МИКОЛАЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа№489/9289/14 Категорія 27
Провадження № 22-ц/4812/11/19
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2019 року Судова колегія судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Миколаївської області в складі :

головуючого Темнікової В.І.,

суддів Крамаренко Т.В., Ямкової О.О.,

із секретарем судового засідання Богуславською О.М.,

за участю відповідача - ОСОБА_1,

представника відповідача - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства ОСОБА_3 банк (далі АТ КБ) «ПриватБанк» на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 11 жовтня 2017 року, ухвалене під головуванням судді Тихонової Н.С. у приміщенні суду о 10 год. 19 хв., у цивільній справі за позовом АТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитом, -

В С Т А Н О В И Л А :

В грудні 2014 року АТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з даним позовом, в якому посилався на те, що 07 серпня 2007 року між ЗАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № NKH3G104040065, відповідно до умов якого відповідач отримав кредит в розмірі 51 360 доларів США строком до 06 серпня 2037 року. При цьому ОСОБА_1 зобовязався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором, а також щомісяця погашати заборгованість за кредитом, відсотками, комісією та іншими витратами згідно кредитного договору. У звязку з неналежним виконанням умов кредитного договору у відповідача станом на 27 серпня 2014 року утворилась заборгованість у розмірі 30 296,52 доларів США, яка складається з 26 320,06 доларів США заборгованості за кредитом, 1 927,94 доларів США заборгованості за процентами, 387,90 доларів США комісії, 200,79 доларів США - пені, 1459,83 доларів США штрафів. Посилаючись на вищевикладене, позивач просив суд задовольнити позов та стягнути з відповідача зазначену суму заборгованості, а також судові витрати.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 11 жовтня 2017 року в задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Не погодившись з зазначеним рішенням, АТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позов в повному обсязі.

Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 14 грудня 2017 року апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково, рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 11 жовтня 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» 28 635,90 дол. США заборгованості за кредитним договором від 07 серпня 2007 року № NKH3G104040065 та 2 207,50 грн неустойки. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 квітня 2018р. рішення апеляційного суду Миколаївської області від 14 грудня 2017 року скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Представник позивача до судового засідання не зявився, хоча про час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином.

Відповідач ОСОБА_1 та його представник в судовому засіданні просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, вважаючи його законним та обґрунтованим.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні ( ст.263 ЦПК України).

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин ( ст. 264 ЦПК України).

Рішення суду зазначеним вимогам закону не відповідає.

Так, судом встановлено, що 07.08.2007 р. між ОСОБА_1 та ЗАТ КБ «Приватбанк» (правонаступник АТ КБ «ПриватБанк»), був укладений Кредитний Договір № NKH3G104040065, відповідно до якого відповідач отримав кредит в розмірі 51 360,00 доларів США на наступні цілі: придбання квартири АДРЕСА_1 в розмірі 38 400 доларів США, а також 12 960 доларів США на сплату страхових платежів у випадках та в порядку, передбачених цим Договором, зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 1,00% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагорода за надання фінансового інструменту 0,20% від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати, відсотки за дострокове погашення кредиту згідно даного Договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу згідно умов Договору.

Погашення заборгованості за вказаним Договором мало здійснюватися в такому порядку: щомісяця в період сплати позичальник повинен надавати Банку кошти в сумі 476,72 долари США для погашення заборгованості за Кредитним договором, що склалася із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороді. У разі порушення термінів оплати заборгованості на 120 календарних днів, - позичальник зобовязаний повернути суму кредиту, відсотки, винагороди та пені в повному обсязі в останній день місяця, в якому відбулось порушення термінів оплати на 120 календарних днів.

Згідно п. 7.2. Договору для виконання умов договору Банком позичальникові було відкрито рахунок №5283 для зарахування коштів, спрямованих на погашення заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороді та іншим платежам. З умовами Договору позичальник був ознайомлений. Договір ним підписаний.

Проте, в порушення умов, передбачених кредитним договором, відповідач грошові зобовязання перед кредитодавцем належним чином не виконував, внаслідок чого виникла заборгованість.

Відповідно до наданого позивачем ОСОБА_4, станом на 27.08.2014 р. заборгованість відповідача складає 30 296, 52 доларів США, а саме: 26 320,06 доларів США заборгованість за тілом кредиту, 1 927,94 доларів США заборгованість за відсотками за користування кредитом, 387,90 доларів США заборгованість з комісії, 200,79 доларів США пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором, 18,00 доларів США штраф (фіксована частина), 1 441,83 доларів США штраф (процентна складова).

Заперечуючи проти позову, відповідач посилався на те, що між ним та відповідачем 07.08.2007 р. було укладено два кредитні договори № NKH3G104040065 та № NKH3G204040065, відповідно до яких відповідачу було надано 38 400,00 доларів США та 9 600,00 доларів США. В подальшому позивач в односторонньому порядку постановив додаткову угоду №1/1-1 до договору № NKH3G104040065 та на підставі цієї угоди підвищив відсоткову ставку за кредитом до 13,54 %, чим збільшив сукупну вартість кредиту. Для виконання Кредитного Договору позивачем було відкрито позичальнику рахунок №5283 для зарахування коштів, спрямованих на погашення заборгованості за кредитними угодами № NKH3G104040065 та № NKH3G204040065, які укладені 31 липня 2007 року. При цьому кошти розподіляються наступним чином: погашення заборгованості за кредитом на початковий внесок, далі на погашення заборгованості за основним кредитом, потім за наявності поточних зобовязань по кредиту № NKH3G204040065 дострокове погашення кредиту в межах суми заборгованості, та при відсутності поточних зобовязань по кредиту на початковий внесок дострокове погашення основного кредиту в межах суми заборгованості.

Тобто, при укладанні вищевказаних кредитних договорів позичальнику було відкрито один поточний рахунок, на який необхідно вносити кошти, однак при цьому не визначено порядок їх зарахування (в яких розмірах та в якій послідовності).

Крім того, відповідач посилався на те, що при укладанні договору № NKH3G104040065 позивачем було введено його в оману, оскільки фактично йому було надано кредит в розмірі 38 400 доларів США, а в договорі визначено кредит в розмірі 51 360 доларів США. Ним регулярно здійснювалось погашення заборгованості, що підтверджується наданими ним квитанціями на загальну суму 69 501,3 доларів США.

За клопотанням відповідача судом була призначена судово-економічна експертиза. На підставі Висновку судово-економічної експертизи було встановлено, що кредитні кошти видані позичальнику за кредитним договором № NKH3G104040065 від 07 серпня 2007 року, документально підтверджується на суму 38 400,00 доларів США. Надання кредитних коштів в готівковій формі через касу Банку в розмірі 12 960,00 доларів США згідно п.7.1 кредитного договору № NKH3G104040065 від 07 серпня 2007 року документально не підтверджується, документального підтвердження відображення кредитної заборгованості в обліку банку на окремому рахунку на суму 12 960,00 доларів США не встановлено. Дослідженням наявних матеріалів справи не видається можливим встановити звязок виданої через касу банку невстановленим особам готівки в іноземній валюті та подальших безготівкових платежів в національній валюті, виконаних невстановленими особами до страхової компанії.

Також із Висновку експерта вбачається, що в розрахунку заборгованості застосовувались збільшені ставки у порівняні зі ставками, передбаченими умовами кредитного договору № NKH3G104040065 від 07.08.2007 р., що свідчить про утримання з позичальника додаткових нарахувань по відсотках, які збільшують фактичну вартість кредиту, в звязку з чим був збільшений розмір щомісячного платежу за кредитним договором. В розрахунку заборгованості Банку не відображені платежі погашення позичальником пені за кредитним договором, що досліджується. В матеріалах справи розрахунок Банку відображає платежі лише по кредитному договору № NKH3G104040065 від 07.08.2007р. При цьому, виписка щодо руху коштів по рахунку відповідача не містить номеру договору, за яким відповідачем здійснювалось погашення, в звязку з чим неможливо остаточно визначити в погашення якого кредитного договору банком віднесено кошти позичальника. Тому експерт дійшов висновку, що встановити фактичну суму заборгованості за договором № NKH3G104040065 від 07.08.2007 р. не видається можливим.

Позивачем не надано жодних доказів, які б спростовували висновки експерта та чітко визначали реальний розмір заборгованості відповідача за договором № NKH3G104040065 від 07.08.2007 р. та відображали конкретні платежі, які були здійснені ним на погашення заборгованості саме за цим кредитним договором.

Проаналізувавши зазначені обставини у справі у їх сукупності, суд дійшов висновку про те, що в задоволенні позовних вимог необхідно відмовити через їх недоведеність.

Проте з таким висновком суду першої інстанції погодитися не можна, виходячи з наступного.

Матеріалами справи дійсно встановлено, що 7 серпня 2007 року між ОСОБА_1 та ЗАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», був укладений кредитний договір № NKH3G104040065, відповідно до якого відповідач отримав кредит в розмірі 51 360 доларів США на наступні цілі: придбання квартири АДРЕСА_1 в розмірі 38 400 доларів США, а також 12 960 доларів США на сплату страхових платежів у випадках та в порядку, передбачених цим Договором, зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 1,00% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту 0,20% від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати, відсотків за дострокове погашення кредиту згідно даного Договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу згідно умов Договору.

Погашення заборгованості за вказаним Договором мало здійснюватися в такому порядку: щомісяця в період сплати позичальник повинен надавати Банку кошти в сумі 476,72 доларів США для погашення заборгованості за Кредитним договором, що склалася із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороді. У разі порушення термінів оплати заборгованості на 120 календарних днів, - позичальник зобовязаний повернути суму кредиту , відсотки, винагороди та пені в повному обсязі в останній день місяця, в якому відбулось порушення термінів оплати на 120 календарних днів.

Пунктом 2.3.1 договору передбачено, що банк має право в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки за користування кредитом, при зміні конюктури ринку, грошових ресурсів в Україні, а саме: зміні курсу долара США більше ніж на 10% у порівняні з курсом долара США до гривні, встановленого НБУ на момент укладання даного договору; зміні облікової ставки НБУ, зміні розміру відрахувань у страховий (резервний) фонд або зміні середньозваженої ставки по кредитах банків України і відповідній валюті (по статистиці НБУ). При цьому ОСОБА_3 надсилає Позичальникам письмове повідомлення про зміну процентної ставки протягом 7 календарних днів з дати вступу в чинність зміненої процентної ставки. Збільшення процентної ставки Банком у вищевказаному порядку можливо в границях кількості пунктів , на яке збільшується ставка НБУ, розмір відрахувань у страховий фонд, середньозважена ставка по кредитах або пропорційно збільшенню курсу долара США.

Згідно п. 7.2. Договору для виконання умов договору Банком позичальникові було відкрито рахунок №5283 для зарахування коштів, спрямованих на погашення заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороді та іншим платежам.

З умовами Договору позичальник був ознайомлений, договір ним підписаний, що свідчить про те, що сторони досягли згоди щодо всіх істотних умов договору. Про те, що умови договору були зрозумілі відповідачу, а також про те, що він погодився з ними, свідчить і той факт, що він тривалий час після укладення договору виконував договір, здійснюючи платежі, передбачені умовами договору.

Крім того, 7 серпня 2007 року між ОСОБА_1 та ЗАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», був укладений Кредитний Договір № NKH3G204040065, відповідно до якого відповідач отримав строковий кредит в розмірі 9600 доларів США на придбання квартири АДРЕСА_1 зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 1,00% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту 0,20% від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати, відсотків за дострокове погашення кредиту згідно даного Договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу згідно умов Договору.

Для виконання умов договору Банком позичальникові було відкрито рахунок №5283 для зарахування коштів, спрямованих на погашення заборгованості за кредитними угодами № NKH3G104040065 від 7 серпня 2007 року (основний кредит) та № NKH3G204040065 від 7 серпня 2007 року (кредит на початковий внесок) . При цьому кошти розподіляються наступним чином:

- погашення заборгованості за кредитом на початковий (за виключенням суми, спрямованої на дострокове погашення кредиту);

- погашення заборгованості за основним кредитом (за виключенням суми спрямованої на дострокове погашення кредиту);

- за наявності поточних зобовязань за кредитом на початковий внесок дострокове погашення кредиту на початковий внесок у межах суми заборгованості;

- при відсутності поточних зобовязань по кредиту на початковий внесок дострокове погашення основного кредиту у межах заборгованості.

Проте в порушення умов, передбачених кредитним договором, відповідач грошові зобовязання за основним кредитом перед кредитодавцем належним чином не виконував, внаслідок чого виникла заборгованість.

Відповідно до наданого позивачем розрахунку, станом на 27 серпня 2014 року заборгованість відповідача складає 30 296, 52 доларів США, а саме: 26 320,06 доларів США заборгованість за тілом кредиту, 1 927,94 доларів США заборгованість за відсотками за користування кредитом, 387,90 доларів США заборгованість з комісії, 200,79 доларів США пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором, 18,00 доларів США штраф (фіксована частина), 1 441,83 доларів США штраф (процентна складова) .

Згідно ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

У разі порушення боржником строків сплати чергових платежів, передбачених договором, відповідно до ч. 2 с. 1050 ЦК України кредитор протягом усього часу - до встановленого договором строку закінчення виконання останнього зобов'язання вправі заявити в суді вимоги про дострокове повернення тієї частини позики (разом з нарахованими процентами - ст. 1048 ЦК України), що підлягає сплаті.

Згідно зі ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (ч. 1 ст. 530 ЦК України).

Статтями 610, 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають встановлені договором або законом правові наслідки. Такими наслідками можуть бути, зокрема: 1) припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від нього, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов'язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди.

Підставою для звернення до суду з позовом про дострокове стягнення кредитної заборгованості стало те, що відповідач допустив прострочення сплати процентів за кредитним договором, починаючи з 18 квітня 2012 року, що підтверджується випискою з рахунку № 2499 по нарахуванню відсотків (а. с. 110-192 т.3).

Отже, відповідно до вимог ст. ст. 526, 610, 611, 1048, 1050,1054 ЦК України, самі по собі вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» про дострокове стягнення кредитної заборгованості є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Визначаючи розмір заборгованості, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, колегія суддів не погоджується, як з наданим позивачем до позовної заяви розрахунком заборгованості станом на 27 серпня 2014 року, так і з висновком суду щодо неможливості визначити реальний розмір заборгованості відповідача за кредитним договором № NKH3G104040065 від 07.08.2007р.

При цьому колегія суддів не погоджується з висновком судово-економічної експертизи № 2158 від 13 березня 2017 року, а відповідно й з доводами відповідача та його представника, щодо неможливості встановлення фактичного розміру заборгованості за кредитним договором, виходячи з наступного.

Так, експерт у своєму висновку посилається на те, що сума виданих відповідачу коштів у розмірі 1970,73 долари США документально не підтверджена, а тому відсутні й підстави для її стягнення.

Проте, зі змісту кредитного договору вбачається, що кредит надано у вигляді встановлення кредитної лінії. Нормативне визначення поняття «кредитна лінія» міститься в п. 5 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про споживче кредитування», якою передбачено, що це вид кредиту, надання якого здійснюється повністю або частинами в узгоджені сторонами строки протягом строку кредитування.

Пунктом 7.1. кредитного договору передбачено надання частини кредиту в межах суми 12 960 доларів США на оплату страхових платежів шляхом саме безготівкового перерахування в порядку та у випадках, передбачених п. 2.1.3. Кредитного договору. З розрахунку заборгованості вбачається, що у суму заборгованості увійшла сума сплачених Банком страхових платежів у загальному розмірі 1970,73 долари США.

Оскільки кредит надавався в іноземній валюті, то відповідно до п. 2..1.3. Кредитного договору видача цієї його частини відбувалася в три етапи:

- отримання Банком готівкової валюти у касі з позичкового рахунку;

- продаж валюти у касі за курсом купівлі Банка на день продажу;

- зарахування коштів від імені Позичальника на сплату чергових платежів.

На підтвердження проведення цих операцій позивачем надано до суду виписку за рахунком 0598, з якої вбачається щорічне перерахування платежів до каси у доларах США в сумі, достатній для здійснення страхового платежу за відповідним курсом станом на день продажу іноземної валюти. Повний перелік таких платежів наведено експертом у висновку в Таблиці 1. (сторінка 14 Висновку). Ця виписка разом із відповідними меморіальними ордерами є роздруківкою електронної версії платіжних документів та підтверджує здійснення першого етапу, передбаченого п. 2.1.3. Кредитного договору.

Крім цього позивач на клопотання експерта надав до матеріалів справи роздруківки меморіальних ордерів на перерахування страхових платежів, перелічених експертом у висновку в Таблиці 2 (сторінки 4, 15, 16 висновку). Згідно із цими документами з рахунку 3130 кошти були перераховані на рахунок страхової компанії СК «Кредо» із зазначенням ПІБ відповідача та з посиланням на номер та дату договорів страхування. Ці меморіальні ордери також є роздруківкою електронної версії платіжних документів та підтверджують здійснення третього етапу, передбаченого п. 2.1.3. Кредитного договору.

Експерт посилається на ці документи у висновку, але вказує на їх неналежне оформлення та порушення при їх складанні. Зокрема вказує, що документи не містять підпису отримувача та порушують умови кредитного договору, оскільки платежі здійснені не від імені позичальника. Однак, відповідно до вимог ст. 40 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» суди та органи досудового слідства не можуть відмовити у прийнятті як доказу електронного документа та вимагати надання паперового документа. Крім цього у випадку ведення бухгалтерського обліку в електронно - обчислювальному вигляді, експерту надаються регістри бухгалтерського обліку у роздрукованому вигляді, обов'язково завірені в установленому порядку (п. 3.3. розділу ІІІ Науково-методичними рекомендаціями з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 8 жовтня 1998 року № 53/5).

За таких обставин виписка про рух коштів та роздруківка меморіальних ордерів в електронному вигляді є допустимими доказами проведення операцій за рахунками та помилково не прийняті експертом до уваги при складанні висновку .

Крім того, твердження про необхідність зазначення позичальника платником у меморіальних ордерах суперечить Розділу ІІ Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою правління НБУ від 21 січня 2004 р. № 22, оскільки кошти перераховуються з рахунку 3130. Відповідно до Плану рахунків бухгалтерського обліку банків України та Інструкції про застосування Планів рахунку бухгалтерського обліку банків України, затверджених постановою правління НБУ від 17 червня 2004 року № 280, призначенням рахунків класу 2902 є облік сум платежів, які за дорученням клієнтів мають бути перераховані за призначенням отримувачам платежів.

Отже, платником зазначається саме ОСОБА_3, а ідентифікація платежу страховою компанією та зарахування в якості страхового платежу від відповідача здійснюється на підставі призначення платежу в меморіальному ордері.

Позивачем не були надані до матеріалів справи касові документи, які підтверджують другий етап - продаж валюти в касі банку. Проте, згідно письмових пояснень представника позивача ( а. с. 110-113, т.4), надання копій касових документів на час розгляду справи є неможливим, оскільки відповідно до п. 303 Переліку документів, що утворюються в діяльності Національного банку України та банків України, із зазначенням строків зберігання, затвердженого Постановою правління НБУ № 601 від 8 грудня 2004 р., касові документи та позабалансові ордери з додатком за емісійно -касовими операціями, а також за операціями з банківськими металами, пластиковими картками, дорогоцінними металами (у виробах та брухті) та дорогоцінним камінням зберігаються протягом 5 (п'яти) років.

Посилання представника відповідача на те, що зазначені документи повинні зберігатися в матеріалах кредитної справи до повного погашення кредиту, колегія суддів не може прийняти до уваги, оскільки зазначені документи є касовими документами (продаж валюти в касі банку) та не стосуються кредитної справи.

Крім того, у висновку експерт посилається на відсутність договорів страхування за період з 6 серпня 2008 року (сторінка 25 Висновку). Проте, в пункті 11 договору особистого страхування та в пункті 10 договору страхування майна зазначені умови щорічної пролонгації вказаних договорів шляхом внесення чергових страхових платежів без оформлення будь-яких додаткових документів.

Враховуючи щорічну сплату страхових платежів банком, відсутність повідомлення відповідача про припинення договорів страхування та необхідність скасування доручення про сплату страхових платежів, ОСОБА_3 належним чином продовжував виконувати власні зобовязання згідно п. 2.1.3. кредитного договору з посиланням на договори страхування, укладені у 2007 році.

Доказів про відмову страхової компанії від виконання своїх обовязків за зазначеними договорами або про невизнання їх чинності з боку страхової компанії суду не надано.

Проаналізувавши зазначені обставини у їх сукупності, колегія суддів вважає, що підстави стверджувати про недоведеність видачі кредиту в сумі 1970,73 дол. США відсутні.

Неможливість здійснення належного розрахунку заборгованості у висновку експерта обґрунтовується також відсутністю узгодженого порядку розподілу щомісячних платежів одночасно між двома договорами, невизначеністю спрямування сум погашення між договорами у виписці та відсутність розрахунку заборгованості за авансовим кредитним договором.

Однак, з таким висновком експерта погодитись не можна, оскільки в пункті 7.1. кредитного договору № NKH3G204040065 встановлено пріоритет погашення авансового кредитного договору (№ NKH3G204040065) перед основним Кредитним договором (№ NKH3G104040065). При цьому розподіл сум погашення згідно виписок можливо встановити із номеру кожного з договорів в реквізиті «призначення платежу».

Згідно із встановленим пріоритетом 10 грудня 2012 року заборгованість

за авансовим кредитним договором достроково погашена в повному обсязі. Вимоги про її стягнення в суді не заявлялися, а тому розрахунок заборгованості за цим договором відсутній.

Що стосується різниці між даними, зазначеними в виписці позивача, та квитанціями відповідача, то згідно письмових пояснень представника позивача погашення кредитної заборгованості здійснювалося відповідачем не у валюті зобовязання, а в гривні. Оскільки в період дії світової фінансової кризи 2008-2009 років для позичальників банків проводилися аукціони НБУ з придбання валюти за пільговим курсом (лист НБУ № 13-121/2252-5955 від 8 квітня 2009 року), то погашення отримувалися пізніше і за курсом фактичної вартості валюти на аукціонах НБУ.

Отже, з врахуванням зазначених обставин, колегія суддів не може прийняти вищезазначений висновок судово-економічної експертизи до уваги в частині неможливості визначення фактичної заборгованості за кредитом.

До того ж, неможливість встановлення експертом фактичної заборгованості за кредитним договором не може свідчити про відсутність такої заборгованості, а тому не може бути й підставою для відмови у задоволенні позову. При цьому колегія судді враховує те, що відповідач та його представник не заперечують факт не погашення заборгованості за кредитним договором в повному обсязі, вони заперечують тільки її розмір, визначений позивачем в розрахунку.

Вирішуючи питання про правомірність підвищення позивачем процентної ставки, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони помякшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно із частинами 1 та 2 ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності; акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він помякшує або скасовує цивільну відповідальність особи.

За змістом ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банкам забороняється в односторонньому порядку змінювати умови укладених з клієнтами договорів, зокрема, збільшувати розмір процентної ставки за кредитними договорами або зменшувати її розмір за договорами банківського вкладу (крім вкладу на вимогу), за винятком випадків, встановлених законом.

10 січня 2009 року набрав чинності ОСОБА_5 України від 12 грудня 2008 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банка змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку», яким ЦК України доповнено ст. 1056-1, якою передбачено, що фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору; установлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку; умова договору щодо права банку змінювати розмір процентів в односторонньому порядку є нікчемною. ОСОБА_5 не скасовує й не помякшує цивільної відповідальності особи, а отже, не має зворотної дії в часі. Таким чином, рішення банків щодо збільшення процентної ставки за кредитом в односторонньому порядку, які прийняті з 10 січня 2009 року, є неправомірними.

За змістом ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно із ч. 3 ст. 653 ЦК України в разі зміни договору зобовязання змінюється з моменту досягнення домовленості про зміну договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами.

Отже, якщо сторонами кредитного договору досягнуто домовленості з усіх його умов, у тому числі щодо збільшення банком в односторонньому порядку процентної ставки за кредитом з дотриманням певної процедури, то такі умови повинні виконуватись сторонами з моменту досягнення домовленості, тобто з моменту підписання договору.

Виходячи з аналізу ст. ст. 5, 627, 629, 653 ЦК України слід дійти висновку про те, що якщо умовами кредитного договору, щодо яких сторони дійшли згоди під час його укладення, передбачено право банку в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки за користування кредитом у разі настання певних умов з додержанням встановленої кредитним договором процедури повідомлення позичальника, то збільшення банком розміру процентної ставки за цим кредитним договором в односторонньому порядку є правомірним за умови, що рішення банку про таку зміну розміру процентної ставки було прийнято до набрання чинності Законом України від 12 грудня 2008 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банка змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку».

Відповідно до п.п. 2.3.1 кредитного договору, сторони домовились, що за умовами цього договору у разі зміни конюнктури ринку грошових ресурсів в Україні може бути встановлений новий розмір відсоткової ставки за користування кредитними коштами у наступних випадках: зміні курсу долара США до гривні більше ніж на 10% у порівнянні з курсом долара США до гривні, встановленого НБУ на момент укладення договору; зміні облікової ставки НБУ; зміні розміру відрахувань у страховий (резервний) фонд; зміні середньозваженої ставки по кредитам банків України у відповідній валюті (по статистиці НБУ). При цьому банк надсилає позичальникові письмове повідомлення про зміну процентної ставки протягом 7 календарних днів з дати вступу в чинність зміненої процентної ставки. Збільшення процентної ставки банком у вищезазначеному порядку можливо в границях кількості пунктів, на які збільшилася ставка НБУ, розмір відрахувань у страховий фонд, середньозважена ставка по кредитах або пропорційно збільшенню курсу долара США.

Матеріали справи свідчать про те, що рішення банку про збільшення процентної ставки до 14,04 % було прийнято 17 листопада 2008 року, тобто до набрання чинності Закону України від 12 грудня 2008 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банка змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку».

Проте, у разі підвищення банком процентної ставки з'ясуванню підлягають визначена договором процедура підвищення процентної ставки (повідомлення позичальника чи підписання додаткової угоди тощо); дії позичальника щодо прийняття пропозиції кредитора тощо. Боржник вважається належно повідомленим про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку в тому разі, якщо банк не лише відправив на адресу такого боржника листа про зміну умов кредитного договору, а й довів факт його вручення адресатові під розписку. Такий висновок наведений у постанові Верховного Суду України від 11 жовтня 2017 року у справі № 6-1374цс17.

Повідомлення про нову ставку було направлено відповідачу 03 та 10 жовтня 2008 року (а. с. 13-14, 185 т. 1). Проте матеріали справи не містять доказів отримання відповідачем вказаних повідомлень та ознайомлення його про зміну процентної ставки.

Те, що відповідач, заперечуючи проти позову, долучив копії повідомлень від 03 та 10 жовтня 2008 року про зміну процентної ставки не свідчить про те, що зазначені повідомлення йому були вручені при підвищенні процентів за договором і про підвищення процентної ставки відповідачу було відомо з жовтня 2008р. Як пояснила в суді апеляційної інстанції представник відповідача, дані повідомлення були вручені відповідачу банком вже після звернення до суду з позовом. Дані ствердження представника відповідача матеріалами справи не спростовані.

Укладена у подальшому додаткова угода до кредитного договору від17 вересня 2010 року № 1/1-1, яка передбачає зменшення розміру процентної ставки з 14,04 % до 13,54 % за ініціативою банку на підставі наказу від 02 червня 2010 року № СП-2010-611, не є належним та допустим доказом підтвердження обізнаності відповідача про зміну процентної ставки з 17 листопада 2008 року до 14,04 %. Більш того, вказана додаткова угода не містить печатки банку, а зазначений на ній підпис однієї із сторін не ідентифікує особу, яка її підписала (а. с. 74, т. 1). З пояснень представника відповідача випливає, що дана угода, яка виконана у формі чеку, була видана відповідачу касиром під час здійснення ним чергового платежу за кредитом. Свідомої згоди на укладення цієї додаткової угоди відповідач не надавав, а п.п. 2.3.1 кредитного договору не передбачає такої процедури підвищення процентної ставки як підписання додаткової угоди.

Крім того, повідомлення про зміну процентної ставки за кредитним договором не містять інформації щодо розміру процентної ставки на суму непогашеної в строк заборгованості, проте з наданих банком розрахунків вбачається, що банком застосовувалась процентна ставка на прострочену заборгованість у розмірі 33,12 %, а після укладення додаткової угоди від 17 вересня 2010 року - 32,12 %.

Зазначені обставини свідчать про те, що банком при нарахуванні процентів застосовувались ставки, не передбачені умовами кредитного договору від 07 серпня 2007 року № NKH3G104040065 (14,04 %, 13,54 %, 33,12 %, 32,12 %), а належних доказів повідомлення відповідача про їх зміну матеріали справи не містять.

Сама по собі сплата відповідачем після листопада 2008р. відсотків у підвищеному розмірі не є беззаперечним свідченням вчинення ним дій, направлених на схвалення угоди про підвищення процентної ставки. Як пояснили в суді відповідач та його представник, відповідач і до підвищення процентної ставки вносив платежі трохи більші, ніж передбачено умовами кредитного договору з метою скорішого погашення кредиту. Збільшення розміру сум, які відповідач вносив в рахунок погашення заборгованості за кредитом починаючи з 2009р., обумовлена як підвищенням його заробітної плати, так і бажанням скоріше погасити кредит. Належних та допустимих доказів зворотного позивачем суду надано не було.

На виконання ухвали апеляційного суду про витребування доказів, позивачем було надано розрахунок заборгованості, виходячи із процентної ставки у розмірі 1,00% на місяць на суму залишку заборгованості та інших умов договору від 07 серпня 2007 року № NKH3G104040065, без урахування збільшених процентних ставок, які використовувалися позивачем у наданих суду розрахунках заборгованості відповідача до позовної заяви, але з урахуванням всіх сплачених відповідачем сум в рахунок погашення заборгованості за кредитом.

Згідно даного розрахунку ( а. с. 24-27 т.5) заборгованість відповідача за кредитним договором станом на 27 серпня 2014 року становить: 24990,74 доларів США, а саме: 23 280,79 доларів США заборгованість за тілом кредиту, 1322,05 доларів США заборгованість за відсотками за користування кредитом, 387,90 доларів США заборгованість з комісії. Пеня та штрафи відсутні.

Проте з даним розрахунком також не можна погодитися в повному обсязі, виходячи з наступного.

Так, до визначеної позивачем заборгованості входить також заборгованість з комісії у розмірі 387,90 доларів США.

Відповідач заперечує правомірність включення позивачем в розрахунок заборгованості також заборгованості по винагороді (комісії), вважає її нарахування неправомірним.

Згідно п. 2.2.3 кредитного договору позичальник зобовязався сплатити банку винагороду згідно п.7.1 та 6.2 даного договору. Пунктом 7.1 договору передбачено сплату позичальником винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,20% від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п.6.2 договору. Пункт 6.2 передбачає, що при невиконанні позичальником умов п. 2.2.11 договору банк зобовязаний здійснити додатковий моніторинг погашення кредиту по рахунку. При цьому позичальник сплачує Банку винагороду, що дорівнює сумі залишку коштів між сплаченими позичальником на день здійснення моніторингу коштами і нарахованими Банком на останній термін сплати. Сплата винагороди здійснюється у гривні. У випадку, якщо кредит видається в іноземній валюті, винагорода сплачується в гривневому еквіваленті по курсу НБУ на дату сплати.

Проте, відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. При цьому законодавством визначено декілька наслідків невідповідності правочину нормам актів цивільного законодавства: недійсність правочину або його нікчемність у випадках, визначених законом (стаття 215 ЦК України).

За положеннями частини другої статті 215 ЦК України правочин є нікчемним, якщо його недійсність прямо встановлена законом. Визнання у такому випадку правочину недійсним в окремому порядку не вимагається.

Зазначені положення законодавства поширюються як на договори як вид правочинів загалом, так і на окремі положення певних видів договорів, зокрема договорів кредиту.

Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. Оскільки споживач є вразливою стороною договірних відносин, законодавець визначився з посиленим захистом споживачів шляхом прийняття Закону України «Про захист прав споживачів» та Закону України «Про споживче кредитування», який набрав чинності 10 червня 2017 року.

За положеннями абзацу третього частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» кредитодавцю забороняється встановлювати в договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Згідно із цим Законом послуга це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб; споживчий кредит це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції (пункти 17 і 23 статті 1).

Отже, послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, є незаконним, а такі умови споживчого кредиту є нікчемними і не потребують визнання недійсними.

Саме такий правовий висновок міститься в тесті постанови Верховного Суду України від 06.09.2017р. у справі № 6-2071цс16.

Згідно ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою. Проте, суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.

Отже, передбачене умовами кредитного договору зобовязання про сплату відповідачем винагороди (комісії), яка за своєю правовою природою не є послугою з надання споживчого кредиту, є нікчемним, тому нарахована позивачем сума заборгованості по комісії(винагороді) у розмірі 387,90 доларів США не підлягає стягненню з відповідача і на цю суму слід зменшити загальну суму заборгованості за кредитом станом на 27 серпня 2014 року.

Крім того, матеріалами справи встановлено, що за весь час дії кредитного договору позивачем було нараховано, а відповідачем сплачено станом на 27.08.2014р. комісія у розмірі 6120,24 дол. США, що підтверджується випискою про рух коштів та висновком судово - економічної експертизи № 2158 від 13.03.2017р., зокрема, додатком 1 до цього висновку ( а. с.12-43 т.4).

За такого, внесені відповідачем платежі на сплату нарахованої йому комісії також слід зарахувати в загальну суму погашення заборгованості за кредитом та зменшити на цю суму загальну суму заборгованості за кредитом станом на 27 серпня 2014 року.

Таким чином, загальна сума заборгованості за кредитом, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача станом на 27 серпня 2014 року становить 18482,60 доларів США.( 24990,74 доларів США-387,90 доларів США-6120,24 дол. США=18482,60 доларів США.).

Суд зазначеним в тексті постанови обставинам належної правової оцінки не дав, що призвело до помилкового висновку про неможливість чіткого визначення реального розміру заборгованості відповідача за договором № NKH3G104040065 від 07.08.2007 р.

Інші доводи апеляційної скарги, крім тих, з якими погодилася колегія суддів, виходячи з конкретних обставин по справі, не є підставою для задоволення апеляційної скарги та позову в повному обсязі.

З урахуванням викладеного, розглядаючи справу в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що рішення суду слід скасувати та ухвалити нове про часткове задоволення позовних вимог, а саме про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за кредитним договором станом на 27 серпня 2014 року у розмірі 18482,60 доларів США.

Згідно ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення чи ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За подачу позову позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 3654грн. За подачу апеляційної скарги ним було сплачено судовий збір у розмірі 4019,40грн. Тому з урахуванням пропорційності задоволених позовних вимог ( 61%) з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені ним витрати на сплату судового збору у розмірі 4680грн. 77 коп. ((3654грн.+ 4019,40грн.) х 61%=4680грн. 77 коп.)

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства ОСОБА_3 банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 11 жовтня 2017 року скасувати та ухвалити нове.

Стягнути з ОСОБА_1 (місце проживання - АДРЕСА_2, реєстраційний номер облікової картки платника податків -НОМЕР_1) на користь Акціонерного товариства ОСОБА_3 «ПриватБанк» (місцезнаходження м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, 50, код ЄДРПОУ -14360570) заборгованість за кредитним договором № NKH3G104040065 від 07 серпня 2007 року станом на 27 серпня 2014 року у розмірі 18482,60доларів США.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства ОСОБА_3 «ПриватБанк» судовий збір у розмірі 4680грн. 77 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання її повного тексту у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий

Судді

Повний текст постанови складено 14 лютого 2019 року