Справа № 558/785/18
номер провадження 2/558/20/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне рішення)

22 січня 2019 року смт. Демидівка

Демидівський районний суд Рівненської області, в складі судді одноособово Феха Т.С., при секретарі Ковальській Л.С., з участю позивача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні власністю, шляхом визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, -

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_2 звернулася до суду з позовною заявою до відповідача ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме: про визнання відповідача ОСОБА_3 такою, що втратила право користування житловим будинком АДРЕСА_1.

Згідно позовної заяви позивач ОСОБА_2 зазначає про те, що є власником житлового будинку АДРЕСА_1. У вказаному будинку також зареєстрована відповідач ОСОБА_3, однак з часу реєстрації фактично ОСОБА_3 в будинку не проживає, в будинку немає її особистих речей, вона не бере участі в утриманні будинку, не сплачує комунальні послуги та відсутні відомості про місце фактичного її проживання.

В будинку АДРЕСА_1 вона проживає з неповнолітнім сином; оплату комунальних послуг та утримання будинку (капітальні, поточні ремонти) здійснює особисто вона.

У позовній заяві позивач ОСОБА_2 зазначає про те, що протягом останнього часу зросли ціни на оплату комунальних послуг. Вона має намір оформити субсидію, однак наявність зареєстрованої особи в її будинку, яка фактично там не проживає, є перешкодою для оформлення субсидії.

З вказаних підстав позивач ОСОБА_2 просила визнати ОСОБА_3 такою, що втратила право користування житловим будинком АДРЕСА_1.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_2 позовні вимоги підтримала та пояснила, що відповідач ОСОБА_3 проживала у цивільному шлюбі з її рідним братом. Вони спільно проживали протягом місяця та тоді ж ОСОБА_3 була зареєстрована в будинку її батьків, за адресою: АДРЕСА_1. В будинку ОСОБА_3 проживала протягом місяця, а потім, це було приблизно у 2006 році, кудись поїхала. З того часу жодного разу ОСОБА_3 не приїжджала в с. Вербень, Демидівського району Рівненської області, та місце її фактичного проживання нікому з її знайомих невідоме.

Позивач ОСОБА_2 також пояснила, що з 2007 року її брат хворів, а у 2008 році помер. ОСОБА_3 на похорон її брата не приїжджала. У 2013 році вона оформила спадщину на спадкове майно батьків - житловий будинок АДРЕСА_1. В будинку вона проживає з 2010 року, але жодного разу там не бачила відповідача. Про те, що відповідач ОСОБА_3 зареєстрована в її будинку дізналася у 2016 році, коли на її адресу надійшло запрошення на вибори для ОСОБА_3

Вона не може отримати довідку про доходи відповідача, що є перешкодою в оформленні житлової субсидії. Просить позовні вимоги задовільнити.

Відповідач ОСОБА_3 в судові засідання 3 січня та 22 січня 2019 року не з'явилася, хоч про час та місце їх проведення була повідомленою у встановленому порядку, шляхом надіслання судової повістки на адресу її зареєстрованого місця проживання та розміщення оголошення на офіційному веб-сайті Судової влади України, що відповідає вимогам ч. 1 ст. 128 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).

Частина 10 статті 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначає, що за адресою зареєстрованого місця проживання з особою ведеться офіційне листування та вручення офіційної кореспонденції.

Причини неявки в судові засідання відповідач ОСОБА_3 не повідомила, клопотань про проведення судового розгляду справи без її участі, відкладення судового засідання, чи відзиву на позов, до суду не подавала.

За таких обставин, за наявної згоди позивача, суд приходить до висновку про вирішення справи у заочному розгляді, на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.

Суд, заслухавши позивача, вивчивши матеріали справи, дослідивши докази по справі та оцінивши їх, як кожен окремо, так і в їх сукупності, за внутрішнім переконанням, приходить до наступного висновку.

Судом по даній цивільній справі 20 грудня 2018 року проведено підготовче засідання.

Судові засідання призначалися 3 січня та 22 січня 2019 року.

У вказані судові засіданні відповідач та/чи її представник не з'являлися.

В ході розгляду справи сторони (їх представники) заяв та/чи клопотань до суду не подавали.

Судом не вирішувалося питання про забезпечення доказів, не вживалися заходи забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження тощо.

Під час розгляду справи судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 29 серпня 2013 року (а.с. 9) та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 8652746 (а.с. 11) позивач ОСОБА_2 є власником житлового будинку АДРЕСА_1.

Як встановлено згідно довідки, виданої Демидівською селищною радою Рівненської області 31 жовтня 2018 року (а.с. 18) та повідомлення № 02-15/2331 від 3 грудня 2018 року (а.с. 23), що видане Демидівською селищною радою Рівненської області, відповідач ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1.

Із змісту дослідженого в судовому засіданні акта обстеження умов проживання позивача ОСОБА_2 № 3 від 7 листопада 2018 року (а.с. 20), зі слів сусідів комісією Демидівської селищної ради Рівненської області було встановлено, що ОСОБА_3 з 2005 року за адресою зареєстрованого місця проживання не проживає.

Вказані обставини в судовому засіданні підтвердили свідки ОСОБА_4 та ОСОБА_5

Під час розгляду справи встановлено, що відповідач ОСОБА_3 в будинку позивача ОСОБА_2 протягом більше десяти років не проживає, не веде спільно з позивачем господарство, не сплачує комунальні платежі, не несе витрат на утримання будинку.

Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватись та розпоряджатись своєю власністю.

Ст. 317 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визначає, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Положення ст.ст. 386, 391 ЦК України вказують на те, що власник має право звертатися до суду за захистом свого права власності перед іншою особою та вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно ст. 72 Житлового кодексу України (далі - ЖК України) визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки провадиться в судовому порядку.

Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до ст. 163 ЖК України, у разі тимчасової відсутності наймача або члена його сім'ї за ним зберігається займане жиле приміщення у випадках і в межах строків, установлених ч. 1, п. 1 і 5 ч. 3 і ч. 4 ст. 71 ЖК України.

Оскільки відповідач ОСОБА_3 більше року в будинку № 98, що по вул. Селянська в с. Вербень, Демидівського району Рівненської області, не проживає без поважних причин, то її на підставі ст.ст. 72, 169 ЖК України слід визнати такою, що втратила право на користування зазначеним житловим приміщенням.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

На підставі вимог ст. 141 ЦПК України, суд стягує з відповідача на користь позивача судовий збір в розмірі 704,80 гривень, що був сплачений позивачем при подачі до суду позовної заяви, оскільки понесення таких витрат позивачем підтверджено документально (а.с. 1).

Підстав для звільнення відповідача ОСОБА_3 від сплати судового збору не встановлено.

У позовній заяві, обгрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач посилалась на положення ст.ст. 72, 150 ЖК України, ст.ст. 15, 319, 391, 405 ЦК України.

Застосування вказаних правових норм при вирішенні справи, суд вважає обгрунтованим.

Відповідно до ст.ст. 71, 72, 163, 169 Житлового кодексу України, ст.ст. 317, 386, 391, 405 Цивільного кодексу України, ст.ст. 258, 259, 265, 268, 280 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

в и р і ш и в:

Позовну заяву задовільнити.

Визнати ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, такою, що втратила право користування житловим будинком АДРЕСА_1

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 704,80 гривень.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою у порядку та строки, що передбачені ст. 284 ЦПК України.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Рівненського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в тридцятиденний строк з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Т.С. Феха.

Повний текст рішення складено 22 січня 2019 року.