Єдиний унікальний номер судової справи: 488/2037/18
Провадження № 22-ц/812/1186/19 Доповідач суду апеляційної інстанції Самчишина Н.В.
Постанова

Іменем України

11 липня 2019 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Самчишиної Н.В.,

суддів: Прокопчук Л.М., Царюк Л.М.,

із секретарем судового засідання Лептугою С.С.,

за участю: представника позивача ОСОБА_1 .І.,

представника відповідача Татарінова В.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Миколаївська теплоелектроцентраль» на ухвалу Корабельного районного суду м. Миколаєва від 21 травня 2019 року, постановлену під головуванням судді Селіщевої Л.І. в приміщенні того ж суду, за позовом приватного акціонерного товариства «Миколаївська теплоелектроцентраль» (далі ПрАТ «Миколаївська ТЕЦ») до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за теплову енергію,

встановив:

У травні 2018 року ПрАТ «Миколаївська ТЕЦ» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за теплову енергію у розмірі 40 506 грн. 44 коп.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ПрАТ «Миколаївська ТЕЦ» посилалося на те, що воно протягом опалювальних сезонів 2016-2017, 2017-2018 років постачало теплову енергію до нежитлових приміщень відповідача площею 253 кв. м. по АДРЕСА_1 , тобто між сторонами виникли фактичні договірні відносини щодо постачання теплової енергії.

ОСОБА_2 не здійснює розрахунки за надану йому теплову енергію, а направленні позивачем вимога про сплату боргу та пропозиція щодо укладення договору про постачання теплової енергії залишені ним без задоволення.

Посилаючись на викладені обставини, позивач просив про задоволення позову.

Ухвалою судді Корабельного районного суду м. Миколаєва від 23 травня 2018 року відкрито провадження у вказаній справі.

Ухвалою Корабельного районного суду м. Миколаєва від 21 травня 2019 рокузакрито провадження у справі за позовом ПрАТ «Миколаївська ТЕЦ» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за теплову енергію.

Закриваючи провадження у справі, суд першої інстанції, врахувавши заяву ОСОБА_2 про використання ним, як фізичною особою підприємцем, нежитлового приміщення для господарської діяльності та вимог позивача про погашення боргу за тарифами та обсягами постачання теплової енергії, що визначені відповідачу, як суб`єкту господарювання, дійшов висновку, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

В апеляційній скарзі ПрАТ «Миколаївська ТЕЦ», посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просив скасувати ухвалу суду першої інстанції і направити справу для продовження розгляду.

Апеляційна скарга мотивована тим, що поза увагою суду першої інстанції залишено те, що відповідач придбав нежитлове приміщення, як фізична особа та між сторонами спору не існує укладеного правочину, тому суд неправомірно застосував положення ст. 20 ГПК України. Відзиву на апеляційну скаргу від відповідачів не надходило.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач, посилаючись на необґрунтованість її доводів, просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін.

2

Перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах оскарження, передбачених ст. 367 ЦПК України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

За змістом пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Отже, висловлювання «судом, встановленим законом» зводиться не лише до правової основи самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, тобто охоплює всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

Юрисдикційність спору залежить від характеру спірних правовідносин, правового статусу суб`єкта звернення та предмета позовних вимог, які визначає позивач.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 є власником нежилого приміщення, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , право власності на яке набуто ним на підставі договору купівлі-продажу від 14 березня 2017 року, який посвідчено приватним нотаріусом Ласурія С.А. та зареєстровано за №239 (а.с. 33-36).

ПрАТ «Миколаївська ТЕЦ» згідно пункту 3.1. Статуту цього підприємства створено з метою одержання прибутку на основі здійснення виробничої, комерційної та іншої діяльності, в порядку та за умов, визначених чинним законодавством і цим Статутом, та наступний його розподіл між товариством та акціонерами товариства. Предметом діяльності товариства є, зокрема постачання теплової енергії (п. 3.3. Статуту) (а.с.23).

Відповідач ОСОБА_2 з 03 вересня 1998 року є фізичною особою-підприємцем та здійснює господарську діяльність за КВЕД 68.2 надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна (а.с.65, 6971).

Договір на постачання теплової енергії між сторонами у справі не укладений.

Листом № 10-01/1635 від 15 листопада 2017 року позивач направив відповідачу пропозицію укласти договір про постачання теплової енергії, в якій запропонував надати розрахунок теплового навантаження на нежитлове приміщення, а також виписку або витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців, витяг з реєстру платника податку на додану вартість (при наявності), витяг з реєстру про сплату єдиного податку (при наявності), документ на права власності приміщення, письмову заяву про укладення договору з зазначенням повної назви підприємства або підприємця, банківських реквізитів, номеру рахунку, код ЄДРПОУ, МФО, прізвище, ім`я, по батькові керівника та головного бухгалтера, контактних телефонів, юридичної та поштової адреси. При цьому, в цьому листі позивач звернув увагу ОСОБА_2 на те, що згідно ст. 31 Закону України «Про теплопостачання», за правопорушення у сфері теплопостачання, до суб`єктів господарювання застосовуються штрафні санкції (а.с.5).

Вимогою № 137 ю від 16 лютого 2018 року позивач вимагав відповідача терміново вжити заходи щодо погашення існуючої заборгованості за спожиту теплову енергію в сумі 28 371 грн. 37 коп. нарахування якої ним проведене по промисловому тарифу зазначеному в постановах Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг № 151 від 01 лютого 2017 року, № 1391 від 09 листопада 2017 року.

Розрахунок заборгованості в сумі 42 268 грн. 44 коп. проведено позивачем на підставі тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування, постачання на рівні для потреб інших споживачів (крім населення).

05 квітня 2019 року ОСОБА_2 подав заяву про закриття провадження у справі, посилаючись на те, що він є суб`єктом господарювання - фізичною особою-підприємцем, використовує вищезазначені нежитлові приміщення для господарської діяльності та

3

позивач визначаючи розмір, начебто, наявного боргу за теплову енергію застосував щодо нього тарифи встановлені для споживачів - суб`єктів господарювання.

З урахуванням положень ст.ст. 4, 20 ГПК України відповідач вважав, що спір відноситься до юрисдикції господарського суду та повинен розглядатися за правилами встановленими Господарським процесуальним кодексом України.

Відповідно до ч. 1 ст. 20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю), реєстрації або обліку прав на майно, яке (права на яке) є предметом спору, визнання недійсними актів, що порушують такі права, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та спорів щодо вилучення майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності, а також справи у спорах щодо майна, що є предметом забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці.

За змістом частин першої, другої статті 3 ГК України під господарською діяльністю розуміється діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність. Господарська діяльність, що здійснюється для досягнення економічних і соціальних результатів та з метою одержання прибутку, є підприємництвом, а суб`єкти підприємництва - підприємцями. Господарська діяльність може здійснюватися і без мети одержання прибутку (некомерційна господарська діяльність).

При вирішенні питання про те, чи можна вважати правовідносини і відповідний спір - господарськими, слід керуватися ознаками, наведеними у статті 3 ГК України. Господарський спір підвідомчий господарському суду, зокрема, за таких умов: участь у спорі суб`єкта господарювання; наявність між сторонами, по-перше, господарських відносин, урегульованих Цивільним кодексом України, ГК України, іншими актами господарського й цивільного законодавства, і, по-друге, спору про право, що виникає з відповідних відносин; наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом; відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

Таким чином, при визначенні підвідомчості цієї справи слід виходити з характеру спірних правовідносин, прав, свобод та інтересів, за захистом яких звернувся позивач.

Згідно із частиною першою статті 179 ГК України майново-господарські зобов`язання, які виникають між суб`єктами господарювання або між суб`єктами господарювання і негосподарюючими суб`єктами-юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов`язаннями.

Кабінет Міністрів України, уповноважені ним або законом органи виконавчої влади можуть рекомендувати суб`єктам господарювання орієнтовні умови господарських договорів (примірні договори), а у визначених законом випадках - затверджувати типові договори (частина друга статті 179 ГК України).

Господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів (частина сьома статті 179 ГК України).

Як встановлено зі змісту листа №10-01/1635 від 15 листопада 2017 року позивач звертався до відповідача з пропозицією укласти з ним договір про постачання теплової енергії до приміщення, як з суб`єктом господарювання, а не як з фізичною особою, яким ОСОБА_2 став на підставі договору купівлі-продажу, укладеному ним як фізичною особою.

4

У зв`язку з тим, розрахунок заборгованості в сумі 42 268 грн. 44 коп. позивач визначив на підставі тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування, постачання на рівні для потреб інших споживачів (крім населення).

Відповідач підтвердив, що нежитлові приміщення використовуються ним для господарської діяльності.

Отже предметом спору є вимога ПрАТ «Миколаївська ТЕЦ» до ОСОБА_2 , як суб`єкта господарювання, про стягнення заборгованості за постачання теплової енергії, тарифи та обсяги постачання якої визначені саме у зв`язку з використанням відповідачем нерухомого майна для здійснення підприємницької діяльності.

За такого, спір у справі виник між двома суб`єктами господарської діяльності щодо неналежного виконання споживачем зобов`язань з оплати послуг з постачання теплової енергії, а тому відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 ГПК України такий спір підлягає розгляду в порядку господарського, а не цивільного судочинства.

При цьому, на думку колегії суддів, саме по собі придбання нерухомого майна ОСОБА_2 , як фізичною особою та не укладення сторонами договору про постачання теплової енергії, не є безумовною підставою для вирішення даного позову в порядку цивільного судочинства. Відсутність у позовній заяві посилань на господарсько-договірні зобов`язання між сторонами не змінює правову природу юридичного спору та не є підставою для вирішення його в порядку цивільного судочинства.

Оскільки цей спір не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, а відноситься до компетенції господарських судів України, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку, що на підставі п. 1 ч. 1. ст. 255 ЦПК України провадження у справі необхідно закрити.

З огляду на викладене, висновки суду першої інстанції є правильними, обґрунтованими, відповідають нормам матеріального та процесуального права, підстави для скасування чи зміни оскаржуваного судового рішення відсутні.

Згідно статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанцій ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на результат апеляційного розгляду, понесені апелянтом судові витрати у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції розподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст.374, 375, 382 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу приватного акціонерного товариства «Миколаївська теплоелектроцентраль» залишити без задоволення, а ухвалу Корабельного районного суду м. Миколаєва від 21 травня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України, може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Н.В. Самчишина

Судді: Л.М. Прокопчук

Л.М. Царюк

Повний текст постанови складено 11 липня 2019 року.