Справа №522/7730/18
Провадження №2/522/4307/19
15 лютого 2019 року Приморський районний суд м. Одеси у складі:
Головуючого судді Домусчі Л.В.,
при секретарі судового засідання Вадуцкої В.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовом Публічного акціонерного банку «МТБ ОСОБА_1» до ОСОБА_2, яка діє також в інтересах неповнолітньої ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа ОСОБА_5, орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, про виселення,
Представник позивача 04.05.2018 року звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив виселити ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, із квартири, що є предметом іпотеки, за адресою: м. Одеса, вул. Кузнечна (Ковальська)АДРЕСА_1, без надання іншого житла, із зняттям вказаних осіб із реєстраційного обліку.
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 06.12.2011 року по справі №2/1522/7722/11 було стягнуто в солідарному порядку з позичальника та поручителя, ОСОБА_7, на користь банку заборгованість за кредитним договором у сумі 409 554, 51 грн. та звернуто стягнення на предмет іпотеки квартиру, що належить позичальнику на праві власності, шляхом продажу даного майна з прилюдних торгів в межах процедури виконавчого провадження за початковою ціною, визначеною на підставі оцінки майна, проведеної відповідно до законодавства про оцінку майна і майнових прав та професійну оціночну діяльність у межах процедури виконавчого провадження, передбаченою Законом України „Про виконавче провадження", в рахунок погашення заборгованості за Кредитним договором № 00226/КО від «30»червня 2006р..

У ході виконавчого провадження позивачем було встановлено, що в квартирі мешкають та зареєстровані три особи, які на момент укладення Договору іпотеки право користування предметом іпотеки не мали, а саме: ОСОБА_2, зареєстрована 05.12.2017 року; ОСОБА_4, зареєстрована 30.11.2017 року; ОСОБА_3, зареєстрована 05.12.2017 року. Посилались на те, що в порушення норм діючого законодавства та діючого чинного Договору іпотеки, позичальник (іпотекодавець) без згоди іпотекодержателя (банку) здійснив реєстрацію третіх особі у квартирі, яка є предметом іпотеки, на яку було звернуто стягнення, чим на думку позивача порушені його права та інтереси. Реєстрація місце проживання відповідачів було здійснено без згоди іпотекодержавця через сім років після винесення судового рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки та під час здійснення виконавчого провадження з примусового виконання вказаного рішення суду. Вказували, що порушення третьою особою прав іпотекодержателя не лише порушує права, а і унеможливлює виконання судового рішення, тому за вказаних обставин звернулись до суду з дійсним позовом.

Ухвалою суду від 17.05.2018 року позов було залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків позову. 07.06.2018 року недоліки позову позивачем були усунуті та надано до суду уточнену позовну заяву (а.с.69-75).

Ухвалою суду від 12.06.2018 року провадження по справі було відкрито та справу призначено до розгляду в підготовчому засіданні на 16.07.2018 року.

Ухвалою суду від 16.07.2018 року підготовче засідання по справі було закрито та справу призначено до судового розгляду на 20.09.2018 року.

20.09.2018 року суд протокольно за клопотанням позивача залучив до участі у справі в якості третьої особи - орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради. Розгляд справи був відкладений на 15.11.2018 року.

15.11.2018р. у звязку з неявкою відповідачів розгляд справи був відкладений на 05.02.2019р.

У судове засідання 05.02.2019 року сторони та представник третьої особи не зявились, про час та місце розгляду справи належно сповіщались. Представник позивача подала заяву, в якій просила про розгляд справи за її відсутності та не заперечувала проти заочного розгляду справи. Жодних клопотань та відзивів на позові від відповідачів та інших осіб до суду не надходило.

Відповідно до ч.6 ст.128 ЦПК України судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через курєрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.

Згідно до п.п.6, 7 ч.2 ст.43 ЦПК України учасники справи зобовязані виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки та виконувати інші процесуальні обовязки, визначені законом або судом.

Поштова кореспонденція, направлялась відповідачам на адресу їх реєстрації, проте була повернута до суду з відміткою «про закінчення строків зберігання». Причини неявки відповідачі суду не повідомили, жодних клопотань до суду не заявляли. Також не скористались своїм процесуальним правом та відзиву на позов не надали.

Крім того, ухвала суду про відкриття провадження у даній справі розмішена в Єдиному державному реєстрі судових рішень та на електронному сайті Приморського районного суду м. Одеси, тобто ухвала суду є доступною для ознайомлення та загальновідомою.

Відповідно до ч.1 ст.44 ЦПК України учасники судового процесу повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Відповідно до ст.275 ЦПК України суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікована Україною Законом №475/97-ВР від 17.07.1997 року, гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.

Суд, у зв`язку з неявкою відповідачів та неповідомленням про поважність причин такої неявки в судове засідання, ненаданням відповідачами відзиву на позов, зі згоди представника позивача, ухвалив слухати справу у відсутності відповідачів, згідно ст.ст.280-281 ЦПК України, при заочному розгляді на підставі наявних у справі доказів.

У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.

Відповідно до ст.268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Крім того, на вимогу зазначених норм процесуального права, датою ухвалення судового рішення, ухваленого за відсутності осіб, які беруть участь у справі, є дата складення повного судового рішення.

У звязку з цим, датою складення цього судового рішення є 15.02.2019 року.

Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню на підставі наступного.

Судом встановлено, що «30»червня 2006 р. між Відкритим акціонерним товариством «МОРСЬКИЙ ОСОБА_1» та ОСОБА_5 був укладений Кредитний договір № 00226/КО про надання Позичальнику кредиту у вигляді кредитної лінії у сумі 59261,16 дол. США, з терміном погашення по «29»червня 2021р. включно, зі сплатою за користування Кредитом відсотків у розмірі 9 % річних за фактичний період користування Кредитом на суму залишку заборгованості за Кредитом.

В якості забезпечення виконання зобов'язань Позичальника за Кредитним договором, ОСОБА_1 і ОСОБА_7 уклали Договір поруки № 00301rО від «30»червня 2006р., за яким Поручитель зобов'язується перед Банком відповідати за виконання зобов'язань Позичальника за Кредитним договором.

Банк і ОСОБА_5 уклали Договір іпотеки від «30»червня 2006р., за яким ОСОБА_5 надає банку в іпотеку нерухоме майно, квартиру АДРЕСА_2 (Ковальська) у м. Одесі, в забезпечення виконання власних зобов'язань перед Банком, що випливають з кредитного договору від 30.06.2006року № 00226/КО терміном до 29.06.2021р.(п.1.6. договору) .

12 листопада 2010р. Банк змінив своє найменування на ПУБЛІЧНЕ АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО «МАРФІН БАНК», який є правонаступником Відкритого акціонерного товариства «МОРСЬКИЙ ОСОБА_1»у повному обсязі по усім його правам та обов'язкам, а з урахуванням зміни назви останнього, правонаступником тепер виступає ПАТ «МТБ ОСОБА_1».

Банк повністю виконав взяті на себе Кредитним договором зобов'язання щодо надання Позичальнику Кредиту, що підтверджується випискою по рахунку Позичальника за «30»червня 2006р; заявою Позичальника на видачу готівки № 2 від «30»червня 2006р..

Зі свого боку Позичальник систематично порушував Графік погашення Кредиту, а також строки сплати відсотків за користування Кредитом (п. 1.1. Кредитного договору), у звязку з чим у нього виникла прострочена заборгованість.

За захистом своїх прав банк звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості з позичальника ОСОБА_5 та поручителя ОСОБА_7.

Заочним рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 06.12.2011 року по справі №2/1522/7722/11 було стягнуто в солідарному порядку з позичальника та поручителя, ОСОБА_7, на користь ПАТ «Марфін Банк»заборгованість за кредитним договором № 00226/КО від 30.06.2006 року в розмірі 386472,46 гривень та 23082,05 гривень, судові витрати по сплаті державного мита в розмірі 1700 гривень та витрати по сплаті інформаційно-технічного забезпечення розгляду справи в розмірі 120 гривень, а разом 411374,51 гривень. Звернуто стягнення на предмет іпотеки квартиру АДРЕСА_2 (Ковальська) у м. Одесі, що належить позичальнику на праві власності, шляхом продажу даного майна з прилюдних торгів в межах процедури виконавчого провадження за початковою ціною, визначеною на підставі оцінки майна, проведеної відповідно до законодавства про оцінку майна і майнових прав та професійну оціночну діяльність у межах процедури виконавчого провадження, передбаченою Законом України „Про виконавче провадження", в рахунок погашення заборгованості за Кредитним договором № 00226/КО від «30»червня 2006р. (а.с.24-27).

Рішення суду набрало законної сили 19.12.2011 року.

Приморським районним судом м. Одеси 08.02.2012 року були видані виконавчі листи на примусове виконання вищевказаного судового рішення (а.с.28-29).

Згідно позову, у процесі примусового виконання рішення суду від 06.12.2011 року, банку стало відомо, що в квартирі АДРЕСА_2 (Ковальська) у м. Одесі зареєстровані три особи, які на момент укладення Договору іпотеки право користування предметом іпотеки не мали, а саме: ОСОБА_2, зареєстрована 05.12.2017 року; ОСОБА_4, зареєстрована 30.11.2017 року; неповнолітня ОСОБА_3, зареєстрована 05.12.2017 року.

Факт реєстрації вказаних осіб підтверджується довідкою Ф-1 (виписка із домової книги про склад сім'ї та прописку) від 05.04.2018 року (а.с.31), відповідями із відділу адресно-довідкової роботи ГУДМС України в Одеській області від 15.05.2018 року (а.с.6364, 109).

Із вказаних довідко вбачається, що відповідачі дійсно були зареєстровані у квартирі, яка є предметом іпотеки, після укладення відповідного договору іпотеки.

З огляду на викладене, посилаючись на те, реєстрації відповідачів була здійснена без згоди іпотекодержавця через сім років після винесення судового рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки та під час здійснення виконавчого провадження з примусового виконання вказаного рішення суду, просили виселити вказаних осіб із квартири, із зняттям їх із реєстраційного обліку.

Вирішуючи спір суд виходить з наступного.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. При цьому кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідачем в свою чергу жодних належних та допустимих доказів на спростування позовних вимог не надано.

Отже, в цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який полягає, в тому числі, в тому, що суд не має права виходити за межі вимоги сторін (ч.1 ст.13 ЦПК України).

Суд не може виходити за межі позовних вимог, тобто не може застосовувати інший спосіб захисту, ніж зазначив позивач у позовній заяві.

Згідно із частиною першою статті 7 Закон «про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання.

У статті 33 Закону передбачені підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки.

Зокрема, частиною першою цієї статті передбачено, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Отже, чинним законодавством передбачено право іпотекодержателя задовольнити забезпечені іпотекою вимоги за рахунок предмета іпотеки у випадку невиконання або неналежного виконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання.

Аналіз частини третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» свідчить, що законом передбачено чітко визначені способи звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого іпотекою зобов'язання: рішення суду, виконавчий напис нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Суд вбачає, що позивач є іпотекодержателем нерухомого майна квартири АДРЕСА_2 (Ковальська) у м. Одесі та мав право на звернення стягнення на предмет іпотеки у звязку з невиконанням забезпеченого іпотекою кредитного зобовязання.

Згідно зі ст.9 закону «Про іпотеку» іпотекодавець обмежується в розпорядженні предметом іпотеки, однак має право володіти та користуватися предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення проживання. При цьому ЦК, як і спеціальний закон, не містять норм, які б обмежували право членів сімї власника на користування житловим приміщенням у разі передання його в іпотеку.

Відповідно до частини першої статті 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку жилий будинок чи жиле приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Згідно із частиною першою статті 109 Житлового кодексу України (далі - ЖК України) виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК України після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку жилий будинок чи жиле приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити жилий будинок чи жиле приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють жилий будинок або жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК України громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Ця норма Закону встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Аналіз вищевказаних правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і норма статті 109 ЖК України.

Частиною першою статті 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно положень ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цих Кодексом.

Як встановлено за розглядом справи, відповідачі були зареєстровані у спірній квартирі у 2017 року, тобто після існування укладеного договору іпотеки від 30.06.2006 року та відповідного рішення суду від 06.12.2011 року, який звернуто стягнення на предмет іпотеки). При цьому, судом не встановлено, що відповідачі по справі є членами сімї іпотекодавця та набули разом із ним право користування спірною квартирою.

Таким чином з урахуванням викладеного. суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову банку в частині виселення відповідачів, що також відповідає положенням ч.3 ст.109 ЖК України. При цьому суд вважає що з урахуванням викладених обставин відсутність рішення органу опіки та піклування не має значення для вирішення позову.

Відповідно до ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», громадяни України, іноземці та особи без громадянства реєструють своє місце проживання.

У статті 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» встановлено, що реєстрація це внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесенням цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу. Таким чином, реєстрація фіксує офіційне місце проживання особи. За цією адресою особа має право проживати, на неї надсилаються усі офіційні документи, відповідно до даних про реєстрацію нараховуються усі комунальні послуги і таке інше. Наявність осіб, зареєстрованих по квартирі, на яку звертається, негативно відобразиться на її ціні, а також буде перешкоджати реалізації цього предмета іпотеки.

Згідно ч.1 ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі остаточного рішення суду про позбавлення права власності або права користування житловим приміщенням про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Враховуючи те, що відповідачі були зареєстровані в спірній квартирі поза волею іпотеко держателя суд вважає що позовна вимога про зняття відповідачів з реєстраційного обліку такою що підлягає задоволенню.

Отже, вказане рішення суду є підставою для зняття відповідачів із місця реєстрації.

Відповідно до ст. 1 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави

З огляду на вищезазначене суд прийшов до переконання, що зібрані у справі докази у своєї сукупності вказують на необґрунтованість позовних вимог, у звязку з чим вони підлягають задоволенню в повному обсязі.

Керуючись ст.ст.15, 16, 509, 526, 593 ЦК України, ст.ст.109, 132 ЖК України, Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», ст. 39. 40 Законом України «Про іпотеку», ст.ст.3, 4, 10, 12, 13, 17, 18, 76-81, 89, 141, 258-259, 263-265, 268, 354-355 ЦПК України,суд,-

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову Публічного акціонерного банку «МТБ ОСОБА_1» (, місцезнаходження: 68003, Одеська область, м. Чорноморськ, проспект Миру, буд. 28) до ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1, місце реєстрації: 65020, АДРЕСА_3), що дії в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_3 (місце реєстрації: 65020, АДРЕСА_3), ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_2, місце реєстрації: 65020, АДРЕСА_3), третя особа ОСОБА_8 (РНОКПП НОМЕР_3, місце реєстрації: 65045, АДРЕСА_4), орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, про виселення задовольнити.

Виселити ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1, місце реєстрації: 65020, АДРЕСА_3), ОСОБА_3 (місце реєстрації: 65020, АДРЕСА_3), ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_2, місце реєстрації: 65020, АДРЕСА_3) із квартири, що є предметом іпотеки, за адресою: м. Одеса, вул. Кузнечна (Ковальська)АДРЕСА_1, без надання іншого житла, із зняттям вказаних осіб із реєстраційного обліку.

Стягнути із ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1, місце реєстрації: 65020, АДРЕСА_3) на користь Публічного акціонерного банку «МТБ ОСОБА_1» (, місцезнаходження: 68003, Одеська область, м. Чорноморськ, проспект Миру, буд. 28) судовий збір у розмірі 2 643, 00 грн. (дві тисячі шістсот сорок три гривень 00 копійок).

Стягнути із ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_2, місце реєстрації: 65020, АДРЕСА_3) на користь Публічного акціонерного банку «МТБ ОСОБА_1» (, місцезнаходження: 68003, Одеська область, м. Чорноморськ, проспект Миру, буд. 28) судовий збір у розмірі 2 643, 00 грн. (дві тисячі шістсот сорок три гривень 00 копійок).

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги до Одеського апеляційного суду через Приморський районний суд м. Одеси, а в разі, якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Повний текст рішення виготовлено 15.02.2019 року.

Суддя Домусчі Л.В.