Справа № 226/407/16-ц
Справа № 226/407/16-ц
Провадження № 4-с/226/1/2019
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 січня 2019 року м. Мирноград

Димитровський міський суд Донецької області у складі:

головуючого - судді Редько Ж.Є.,

при секретарі Попенко І.І.,

представника заявника ОСОБА_1,

представника відділу державної виконавчої служби Сідак О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні скаргу ОСОБА_3 про зобов'язання державного виконавця Мирноградського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області зняти арешт з майна,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_3 звернувся до суду зі скаргою на дії державного виконавця Мирноградського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області (далі за текстом - ВДВС), в обґрунтування якої вказав, що за рішенням Димитровського міського суду Донецької області від 25.04.2016 з нього на користь ОСОБА_4 стягнуто аліменти на утримання доньки ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі 1/4 частки його заробітку (доходу), у зв'язку з чим на підставі виданого 06.05.2016 виконавчого листа державним виконавцем 13.05.2016 було відкрито виконавче провадження. Наявна у нього за станом на 01.03.2018 заборгованість по аліментам у сумі 1856,97 грн була ним сплачена у березні-квітні 2018 року. 08.11.2018 під час його звернення до приватного нотаріуса з метою оформлення договору купівлі-продажу квартири йому стало відомо, що на нерухоме майно, а саме: на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1, на підставі постанови державного виконавця від 30.03.2017 накладено арешт. На його звернення ВДВС своїм листом від 13.11.2018 йому повідомив, що арешт з майна боржника може бути знятий у разі погашення заборгованості зі сплати періодичних платежів та вказав, що за станом на 01.11.2018 заборгованість зі сплати аліментів становить 5107,22 грн. Ним виявлено, що при сплаті щомісячних платежів було змінено реквізити для перерахунку коштів, що й обумовило виникнення заборгованості по сплаті аліментів. 19.11.2018 ним було зроблено повторний перерахунок платежів та отримано довідку ВДВС від 20.11.2018 про відсутність заборгованості. Спрямоване 03.12.2018 його представником клопотання щодо зняття арешту з майна залишено ВДВС без задоволення. У своїй відповіді від 06.12.2018 ВДВС послався на п.7 ч.4 ст.59 Закону України «Про виконавче провадження», вказавши, що арешт з майна боржника може бути знятий у разі погашення заборгованості зі сплати періодичних платежів. Заявник зауважив, що майно, на яке накладено арешт, належить на праві сумісної власності йому, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на підставі свідоцтва про право власності від 21.01.2003. Вказуючи на те, що вжиті державним виконавцем заходи для виконання рішення суду у майбутньому, без наявності реальної заборгованості є надмірними та не відповідають принципу співрозмірності накладеного обтяження на майно, його вартості та борговим забов'язанням, закріпленим ст.2 Закону України «Про виконавче провадження», заявник просить суд зобов'язати державного виконавця ВДВС зняти арешт з майна, а саме: з квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1, накладений на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 30.03.2017.

Заявник ОСОБА_3 до суду не з'явився, про час і місце розгляду справи сповіщений належним чином, письмово повідомив суд про розгляд справи без його участі.

Представник заявника - адвокат ОСОБА_1 у судовому засіданні підтримала скаргу, просила її задовольнити, у відповіді на відзив державного виконавця вказала, що у своєму відзиву на скаргу державний виконавець, не погоджуючись зі скаргою боржника, зазначає, що 31.01.2017 до ВДВС з ВП «Шахта Капітальна» було повернуто виконавчий лист у зв'язку зі звільненням боржника, при цьому аліменти утримані по 25.02.2017 та борг відсутній. В той же час, 30.03.2017 (тобто через 1 місяць) державним виконавцем винесено постанову про арешт майна боржника. 10.05.2017 державним виконавцем отримано копії квитанцій про сплату аліментів за березень 2017 року, квітень 2017 року та травень 2017 року. З липня 2017 року боржником перераховуються суми через депозитний рахунок на користь стягувача. Лише станом на 01.01.2019 державний виконавець зазначає, що у боржника, начебто, наявна заборгованість зі сплати аліментів у сумі 3900,22 грн, що обумовлює несплату аліментів за листопад та грудень 2018 року. Натомість, як виявилося, у боржника відсутня заборгованість станом як на 01.01.2019, так і на 01.12.2018 - до часу звернення з клопотанням про зняття арешту з майна. Крім того, на теперішній час боржник має можливість підтвердити переплату за щомісячними платежами, про яку також було повідомлено державного виконавця, до звернення з письмовим клопотанням про зняття арешту з майна та цей факт й не заперечувався держаним виконавцем. У зв'язку із зазначеним, представник заявника вказала, що наполягає на задоволенні скарги в частині зняття арешту з майна боржника.

Представник Мирноградського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області Сідак О.В. у судовому засіданні просила відмовити у задоволенні скарги боржника, надала відзив на скаргу, відповідно до якого вказала, що 13.05.2016 державним виконавцем відкрито провадження на підставі виконавчого листа № 2/226/288/2016, виданого 06.05.2016 Димитровським міським судом про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 на утримання дитини ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, аліментів у розмірі ? частки доходу боржника. За постановою від 16.05.2016 було здійснено звернення стягнення на доходи боржника, який на той час працював у ВП «Шахта «Капітальна». 16.02.2017 вказана постанова у зв'язку із звільненням боржника 31.01.2017 з підприємства була повернута до ВДВС з утриманням аліментів по 25.02.2017. 30.03.2017 державним виконавцем винесено постанову про арешт всього майна боржника. 10.05.2017 від ОСОБА_3 отримані квитанції про сплату аліментів за березень 2017 року у сумі 500 грн, за квітень 2017 року - 500 грн та за травень 2017 року - 1000 грн. З липня 2017 року боржник перераховував аліменти на користь ОСОБА_4 через депозитний рахунок відділу. Станом на 01.01.2019 заборгованість по аліментам становить 3900,22 грн. Останній платіж було здійснено 19.11.2018 у сумі 5150 грн, яким погашена заборгованість по аліментам по 31.10.2018 у повному обсязі. Посилаючись на п.7 ч.4 ст.59 Закону України «Про виконавче провадження» та враховуючи те, що боржник сплачує аліменти несистематично, у нього відсутні будь-які доходи, на які може бути звернено стягнення, відсутне інше рухоме та нерухоме майно, окрім арештованої квартири, ВДВС просить відмовити у задоволенні скарги боржника.

Стягувач ОСОБА_4, будучи належним чином повідомлена про час і місце розгляду справи, у судове засідання не з'явилася, що з огляду на ч.2 ст.450 ЦПК України не є перешкодою для розгляду скарги.

Вислухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що заява підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що 13.05.2016 державним виконацем ВДВС відкрито виконавче провадження № 51100212 з примусового виконання виконавчого листа № 2/226/288/2016, виданого 06.05.2016 Димитровським міським судом Донецької області про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 аліментів на утримання доньки ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі 1/4 частки заробітку (доходу) до досягнення дитиною повноліття, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно (а.с.7, 8).

30.03.2017 державним виконавцем винесено постанову про арешт всього рухомого та нерухомого майна, що належить боржнику ОСОБА_3, для забезпечення реального виконання рішення (а.с.58).

На підставі даної постанови застосоване обтяження зареєстровано у відповідних реєстрах, про що свідчать інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на рухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо суб'єкта від 08.11.2018 та Витяг про реєстрацію в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна від 30.03.2017 (а.с.10, 27).

Відповідно до свідоцтва № 1/7-199 про право власності на житло, виданого комунальним підприємством «Служба єдиного замовника» 21.01.2003, квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_1, на праві приватної спільної сумісної власності належить ОСОБА_6, ОСОБА_3 та ОСОБА_7. Вказане свідоцтво зареєстроване в БТІ м.Димитрова 22.01.2003, реєстр.№ 6 в книзі 12-А. Дані обставини також підтверджено довідкою КП «БТІ» Мирноградської міської ради від 01.11.2018, технічним паспортом на квартиру, розпорядженням органу приватизації від 20.01.2003 № 1/6-128 (а.с.11, 12-13, 14, 15).

Встановлено, що боржник сплачує аліменти шляхом перерахування сум на користь стягувача через депозитний рахунок ВДВС.

Відповідно до листа ВДВС від 13.11.2018 заборгованість по аліментам ОСОБА_3 за станом на 01.11.2018 становила 5107,22 грн (а.с.17).

Відповідно до квитанції від 19.11.2018 боржником сплачено грошові кошти у розмірі 5150,00 грн (а.с.18).

Відповідно до листа ВДВС від 20.11.2018 станом на 01.11.2018 заборгованість ОСОБА_3 по аліментам на користь ОСОБА_4 відсутня (а.с.19).

Клопотання представника боржника - адвоката ОСОБА_1 від 03.12.2018 про зняття арешту з майна боржника залишено ВДВС без задоволення. У своєму листі від 04.12.2018 ВДВС з посиланням на п.7 ч.4 ст.59 Закону України «Про виконавче провадження» вказав, що у боржника існує заборгованість по аліментам на 01.12.2018 в сумі 1928,72 грн (а.с.21-23).

Згідно розрахунку заборгованості зі сплати аліментів боржника ОСОБА_3, виготовленого державним виконавцем, за станом на 01.01.2019 заборгованість по аліментам складає 3900,22 грн. Боржником у рахунок погашення заборгованості було сплачено грошову суму в розмірі 6000 грн, що підтверджується копією квитанції від 10.01.2019 № 70/14, переплата склала 37,03 грн (а.с.59, 61, 65).

Також судом встановлено, що згідно фіскальних чеків боржником ОСОБА_3 на рахунок з обліку депозитних сум ВДВС 03.08.2018, 07.09.2018, 13.09.2018 та 16.10.2018 були покладені суми у розмірах по 2000,00 грн (а.с.66).

Згідно з розпорядженням державного виконавця від 16.08.2018 грошові кошти в сумі 2000 грн, які надійшли 14.08.2018 від ОСОБА_3, перераховано на рахунок ОСОБА_4, що також підтверджено випискою по рахункам від 14.08.2018 (а.с.9, 20).

Між тим, суми за чеками від 07.09.2018, 13.09.2018 та 16.10.2018 на депозитний рахунок ВДВС не були зараховані, через закриття 21.08.2018 рахунку і відкриття нового з іншими реквізитами, про що свідчать листи управління Державної казначейської служби України у м.мирнограді Донецької області від 13.06.2018 та від 21.08.2018.

Як пояснила у судовому засіданні представник ВДВС, інформація про закриття депозитного рахунку і відкриття нового до боржників не доводилася ні у який спосіб.

Боржник же пояснив, що про зміну реквізитів він дізнався у листопаді 2018 року. У судовому засіданні представник боржника пояснила, що лише у січні 2019 року після звернення на горячу лінію ПАТ «Укрпошта» та Головного територіального управління юстиції у Донецькій області сплачені боржником у рахунок аліментів у вересні та у жовтні 2018 року у загальній сумі 6000 грн було спрямовано на діючий депозитний рахунок ВДВС, що підтверджено квитанцією № 70/14 від 10.01.2018 (а.с.65).

Отже, на час постановлення даного рішення переплата за аліментними зобов'язаннями складає саме 6000 грн.

На підтвердження вжитих державним виконавцем заходів щодо встановлення майна боржника, на яке може бути звернено стягнення, суду надані копії інформаційних довідок з Пенсійного фонду України, Державної фіскальної служби України, відповідно до яких відомості щодо доходів у боржника відсутні.

Також відповідно до інформаційної довідки з технічного сервісного центру № 1444 РСЦ МВС в Донецькій області, сформованої станом на 08.01.2019, за боржником ОСОБА_3 транспортні засоби не зареєстровані.

Відповідно до ст.ст.124,129 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Примусове виконання рішень судів в Україні покладається на виконавчу службу.

Відповідно до ч.1 ст.1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

За приписами ст.447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Предметом розгляду даної скарги не є правомірність винесення постанови про арешт майна боржника. Вимога заявника полягає у зобов'язанні державного виконавця зняти арешт з його майна.

Відповідно до ст.56 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення суду.

Порядок стягнення аліментів визначений ст.71 Закону України «Про виконавче провадження». Зі змісту ч.2 цієї статті вбачається, що стягнення може бути звернено на майно боржника у разі наявності заборгованості зі сплати аліментів понад три місяці.

Згідно за ст.59 Закону України «Про виконавче провадження» підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є, крім іншого, погашення заборгованості зі сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника (п.7 ч.4 ст.59).

Судом встановлено відсутність у заявника заборгованості по аліментам та наявність переплати в сумі 6000 грн при щомісячних платежах у 2062,75 грн (з 01.01.2019). Заборгованість, яка вниникала у боржника на протязі 2018 року і яка не перевищувала двох місяців, була обумовлена зміною реквізитів депозитного рахунку ВДВС, на який боржник зараховував кошти для перерахування їх стягувачу.

Відсутність у заявника заборгованості по аліментним платежам свідчить про відсутність подальшої необхідності у забезпеченні примусового виконання судового рішення про стягненя аліментів з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 шляхом накладення на майно боржника арешту.

Отже, прийняті державним виконавцем заходи у вигляді арешту майна боржника втратили свою актуальність та є такими, що порушують право власності позивача на вільне розпорядження своїм майном, а тому право заявника підлягає судовому захисту шляхом звільнення жилої квартири за вищевказаною адресою з-під арешту.

Такий висновок суду відповідає положенням ст.1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (із змінами і доповненнями, внесеними Протоколом N 11 від 11.05.1994), яка передбачає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Так, у рішенні Європейського суду з прав людини від 23.01.2014 «East/West Alliance Limited проти України», суд наголошує на тому, що перша та найбільш важлива вимога ст.1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (рішення у справі «Антріш проти Франції» від 22.09.1994 та «Кушоглу проти Болгарії» від 10.05.2007).

Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі ст.1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (рішення від 23.09.1982 у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції»). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (рішення від 21.02.1986 у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства»).

Збереженння арешту на майно з метою запобігання можливого утворення заборгованості з аліментів у майбутньому є неспроможним, оскільки в порядку цивільного судочинства підлягає захисту тільки порушене право в силу ст.15 ЦК України.

На підставі Закону України «Про виконавче провадження», ст.ст.447-451 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Скаргу ОСОБА_3 про зобов'язання державного виконавця Мирноградського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області зняти арешт з майна задовольнити.

Зобов'язати державного виконавця Мирноградського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області зняти арешт з майна, а саме: квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1, накладений на підставі постанови про арешт майна боржника від 30 березня 2017 року.

Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення, може бути оскаржена в апеляційному порядку до Донецького апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги у п'ятнадцятиденний строк з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 18.01.2019.

Суддя Ж.Є.Редько