Справа № 489/5581/18 Доповідач в апеляційній інстанції Лисенко П.П
Провадження №22-ц/812/177/19
Категорія - 50
П О С Т А Н О В А

іменем України

21 січня 2019 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого - Лисенка П.П.,

суддів - Галущенка О.І. та Серебрякової Т.В.,

із секретарем судового засідання - Лівшенком О.С.

за участі:

позивача - ОСОБА_1 ,

її представника ОСОБА_2 ,

відповідача - ОСОБА_3 ,

його представника - ОСОБА_4 ,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_1 рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва, яке ухвалене 22 листопада 2018 року о 09 годині 38 хвилин, у приміщенні Ленінського районного суду м. Миколаєва під головуванням судді Рум`янцевої Н.О., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів на утримання дружини,

в с т а н о в и л а :

10 вересня 2018 року ОСОБА_1 пред`явила до ОСОБА_3 зазначений позов, який обґрунтовувала наступним.

03 листопада 2007 року вона та відповідач уклали шлюб.

Від шлюбних відносин вона народила двох доньок - ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 та ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 , батьком яких відповідно до свідоцтв про народження є ОСОБА_3 .

Близько восьми місяців вона з дочками проживають окремо від відповідача, спільного господарства з ним не веде, утриманням, вихованням та доглядом за дітьми опікується лише одна вона, при тому, що не працює, оскільки перебуває у відпустці по догляду за молодшою донькою ОСОБА_7 до досягнення нею трьох років.

ОСОБА_3 добровільно коштів ні на утримання дочок, ні на її утримання не надає, хоча за законом повинен їх надавати, і має реальну можливість на таке, оскільки займається наданням послуг з перевезення громадян, отримуючи за це відповідну плату.

Посилаючись на наведене, просила стягнути з ОСОБА_8 аліменти на своє утримання у розмірі 2 000 гривень щомісячно до досягнення донькою ОСОБА_7 трьох років.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 22 листопада 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 аліменти на її утримання в твердій грошовій сумі в розмірі 1 000 грн. щомісячно, починаючи з 10 вересня 2018 року, до досягнення дитиною ОСОБА_9 трьох років, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Судом допущено негайне виконання судового рішення в частині стягнення місячного платежу.
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь держави судовий збір у розмірі 704 гривні 80 копійок.
Позивач подала на це рішення апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального права, просила в частині призначення судом першої інстанції аліментів в сумі 1 000 гривень скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі.
Скаргу обґрунтувала невідповідністю висновків суду обставинам справи та положенням чинного цивільно-процесуального законодавства.
Апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржене рішення суду 1 інстанції - без змін, оскільки суд ухвалив його з додержанням норм матеріального й процесуального права.

Так, задовольняючи позов частково, суд 1 інстанції виходив з того, що позивачем не доведено можливості відповідача сплачувати аліменти у розмірі 2 000 гривень на її утримання, він не працює та не має сталого доходу.
Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду, в межах доводів апеляційної скарги, погоджується з обставинами та правовідносинами, встановленими судом І інстанції, вважає їх вірними, обґрунтованими й законними.

За Конституцією України, ст. 4 ЦПК України та ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожній особі, як фізичній так і юридичній, а також державі гарантовано судовий захист їх інтересів.

Відповідно до статей 1, 3 ЦК України, 2, 4, 12-13, 367 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення, в порядку позовного, наказного та окремого провадження, цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, слід зауважити, що, виходячи із загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, в порядку цивільного судочинства регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у встановлених законом випадках, органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України і обраний позивачем.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

При цьому, суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи, для чого роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і допомагає здійсненню їхніх прав.

Відповідно до статей 12, 78, 81, 263 ЦПК України та постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» - рішення суду у цивільній справі, як найважливіший акт правосуддя, покликаний забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини і наповнити реальністю принцип верховенства права, повинен ухвалюватися за неухильного додержання вимог чинного процесуального законодавства про його законність і обґрунтованість.

Рішення визнається законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільно-процесуального законодавства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд бере до уваги, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при рівності прав щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Враховуючи принцип безпосередності судового розгляду цивільних справ, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення.

Суд оцінює докази відповідно до вимог статей 77 - 78, ч.ч. 3-4 ст. 82, 89 ЦПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть вважатися встановленими в цивільній справі, якщо такі засоби доказування відсутні.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

При цьому, згідно із статтею 81 ЦПК України, обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.

Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач - для відхилення його заперечень проти позову, а, відповідно, для задоволення вимог позивача.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов`язки, мають право оскаржити рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Для цього він досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

При цьому, апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення.

Перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення суд апеляційної інстанції виходить з повноважень суду апеляційної інстанції, визначених статтею 374 ЦПК України, і відповідних їм підстав щодо перегляду судових рішень в апеляційному порядку, передбачених статтями 375, 383 ЦПК України.

Зокрема, він повинен з`ясувати: чи враховані судом першої інстанції при ухваленні рішення всі факти, що входять до предмета доказування; чи підтверджені обставини (факти), якими мотивовано рішення, належними й допустимими доказами та чи доведені вони; чи відповідають висновки суду встановленим фактам; чи дотримано та чи правильно застосовані норми матеріального й процесуального права.

Як результат розгляду, апеляційний суд визначає підстави перегляду судового рішення, і відповідно до наданих йому повноважень формулює резолютивну частину своєї ухвали чи рішення.

Згідно ч. 2 ст.84 СК України, дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років.

Відповідно до ч.ч. 4, 6 ст.84 СК України право на утримання дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу, таке залишається і в разі розірвання шлюбу.

Отже, за змістом вказаної норм права, розмір утримання не пов`язаний з розміром доходу дружини, а залежить від можливості чоловіка надавати матеріальну допомогу.

Для виникнення права на утримання потрібна сукупність вказаних вище фактів, які має довести позивач.

Як вбачається з матеріалів справи, сторони по справі перебувають в зареєстрованому шлюбі з 03 листопада 2007 року і по теперішній час. Відповідач є батьком малолітніх ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_5 (а.с.4-6).

Довідкою ОСББ «Союз» від 05 вересня 2018 року підтверджується факт проживання дітей разом з матір`ю (а.с.11), окремо від батька.
Згідно наказу Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області № 256-к від 27 квітня 2017 року, ОСОБА_1 , яка працює головним спеціалістом відділу організаційно-господарського забезпечення управління адміністративно-організаційного забезпечення Головного управління Держгеокадасту у Миколаївській області, перебуває у відпустці без збереження заробітної плати по догляду за донькою ОСОБА_7 до досягнення нею трирічного віку - з 08 травня 2017 року до 01 березня 2020 року включно (а.с.12).
Надані відомості з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про суми виплачених доходів та утримання податків ДПІ Інгульського району м. Миколаєва від 04 жовтня 2018 року де вказується про відсутність у ОСОБА_1 доходу за 2018 рік (а.с.34).
За відомостями Департаменту праці та соціального захисту управління соціальних виплат і компенсацій Інгульського району №3061 від 04 жовтеня 2018 року ОСОБА_1 отримує по 860 гривень у вигляді щомісячної одноразової допомоги при народженні дитини (а.с.33).
Як вбачається із довідки Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про суми виплачених доходів та утримання податків Новоодеського відділення Очаківської ОДПІ №1276 від 22 жовтня 2018 року, в період з 01 січня 2017 року 30 червня 2018 року ОСОБА_3 одержував кошти в ТОВ «Сандора» в загальній сумі 27469 гривень 48 копійок та в військовій частині в загальній сумі 53257 гривень 53 копійок, в центрі зайнятості 67745 гривень 40 копійок, а всього 148 472 гривні 41 копійка (а.с.43).
Згідно копії трудової книжки, відповідач з 2017 року не працює, на теперішній час перебуває на обліку у Новоодеському РЦЗ (а.с.24-26). Також встановлено, що відповідач є працездатною особою та інших осіб на своєму утриманні не має (протилежного не встановлено).
Таким чином, враховуючи вимоги сімейного закону і виходячи з виписаних вище обставин, колегія приходить висновку про те, що у ОСОБА_3 є обов`язок по утриманню дружини до досягнення донькою ОСОБА_7 трирічного віку, він такого обов`язку не виконує, хоча має можливість для того, у зв`язку з чим з нього на користь позивача слід стягнути таке утримання, достатньо-можливим розміром якого, з врахуванням встановленого законом, на час ухвалення рішення прожиткового мінімуму для працездатної особи у розмірі 1 841 гривень, є грошова сума у 1 000 гривен.
Оскільки такого ж висновку дійшов і суд 1 інстанції, то апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржене рішення районного суду в силі.
Решта доводів апеляційної скарги, не може бути прийнята до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів, яким суд першої інстанції дав належну правову оцінку відповідно до положень ЦПК України та незгоди позивача з висновками суду першої інстанції по їх оцінці.

Обґрунтованих доводів про порушення судом першої інстанції норм процесуального або матеріального права, а також посилання на обставини, які давали б суду апеляційної інстанції підстави для переоцінки доказів та спростування висновків суду, апеляційна скарга також не містить.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-382 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Ленінського районног о суду м. Миколаєва від 22 листопада 2018 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий П.П.Лисенко

Судді: О.І. Галущенко

Т.В.Серебрякова

Повний текст постанови складено 22 січня 2019 року