Дата документу 17.01.2019 Справа № 337/4162/16-ц
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 337/4162/16 Головуючий у 1-й інстанції: Нещеретна Л.М.
провадження № 22-ц/807/219/19 Суддя-доповідач: Поляков О.З.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 січня 2019 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

Головуючого: Полякова О.З.,

суддів: Крилової О.В.,

Кухаря С.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 на рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 20 червня 2018 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості,-

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2016 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування позовних вимог зазначало, що відповідно до укладеного договору № б/н від 13.05.2010 року ОСОБА_3 отримав кредит у розмірі 2000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік від суми залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Щодо встановлення та зміни кредитного ліміту Банк керується п.2.1.1.2.3, п. 2.1.1.2.4 Договору, на підставі яких відповідач при укладанні Договору дав свою згоду, щодо прийняття будь - якого розміру кредитного ліміту та його зміну за рішенням та ініціативою Банку. Власник картрахунку зобов'язаний слідкувати за витратами коштів в межах платіжного ліміту з метою запобіганню виникнення Овердрафту, згідно п. 2.1.1.5.7 Договору. Відповідно до ч.1, 2 ст. 549 ЦК України та п.2.1.1.7.6 Договору при порушенні позичальником строків платежів по якомусь з грошових зобов'язань, передбачених цим договором більш ніж на 30 днів, позичальник зобов'язаний сплатити Банку штраф в розмірі 500 гривень + 5 % від суми позову.

У зв'язку з порушеннями зобов'язань за кредитним договором відповідач станом на 30.09.2016 року має заборгованість - 24232,61 грн., яка складається з наступного: - 1846,71 грн. - заборгованість за кредитом; - 17755,78 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 3000 грн. - заборгованість за пенею та комісією; 500 грн. - штраф (фіксована частина); 1130,12 грн. - штраф (процентна складова).

Враховуючи вищевикладене, та посилаючись на ст.ст. 509, 525, 526,527, 530, ч. 1 ст. 598, 599, ч. 2 ст.ст. 615, 629,1050, 1054 ЦК України просило стягнути з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість у розмірі 24232,61 грн., та судові витрати.

Рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 20 червня 2018 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором б/н від 13.05.2010 року у сумі 20702 (двадцять тисяч сімсот дві) гривні 49 копійок, вирішено питання судових витрат. В іншій частині позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновку суду обставинам справи та порушення судом норм матеріального права просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити у повному обсязі у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

Зважаючи на те, що ціна позову у справі становить менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа є малозначною, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Ухвалою суду апеляційної інстанції від 21 вересня 2018 року (т. 2 а.с. 9), в порядку передбаченому ст. 360 ЦПК України, особам, які беруть участь у справі, надавався строк 15 днів з дня отримання копій апеляційної скарги для надання можливих відзивів на апеляційну скаргу ОСОБА_3

З матеріалів справи вбачається, що копію ухвали від 21.09.2018 року та копію апеляційної скарги ПАТ «ПриватБанк» отримав 29.09.2018 року (т. 2 а.с. 24).

Однак, в строк до 15 жовтня 2018 року на адресу апеляційного суду відзивів від осіб, які беруть участь у справі, на вищезазначену апеляційну скаргу відповідача, не надійшло.

В силу вимог ст. 360 ч. 3 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки останній платіж ОСОБА_3 здійснив 24.03.2014 року, то з урахуванням заяви відповідача щодо застосування строку позовної давності, заборгованість за пенею та комісією підлягає задоволенню з листопада 2015 року.

Колегія погоджується з таким висновком суду.

З матеріалів справи вбачається, що, ОСОБА_3 звернувся до ПАТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, у зв'язку з чим, підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг № б/н від 13.05.2010 року та отримав кредит у розмірі 2000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки (а.с. 7).

Відповідно до умов укладеного кредитного договору, договір складається з анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою, та Тарифами Банку.

ПАТ КБ «ПриватБанк» свої зобов'язання за договором та угодою виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором.

У відповідності до п. 2.1.1.5.4 Умов та правил надання банківських послуг, у разі незгоди зі змінами Правил та/або Тарифів банку, клієнт зобов'язаний звернутися до банку для розірвання договору і погасити заборгованість, що виникла перед банком, у тому числі й заборгованість, що виникла протягом 30 днів з моменту повернення карток, виданих власнику і його довіреним особам. У разі незгоди зі списанням коштів з картрахунка інформувати (також письмово, якщо вирішення питання передбачає таку необхідність) банк про це протягом тридцяти п'яти днів з моменту списання (а.с. 25, зворот).

Відповідно до п. 1.1.7.12 Умов та правил надання банківських послуг, договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання. Якщо протягом цього терміну жодна зі сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, він автоматично лонгується на той самий строк.

Пунктом 2.1.1.5.5 умов кредитного договору передбачено, що відповідач зобов'язаний погашати заборгованість по кредиту, відсоткам за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених договором.

У порушення умов договору, відповідач зобов'язання за вказаним договором належним чином не виконав, у зв'язку з чим, станом на 30.09.2016 року має заборгованість в розмірі 24232,61 грн., з яких: 1846,71 грн. - заборгованість за кредитом; - 17755,78 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 3000,00 грн. - заборгованість за пенею та комісією; 500 грн. - штраф (фіксована частина); 1130,12 грн. - штраф (процентна складова) (а.с. 5-6).

Задовольняючи позовні вимоги в повному обсязі, суд першої інстанції застосувавши положення ст. 526, 527, 530, 629, 1054 ЦК України, виходив із їх законності та обґрунтованості.

В апеляційній скарзі відповідач посилається на недоведеність Банком, що саме з тими Умовами та правилами надання банківських послуг, які містяться в матеріалах справи, було ознайомлено ОСОБА_3 Зазначає, що позивачем також не доведено, що за кредитним договором йому видавалась картка саме за номером №178858. Посилаючись на ці обставини, зазначає, що кредитна угода оформлена анкетою-заявою про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку б/н від 13.05.2010 року не є укладеним договором внаслідок недотримання сторонами згоди істотних умов договору.

Вказані доводи колегія суддів не бере до уваги, з огляду на наступне.

Відповідно до положень ст.ст. 76, 77 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно ч.ч. 1,6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, в силу положень ст. 12, 81 ЦПК України скаржник зобов'язаний довести ті обставини, на які він посилається. Разом з цим, в доводах апеляційної скарги скаржником не надано належних та допустимих доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції щодо встановлених обставин справи.

Рішення суду повинно ґрунтуватись на нормах закону та доказах, досліджених при розгляді справи.

Так, підписання анкети-заяви та виконання умов договору щодо погашення кредиту свідчить, що між сторонами виникли та існували тривалий час кредитні відносини, які виконувалися обома сторонами.

В заяві-анкеті ОСОБА_3 особисто підписав наступне: «Я згоден з тим, що дана заява разом з Пам'яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складають між мною та Банком договір про надання банківських послуг. Я ознайомився та згоден з Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, які були надані мені для ознайомлення у письмовому вигляді. Умови та правила надання банківських послуг розташовані на офіційному сайті Банку…Я зобов'язуюсь виконувати вимоги Умов та Правила надання банківських послуг, а також регулярно ознайомлюватися зі змінами на сайті ПриватБанку…» (а.с.7, зворот).

Відповідно до ч. 1 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Згідно ч. 2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до ч. 1 ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається в письмовій формі.

Згідно ч. 1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Як зазначено вище, 13.05.2010 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_6 був укладений кредитний договір шляхом приєднання (ч. 1 ст. 634 ЦК України), який відповідає вимогам чинного законодавства та волі сторін, які його підписали.

Відповідно до ст. 509, 526, 530 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію ( передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші, тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

При підписанні анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі. Відповідач на момент підписання Анкети, не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного правочину та в подальшому виконував його умови, що вбачається з розрахунку заборгованості, та виписки по рахунку, які також не спростовані відповідачем (т. 1 а.с. 5-6, 188-191).

В іншій частині доводи скаржника зводяться до тлумачення чинного законодавства та незгоди з висновками суду по оцінки доказів, тоді як, відповідно до ст.89 ЦПК України, оцінка доказів є виключним правом суду.

Судом першої інстанції взята до уваги правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 21.10.2015 р. по справі N 6-2003цс15 стосовно того, що, цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов'язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового.

За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

З огляду на зазначене, колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, щодо відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення з ОСОБА_3 штрафів.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п'ята статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Таким чином, суд першої інстанції з урахуванням останнього платежу від 24.03.2014 року, дійшов вірного висновку про стягнення заборгованості за пенею та комісією в межах строків позовної давності.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист пав людини і основоположних свобод зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 7 ч. 13, 367, 369 ч. 1 ст. 374, ст. 375, 381, 382, 384, п. 1 ч. 1 ст. 389 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 - залишити без задоволення.

Рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 20 червня 2018 року у цій справі - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 17 січня 2019 року.

Головуючий:

Судді: