РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 січня 2019 року, місто Новоград-Волинський Житомирської області

Новоград-Волинський міськрайонний суд Житомирської області

в складі: головуючого - судді Мозгового В.Б.,

за участю секретаря судового засідання Кравець І. А.

позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

відповідача по зустрічному позову ОСОБА_3

представника позивача ОСОБА_4,

представника відповідачки ОСОБА_2 - ОСОБА_5

(Справа № 285/3089/18, провадження у справі № 2/0285/18/19)

розглянув у судовому засіданні у загальному порядку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням шляхом позбавлення права користування та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, ОСОБА_3, третя особа приватний нотаріус Житомирського міського нотаріального округу ОСОБА_6 про визнання правочину недійсним (удаваним) та визнання укладеного правочину як договір купівлі-продажу частини будинку і поділ спільного майна

В С Т А Н О В И В:

В серпні 2018 року до суду звернувся позивач ОСОБА_1 з позовом до відповідачки ОСОБА_2 про визнання останньої такою, що втратила право користування житловим приміщенням по вул. 1-го Травня, 39, смт. Городниця, Новоград-Волинського району, Житомирської області.

Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що він є власником вищезазначеного будинку. На прохання відповідачки ОСОБА_2, для вирішення її особистих питань (отримання субсидії), він зареєстрував її в будинку. Відповідачка не є членом його сімї, в будинку не проживає але продовжує бути зареєстрованою в ньому, добровільно знятися з реєстрації не бажає, що в свою чергу тягне за собою порушення його права на розпорядження майном.

Позивач керуючись ст. 391 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) та посилаючись на те, що оскільки відповідачка не є членом його сімї, в будинку не проживає, добровільно знятися з реєстрації не бажає, просить суд позов задовольнити.

Відповідачка ОСОБА_2 відзив на позовну заяву не направляла, але в вересні 2018 року подала зустрічний позов до ОСОБА_1 про визнання правочину недійсним (удаваним) та визнання укладеного правочину як договір купівлі-продажу частини будинку і поділ спільного майна.

В подальшому до участі у справі по зустрічним позовним вимогам, за клопотанням представника ОСОБА_2, було залучено співвідповідача ОСОБА_3 та третю особу приватного нотаріуса Житомирського міського нотаріального округу ОСОБА_6.

Свої зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 обґрунтовує тим, що під час спільного проживання з ОСОБА_1 однією сімєю без реєстрації шлюбу, з червня 2016 року по березень 2018 року, вони за спільні кошти придбали пральну машину, кухонний мякий куточок, електробойлер, холодильник, електростанцію для подачі води, унітаз,будівельні матеріали на ремонт будинку, а також понесли витрати на ремонт будинку.

Крім того, в обґрунтування своїх зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 зазначає, що під час спільного проживання з ОСОБА_1 однією сімєю без реєстрації шлюбу, 22.07.2016 року вони за спільні кошти в сумі 39 000 грн. придбали ? частину будинку по вул. 1-го Травня, 39 в смт. Городниця Новоград-Волинського району Житомирської області, уклавши договір дарування між ОСОБА_3 та ОСОБА_1, згідно якого право власності було оформлено за останнім.

Позивачка за зустрічними вимогами ОСОБА_2 керуючись ст. 74 Сімейного кодексу України (далі СК України) та ст. ст. 215, 235, 236 ЦК України, посилаючись на те, що оскільки вона з ОСОБА_1 під час спільного проживання, як чоловік і жінка, без реєстрації шлюбу придбали майно, яке є їх спільною сумісною власністю, а також те, що фактично між відповідачами ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було укладеного догів купівлі-продажу, просить суд договір дарування ? частин будинку №39 в смт. Городниця Новоград-Волинського району Житомирської області, посвідчений 22.07.2016 року приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу ОСОБА_6 визнати недійсним (удаваним) та визнати, що сторони в договорі ОСОБА_3 є продавцем, а ОСОБА_1 є покупцем. Визнати за нею право власності на ? частку в праві власності ? частини зазначеного будинку та розділити придбане за час спільного проживання майно, виділивши їй пральну машину ціною 4500 грн., холодильник ціною 4500 грн., та кухонний мякий куточок ціною 5000 грн, всього на загальну суму 14000 грн..

У поданому ОСОБА_1 відзиві, останній зустрічні позовні вимоги не визнав. Відповідач посилаючись на те, що оскільки ОСОБА_2 на підтвердження своїх вимог не надала доказів, просить суд у задоволенні зустрічного позову відмовити.

Відповідачка за зустрічним позовом ОСОБА_3 своїм правом на подання відзиву не скористалась.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник свої позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити, а в задоволенні зустрічного позову відмовити.

Відповідачка ОСОБА_2, яка одночасно є позивачем за зустрічним позовом та її представник в судовому засіданні просили в задоволенні первісного позову відмовити, а зустрічні позовні вимоги задовольнити.

Відповідачка ОСОБА_3 в судовому засіданні позовні вимоги ОСОБА_2 не визнала та просила у їх задоволенні відмовити, оскільки частину будинку, що належала їй на праві власності, вона подарувала ОСОБА_1 без будь-яких умов та кошти не отримувала.

Вислухавши усні пояснення учасників справи, свідків, дослідивши наявні матеріали в справі та давши їм належну оцінку, суд приходить до наступного висновку.

Встановлено, що будинок №39 по вул. 1-го Травня, смт. Городниця, Новоград-Волинського району, Житомирської області належить ОСОБА_1 на праві власності, згідно договору дарування від 22 липня 2016 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_1, посвідченого приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу ОСОБА_6 та зареєстрований в реєстрі за №7654/а.с.7-10/.

Встановлено, що в зазначеному будинку зареєстрована ОСОБА_2, яка була зареєстрована в ньому з дозволу власника ОСОБА_1 /а.с.5, 6, 13, 62/.

Також встановлено, що відповідачка за первісним позовом ОСОБА_2 з лютого 2018 року по місцю реєстрації не проживає, а проживає без реєстрації по вул. Ватутіна, 19 смт. Городниця Новоград-Волинського району Житомирської області, що підтверджується довідкою №1527 від 21.08.2018 року виданої Городницькою селищною радою /а.с.12/. Також зазначена обставина в судовому засіданні визнавалася сторонами.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сімї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сімї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сімї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сімї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сімї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року (справа № 6-709цс16).

Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленим цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

У відповідності до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Докази згідно вимог ст.ст. 77 - 80 ЦПК України мають бути належними, допустимими, достовірними та достатніми.

Згідно з ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Таким чином, відповідачка ОСОБА_2 звертаючись з зустрічним позовом до суду повинна була надати суду докази з яких можливо було б встановити, що вона є членом сімї позивача ОСОБА_1 або постійно проживала разом з ним і вела з ним спільне господарство.

Суд не приймає до уваги твердження ОСОБА_2 про те, що вона з ОСОБА_1 проживали однієюсімєю без реєстрації шлюбу з червня 2016 року по березень 2018 року та під час спільного проживання разом за спільні кошти придбали майно, виходячи з наступного.

Згідно із статтею 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Тобто при застосуванні статті 74 СК України слід виходити з того, що указана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_2 перебуває в шлюбі з іншим чоловіком, в звязку з чим до правовідносин між нею та ОСОБА_1 положення ст. 74 СК України застосовані бути не можуть. Зазначена обставина в судовому засіданні визнавалася ОСОБА_2 та ОСОБА_1 під час надання нею пояснень 28.11.2018 р. /а.с.85/.

Згідно ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Відповідно до положень статті 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб'єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що існує два види спільної сумісної власності за ознакою субєктного складу, а саме спільна сумісна власність подружжя та спільна сумісна власність членів сімї.

Згідно частини другої статті 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

За змістом пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року N 29 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», розглядаючи позови, пов'язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу, а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю, тощо.

Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їх спільної сумісної власності, якщо: майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім'ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, внаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); інше не встановлено письмовою угодою між ними.

У зв'язку із цим ОСОБА_2 звертаючись з зустрічним позовом про поділ майна, повинна була надати докази не лише про підтвердження факту спільного проживання з ОСОБА_1, а й докази, що спірне майно було придбане ними внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту та бюджету.

Отже, враховуючи вищевикладене суд приходить до висновку, що ОСОБА_2 в порушення приписів ст. ст. 12, 81 ЦПК не довела належними та допустимими доказами того, що вона була членом сімї ОСОБА_1, житловий будинок, придбаний на ім'я останнього, а також інше вищезазначене майно є спільною сумісною власністю. Зокрема, у справі відсутні докази того, що будинок було придбана на підставі договору купівлі-продажу, а не дарування, та спірне майно було придбане саме внаслідок спільної праці ОСОБА_2 та ОСОБА_1.

Посилання ОСОБА_2 та її представника на покази свідка ОСОБА_7, яка в судовому засіданні пояснила, що сторони проживали разом як чоловік і жінка більше року та під час спільного проживання придбали будинок та інше майно, на думку суду не є достатньою підставою для задоволення позову, оскільки інших доказів (письмових) на підтвердження своїх доводів щодо спільного проживання та створення спільного майна позивачем в судовому засіданні не надано.

З наявних в матеріалах справи копій товарних чеків та накладних, наданими сторонами, також не можливо зробити висновок, що зазначене майно є спільною сумісною власністю сторін. /а.с.30, 31, 53, 54/

Таким чином, виходячи з встановлених обставин, суд приходить до висновку, про відмову в задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2.

Щодо позовних вимог ОСОБА_1, суд виходячи з вище встановлених обставин, враховуючи, що ОСОБА_2 не є членом сімї позивача, не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, будинком з лютого 2018 року не користується, проживає по іншій адресі, має у власності нерухомість, що нею було визнано в судовому засіданні, приходить до висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_1.

З урахуванням задоволення позову ОСОБА_1, наявні підстави згідно ст. 141 ЦПК України для стягнення із відповідачки ОСОБА_2 понесених позивачем судових витрат у розмірі 704,80 грн.

Керуючись ч. 6 ст. 259, 265, 268, 273 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1, РНКОПП, проживаючого та зареєстрованого ІНФОРМАЦІЯ_2)до ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_3, РНКОПП, проживаюча ІНФОРМАЦІЯ_4, зареєстрована ІНФОРМАЦІЯ_2)про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням шляхом позбавлення права користування задовольнити повністю.

Визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням по вул. 1-го Травня, 39, смт. Городниця, Новоград-Волинського району, Житомирської області.

В задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1, ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_5, РНКОПП, проживаюча ІНФОРМАЦІЯ_6), третя особа приватний нотаріус Житомирського міського нотаріального округу ОСОБА_6 про визнання правочину недійсним (удаваним) та визнання укладеного правочину як договір купівлі-продажу частини будинку і поділ спільного майна відмовити повністю.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 и судовий збір у розмірі 704 грн. 80 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а в разі оголошення лише вступної та резолютивної частини судового рішення з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Згідно п.п. 15.5 п. 15 Перехідних положень ЦПК (від 03.10.2017 року) апеляційна скарга подається учасниками справи до Апеляційного суду Житомирської області через Новоград-Волинський міськрайонний суд.

Повний текст рішення виготовлено 17 січня 2019 року.

Головуючий