ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 березня 2019 року м. Херсон

справа №766/13124/17

провадження №22/819/506/19

Херсонський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого ( судді-доповідача)Чорної Т.Г.,
суддів:Пузанової Л.В.,
Бугрика В.В.
секретарГеленко А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні апеляційну скаргу Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Платинум Банк» на рішення Херсонського міського суду Херсонської області у складі судді Ус О.В. від 17 грудня 2018 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_5 до Публічного акціонерного товариства «Платинум Банк», Приватного акціонерного товариства «Ренесанс Життя», про захист прав споживача та визнання недійсним кредитного договору,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2017 року ОСОБА_5 звернулася до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Платинум Банк», Приватного акціонерного товариства «Ренесанс Життя», про захист прав споживача та визнання недійсним кредитного договору.

Позовна заява мотивована тим, що 16 листопада 2015 року між ПАТ "Платинум Банк", ОСОБА_5 та ПрАТ "Ренесанс Життя" укладено кредитний договір зі страхуванням життя позичальника № 404/8515ECLKB1PS2, за яким банк надав позичальнику кредит в розмірі 14277,38 грн., зі строком кредитування - 42 платіжних періоди, з відсотковою ставкою 12% річних, терміном повернення до 16.05.2019 року.

Посилаючись на те, що відповідач не надав повної, всебічної, об'єктивної, достовірної інформації про умови кредитування, сукупну вартість кредиту, можливі ризики як перед укладанням, так і під час укладання договору про надання споживчого кредиту, чим порушив вимоги ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», позивачка просила визнати недійсним кредитний договір з застосуванням наслідків недійсності правочину.

Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 17 грудня 2018 року позов задоволено частково.

Визнано умову кредитного (споживчого) договору зі страхуванням життя позичальника та можливістю перенесення платежу, укладеного 16 листопада 2015 року між Публічним акціонерним товариством «Платинум банк», Приватним акціонерним товариством «Ренесанс життя» щодо обов'язку позичальника сплачувати щомісячно комісію за обслуговування кредиту в розмірі 521,00 грн., а також умову цього ж договору щодо порядку вирішення спорів (третейське застереження) недійсними з моменту укладення договору.

В іншій частині в задоволенні позову відмовлено.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства "Платинум банк» на користь держави судовий збір у розмірі 352,40 грн.

В апеляційній скарзі Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Платинум Банк», посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду в частині визнання недійсними умов Кредитного договору щодо сплати щомісячної комісії з обслуговування кредиту в розмірі 521 грн. та умови Кредитного договору щодо порядку вирішення спорів (третейське застереження) з моменту укладення договору - скасувати і ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні цих вимог відмовити.

В обґрунтування апеляційної скарги скаржник посилається на те, що висновки суду першої інстанції при ухвалені оскаржуваного рішення в частині задоволення позовних вимог про недійсність п.п. 2.4 та п.п. 6.1 Кредитного договору є безпідставними, та такими, що суперечать дійсним обставинам справи, що призвело до порушення норм матеріального і процесуального права. Позивачем не доведено жодної з обставин, на які він посилається в обґрунтування позову, не було надано жодного належного та допустимого доказу в супереч вимогам ст. 80,81 ЦПК України.

Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах, визначених ст.367 ЦПК України, колегія суддів вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 16 листопада 2015 року між ПАТ "Платинум Банк", ОСОБА_5 та ПрАТ "Ренесанс Життя" укладено кредитний договір зі страхуванням життя позичальника та можливістю перенесення платежу №404/8515ECLKB1PS2. За умовами вказаного договору банк надав позичальнику кредит в розмірі 14277,38 грн., строком кредитування - 42 платіжних періоди, з відсотковою ставкою 12% річних, терміном повернення 16.05.2019 року.

Відповідно до умов укладеного договору він є змішаним та містить елементи різних договорів: кредитного та страхування.

Відповідно до п. 2.8. ОСОБА_5 як позичальник зобов'язалася погашати заборгованість за кредитом щомісячно рівними платежами в сумі 996,00 гривень, починаючи з першої дати сплати заборгованості.

Сторони підтвердили факт укладення договору добровільного страхування життя із визначенням страхових ризиків за програмою страхування «Ренесанс - Кредит Плюс». Страхова сума встановлена договором у розмірі 14277,38 гривень, а щомісячний страховий тариф - у розмірі 0,52674 відсотки. Договором встановлена також страхова премія, яка сплачується одноразово в сумі 2707,38 гривень.

За умовами договору кредит надається банком шляхом безготівкового перерахування грошових коштів електронним переказом у відділення поштового зв'язку за місцем фактичного проживання позичальника в сумі, яку позичальник отримав у відділенні поштового зв'язку, збільшеній на суму комісії за надання кредиту та суму страхової премії, розрахованої згідно із розділом 4 договору ( п.2.1).

Комісія за надання кредиту договором не передбачена, а передбачена комісія за обслуговування кредиту в розмірі 521,00 грн. щомісячно.

Крім того, сторони погодили порядок вирішення спорів п. 6.1 договору шляхом третейського застереження.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (частина перша статті 215 ЦК України).

Згідно з частинами першою - третьою, п'ятою, шостою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до положень абзацу 2 частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», у редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин, кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Крім того, за змістом статей 11,18 Закону України «Про захист прав споживачів», у редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин, до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит щодо встановлення плати за обслуговування кредиту, що є підставою для визнання таких положень недійсними.

Статтею 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначено, що відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами НБУ та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління НБУ від 10 травня 2007 року № 168, у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Встановивши в кредитному договорі сплату щомісячної комісії за обслуговування кредиту в сумі, що майже дорівнює сумі щомісячного платежу в рахунок погашення кредиту, відповідач як кредитодавець не зазначив які саме послуги за вказану комісію надаються позивачу.

Враховуючи, що матеріали справи не свідчать про згоду позивачки отримувати від банку послугу у вигляді нагадування про дату сплати заборгованості за кредитом та про суму заборгованості з оплатою за цю послугу щомісячно грошових коштів в сумі 521 грн., а усі інші дії, зазначені банком у запереченнях на позов як послуги за обслуговування кредиту, що підлягають оплаті, не є послугами у визначенні Закону України «Про захист прав споживачів», колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про обґрунтованість вимог позивачки в цій частині.

Обґрунтованими є також доводи позивача про те, що умови спірного договору в частині третейського застереження є такими, що суперечать положенням ч.1 ст.6 Закону України «Про третейські суди», згідно з якими, з врахуванням Закону України «Про внесення змін до статті 6 Закону України «Про третейські суди» щодо підвідомчості справ у сфері захисту прав споживачів третейськими судами» ,третейські суди не можуть розглядати справи у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки).

Закон набрав чинності 12 березня 2011 року, тому на день укладення сторонами кредитного договору вони не могли зазначати про те, що спори між кредитодавцем та позичальником (споживачем), що виникають як під час укладення, так і виконання цього договору підлягають розгляду відповідним третейським судом.

Отже, наведена умова договору є недійсною як така, що суперечить закону.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно визначив характер правовідносин, вірно застосував закон, що їх регулює, повно і всебічно дослідив матеріали справи та надав належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам, а тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги в оскарженій частині.

Доводи апеляційної скарги висновки суду не спростовують і не містять посилання на нові факти чи засоби доказування, які б вказували на незаконність ухваленого в справі рішення, а тому підлягають відхиленню.

Посилання апелянта на те, що суд першої інстанції не звернув належної уваги на практику застосування законодавства у подібних правовідносинах, зокрема на постанову Верховного суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 травня 2018 року у справі № 482/1610/14-ц (провадження № 61-9733св18) є безпідставними, зважаючи на предмет та підстави заявлених позовів.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстави для його скасування і ухвалення нового судового рішення відсутні, а тому залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення без змін.

Керуючись ст. 367,374,375 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Платинум Банк», залишити без задоволення, а рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 17 грудня 2018 року без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий Т.Г.Чорна

Судді: Л.В.Пузанова

В.В.Бугрик

Повний текст постанови складено 08 квітня 2019 року

Суддя Т.Г. Чорна