ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

іменем України

06 лютого 2019 року

м. Харків

справа № 642/4967/17-ц

провадження № 22-ц/818/652/19

Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Котелевець А.В.,

суддів - Піддубного Р.М., Тичкової О.Ю.,

за участю секретаря - Огар І.В.,

імена (найменування сторін):

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - Харківська міська рада,

відповідач - ОСОБА_2,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 03 жовтня 2018 року в складі судді Ольховського Є.Б.,

у с т а н о в и в:

В жовтні 2017 року ОСОБА_1 звернувся у суд із позовом до Харківської міської ради, ОСОБА_2 про визнання права власності на 1/2 частину житлового будинку з надвірними будівлями в порядку спадкування за законом.

Позовна заява, з урахуванням уточнень, мотивована тим, що після смерті його дружини ОСОБА_3, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1, відкрилася спадщина на 1/2 частину житлового будинку з надвірними будівлями АДРЕСА_1. Він є єдиним спадкоємцем першої черги, прийняв спадщину фактично, оскільки постійно проживав на час смерті з дружиною однією сім'єю. Крім того, в установленому законом порядку звернувся до Другої Харківської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. Однак у видачі Свідоцтва про право на спадщину йому було відмовлено у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів на нерухоме майно. Зазначав, що оригінал Свідоцтва про право на спадщину за законом виданий 07 липня 1997 року Другою Харківською державною нотаріальною конторою за реєстровим № 1-1417, забрала його племінниця ОСОБА_2, з приводу чого він неодноразово звертався до неї з проханням повернути цей документ.

На підставі викладеного, ОСОБА_1 просив визнати за ним право власності на 1/2 частину житлового будинку з надвірними будівлями АДРЕСА_1 без врахування самовільних будівель та споруд.

10 листопада 2017 року Горобинська Наталя Миколаївна - представник Харківської міської ради подала заперечення на позовну заяву, в яких просила в задоволенні позовних вимог відмовити.

Заперечення мотивовані тим, що до складу спадкового майна входять самочинні споруди, які не введені в експлуатацію; спадкоємець не набуває права власності на нерухоме майно у порядку спадкування, якщо за життя спадкодавець не набув права власності на таке майно.

Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 03 жовтня 2018 року позов задоволено. Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину житлового будинку з надвірними будівлями АДРЕСА_1 без врахування самовільних будівель та споруд після смерті ОСОБА_3, померлої ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позов є доведеним, оскільки на підтвердження вимог позивач надав належні та допустимі докази.

01 листопада 2017 року ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу. Посилаючись на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та направити справу для продовження розгляду до того ж суду.

Апеляційна скарга мотивована тим, що власником житлового будинку з надвірними будівлями АДРЕСА_1 була її бабуся ОСОБА_5, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2. Після смерті бабусі спадщину прийняли її доньки ОСОБА_6 та ОСОБА_3 в рівних частках - по 1/2 кожна на підставі Свідоцтв про право власності, виданих 07 липня 1997 року Другою Харківською державною нотаріальною контрою. Після смерті матері ОСОБА_6, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3, вона прийняла спадщину на 1/4 частину житлового будинку з надвірними будівлями АДРЕСА_1 на підставі Свідоцтва про право на спадщину, виданого 23 листопада 2011 року Другою Харківською державною нотаріальною контрою; власником іншої 1/4 частини після смерті матері є її брат ОСОБА_7 на підставі Свідоцтва про право на спадщину, виданого 30 листопада 2011 року Другою Харківською державною нотаріальною контрою. В цьому будинку з нею проживали її тітка ОСОБА_3 разом з чоловіком - позивачем та на даний час вона звернулась до суду із позовом про встановлення факту проживання разом з померлою ІНФОРМАЦІЯ_1 тіткою та зміну черговості спадкування за законом. Однак суд першої інстанції безпідставно не зупинив провадження у справі до розгляду її позову про встановлення факту проживання з ОСОБА_3

ОСОБА_1 та Харківська міська рада рішення суду першої інстанції не оскаржили, правом на відзив на апеляційну скаргу не скористались.

Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення (пункт 1 частини 1 статті 374 ЦПК України).

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України - в межах доводів і вимог апеляційної скарги - судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Матеріали справи свідчать, що 1/2 частина житлового будинку з надвірними будівлями АДРЕСА_1 належить ОСОБА_3 на праві власності на підставі Свідоцтва про право на спадщину, виданого 07 липня 1997 року Другою Харківською державною нотаріальною конторою за реєстровим № 1-1417. 1/4 частина вказаного житлового будинку належить на праві власності ОСОБА_2 на підставі Дублікату Свідоцтва про право на спадщину, виданого 23 листопада 2011 року Другою Харківською державною нотаріальною конторою за реєстровим № 5-233.

ОСОБА_1 є чоловіком ОСОБА_3

ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується Свідоцтвом про смерть НОМЕР_1, виданим Харківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області 13 лютого 2017 року, актовий запис № 2307.

Згідно з копією паспорту ОСОБА_1, останній з 08 вересня 2000 року зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1.

Із заявами про прийняття спадщини до державної нотаріальної контори звернулися позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2

07 вересня 2017 року Другою Харківською державною нотаріальною конторою ОСОБА_1 відмовлено у видачі Свідоцтва про право на спадщину у зв'язку з відсутністю у заявника правовстановлюючого документу на нерухоме майно.

Відповідно до пункту 20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року № 7 справи про спадкування за законом мають вирішуватись на основі правил глави 86 ЦК.

Спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи (стаття 1216, частини 1 та 2 статті 1220 ЦК України).

Відповідно до статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Статтею 1258 ЦК України встановлено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (стаття 1261 ЦПК України).

Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї (частини 1, 3 статті 1268 ЦК України).

Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина 1 статті 1270 ЦПК України).

Оскільки позивач ОСОБА_1 є спадкоємцем першої черги після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 та належним чином прийняв спадщину після дружини, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову.

Рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, постановленим з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (стаття 375 ЦПК України).

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції безпідставно не зупинив провадження у справі до ухвалення рішення у цивільній справі за її позовом про встановлення факту проживання однією сім'єю та зміну черговості спадкування за законом після смерті ОСОБА_3, висновків суду першої інстанції про задоволення позову не спростовують.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

При визначенні наявності підстав, передбачених статтею 251 ЦПК України, за яких провадження у справі підлягає обов'язковому зупиненню, суд повинен, зокрема, враховувати, що така підстава для зупинення провадження у справі, визначена у пункті 6 частини 1 цієї статті, застосовується у тому разі, коли в іншій справі можуть бути вирішені питання, що стосуються підстав, заявлених у справі вимог, чи умов, від яких залежить можливість її розгляду. Згідно з частиною 1 статті 121 ЦПК України суд має встановлювати розумні строки для вчинення процесуальних дій. Межі зупинення провадження у справі не повинні призводити до зменшення розумного строку розгляду справи. Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з урахуванням обставин справи та таких критеріїв: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Оскільки позов задоволенню не підлягає, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст. 367, п. 1 ч.1 ст. 374, ст. ст. 375, 381- 384, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 03 жовтня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повне судове рішення складено 14 лютого 2019 року.

Головуючий А.В. Котелевець

Судді Р.М. Піддубний

О.Ю. Тичкова