквартирному будинку та не порушать санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку.

Статтею 10 Житлового кодексу України визначено, що громадяни зобов'язані дбайливо ставитися до будинку, в якому вони проживають, використовувати жиле приміщення відповідно до його призначення, додержувати правил користування жилими приміщеннями, економно витрачати воду, газ, електричну і теплову енергію. Жилі будинки і жилі приміщення не можуть використовуватися громадянами на шкоду інтересам суспільства.

У відповідності до статті 151 Житлового кодексу України, громадяни, які мають у приватній власності жилий будинок (квартиру), зобовязані забезпечувати його схоронність, провадити за свій рахунок поточний і капітальний ремонт, утримувати і порядку придомову територію. Безгосподарне утримання громадянином належного йому будинку (квартири) тягне за собою наслідки, передбачені Цивільним кодексом України.

Відповідно до п. 2.3.6 Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затверджених наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства від 17.05.2005 року №76, у разі аварії і залиття квартир складається відповідний акт.

Додатком 4 до вказаних Правил встановлено форму акта, з якої вбачається, що в ньому повинно бути відображено: дату складання акта (число, місяць, рік); прізвища, ініціали та займані посади членів комісії; прізвище, ім'я, по батькові власника (наймача, орендаря) квартири, що зазнала шкоди; адреса квартири, поверх, форма власності; прізвище, ім'я, по батькові власника (наймача, орендаря) квартири, з вини якого сталося залиття; адреса квартири, поверх, форма власності; характер залиття та його причини; завдана матеріальна шкода (обсяги необхідного ремонту приміщень квартири, перелік пошкоджених внаслідок залиття речей та їх орієнтовна вартість); висновок комісії щодо встановлення вини особи, що вчинила залиття.

Згідно до висновку звіту субєкта оціночної діяльності ФО-П ОСОБА_12 від 07.05.2018 року, ринкова вартість матеріального збитку від залиття квартири, що розташована за адресою: м. Харків, пр-т. ОСОБА_4АДРЕСА_1, на дату оцінки складає 30800 (тридцять тисяч вісімсот) грн. (а. с. 17-37).

Статтею 1166 ЦК України визначено, що шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Підставами цивільно-правової відповідальності є: протиправність поведінки (дія чи бездіяльність); наявність майнової та (або) моральної шкоди; причинний зв'язок між протиправною поведінкою і заподіяною шкодою; вина особи, яка заподіяла шкоду. Вказані складові цивільно-правової відповідальності, крім вини, доводить позивач, оскільки у цивільному законодавстві встановлено презумпцію вини (стаття 1166 Цивільного кодексу України).

Відповідно до роз'яснень, що містяться в пункті 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року №6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» шкода заподіяна особі і майну громадянина, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи.

Наведене свідчить про те, що цивільне законодавство в деліктних зобов'язаннях передбачає презумпцію вини; якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.

Статтею 1192 Цивільного кодексу України визначено, що розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

З наведених підстав, суд приходить до висновку про необхідність стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 матеріальної шкоди в розмірі 30800, 00 грн., оскільки судом встановлено, що саме з її вини сталося залиття, внаслідок чого належне позивачу майно було пошкоджено, тобто між діями відповідача та спричиненням шкоди позивачу є безпосередній причинний зв'язок, тому відповідач має відшкодувати спричинену нею шкоду у повному обсязі.

З приводу відшкодування моральної шкоди суд зазначає наступне.

Так, ОСОБА_2 оцінює моральну шкоду, спричинену їй залиттям квартири у розмірі 15000 грн., мотивуючи цю позовну вимогу тим, що неправомірні дії відповідача призвели до негативних емоцій, хвилювань з приводу відновлення стану квартири, пошуку коштів на меблі та будівельні матеріали, що стало наслідком суттєвих збитків матеріального характеру та душевних страждань щодо втрати майна. У квартирі на час затоплення із позивачем проживала донька, що перебувала у стані вагітності, та вони змушені були проживати на орендованій квартирі, це відобразилось на фізичному та душевному здоровї її вагітної доньки. Позивач є людиною похилого віку, її уклад життя змінився, що створило незручності та хвилювання.

Статтею 23 Цивільного кодексу України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя тощо.

Відповідно до статті 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями або бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Як розяснено у пункті 3 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди від 31.03.1995 року №4, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

При цьому у відповідності до абзацу 2 пункту 5 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди від 31.03.1995 року №4, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обовязковому зясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного звязку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен зясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Враховуючи тривалість вимушених змін у житті позивача, яка є уже не молодою особою, та її родини, тривале знаходження в стані стресу, та зниження якості проживання, небажання відповідача добровільно відшкодувати завдану шкоду, наявність та тривалість вимушених змін у її життєвому укладі з врахуванням тих зусиль, які вона приклала для організації свого життя, виходячи з вимог розумності, виваженості та справедливості, суд вважає, що в рахунок відшкодування моральної шкоди достатнім і необхідним буде стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 моральної шкоди у розмірі 5000,00 грн.

Суд наголошує, що судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обовязком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України.

Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов'язків у сторін.

У відповідності до частини 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.

Згідно статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно до пункту 4 частини 2 статті 43 ЦПК України учасники справи зобовязані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.

У ч.ч. 1, 2, 8 статті 83 ЦПК України визначено, що сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинний подати докази разом з поданням позовної заяви. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Таким чином, оскільки позивач на виконання свого процесуального обовязку надав належні і неспростовні докази на підтвердження своєї позиції, зокрема щодо залиття її квартири №96, розташованої у буд. №26 по пр-т. ОСОБА_5 в м. Харкові, у суду наявні підстави для задоволення позовних вимог, та оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилаються позивачі як на підставу для задоволення позову знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, суд ухвалює рішення про задоволення позову за його доведеністю.

Питання щодо розподілу витрат по сплаті судового збору суд вирішує на підставі статті 141 ЦПК України.

Так, згідно частини 1 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Тобто, у відповідності до статті 141 ЦПК України, суд присуджує позивачеві понесені ним і документально підтверджені судові витрати, а саме витрати по сплаті судового збору у розмірі 704, 80 грн., які були сплачені позивачем при зверненні до суду як за позовну вимогу майнового характеру.

Крім того, позивач просить стягнути з відповідача судові витрати, пов'язані із поданням заяви про забезпечення позову, однак підстави для стягнення цих витрат з відповідача відсутні, адже ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 22.05.2018 року заяву ОСОБА_2 про забезпечення позову повернуто заявнику, а ухвалою суду від 04.06.2018 року у задоволенні заяви ОСОБА_2 про забезпечення позову відмовлено у звязку з її необґрунтованістю та безпідставністю, а отже ці витрати до стягнення не підлягають.

Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши надані сторонами належні, допустимі та достовірні докази як кожний окремо, так і у їх сукупності, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до висновку, що позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди підлягає частковому задоволенню.

Керуючись статтями 4, 5, 11-13, 43, 76-77, 81, 83, 141, 263-265, 268, 272-274, 279, 354 ЦПК України 3, 15-16, 23, 383, 1166, 1167, 1192 ЦК України, ст. 151 ЖК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстрованої за адресою: м. Харків, пр-т. ОСОБА_5АДРЕСА_2, на користь ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, ІН НОМЕР_1, зареєстрованої за адресою: м. Харків, пр-т. ОСОБА_5АДРЕСА_1, матеріальну шкоду, завдану внаслідок залиття квартири №96 у будинку №26, розташованої по пр-т. ОСОБА_5 в м. Харкові, у розмірі 30800 (тридцять тисяч вісімсот) грн., а також моральну шкоду у розмірі 5000 (пять тисяч) грн. 00 коп., а всього стягнути 35800 (тридцять пять тисяч вісімсот) грн.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстрованої за адресою: м. Харків, пр-т. ОСОБА_5АДРЕСА_2, на користь ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, ІН НОМЕР_1, зареєстрованої за адресою: м. Харків, пр-т. ОСОБА_5АДРЕСА_1, витрати по сплаті судового збору у розмірі 704 (сімсот чотири) грн. 80 коп.

Рішення може бути оскаржено до Харківського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги до або через Дзержинський районний суд м. Харкова протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Головуючий: