Справа №403/71/19 провадження № 2/403/81/19
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
02 квітня 2019 року смт.Устинівка
Устинівський районний суд Кіровоградської області у складі: головуючого судді Атаманової С.Ю., при секретарі судового засідання Дорошенко В.В.,
представника позивача ОСОБА_2,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт.Устинівка в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів за договорами позики,-
В судовому засіданні позивач підтримав вимоги, викладені ним в позовній заяві, та прохав суд їх задоволити. Суду пояснив, що надав відповідачу по справі в позику грошові кошти за двома письмовими розписками, які на даний час йому не повернуті. З приводу дати звернення до відповідача ОСОБА_3 з вимогою про повернення грошових коштів за борговою розпискою від 20.08.2012 року зазначив про те, що неодноразово телефонував відповідачу з даною вимогою, починаючи з 2015 року, однак останній обіцяв повернути борг як тільки буде можливість разом з процентами. В письмовій формі вимоги про повернення грошових коштів відповідачу ОСОБА_3 не направляв. На даний час будь-який зв'язок із відповідачем відсутній та його місце перебування йому не відоме. Не заперечував проти проведення заочного розгляду справи та ухвалення судом заочного рішення на підставі наявних у справі доказів.
В судовому засіданні представник позивача викладені в позовній заяві вимоги підтримав повністю, прохав суд їх задоволити. Додатково зазначив про відсутність на дату судового розгляду справи вимог про стягнення з відповідача витрат, понесених позивачем на професійну правничу допомогу.
В судове засідання по розгляду справи відповідач ОСОБА_3 не з'явився. Про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином в порядку, передбаченому ст.128 Цивільним процесуальним кодексом України (далі - ЦПК України), тому вважається, що судовий виклик вручений йому належним чином (а.с.28-28, 40-41). Про причини неявки суд не повідомив. Відзиву на позовну заяву разом з доданими до нього письмовими доказами на обгрунтування своїх заперечень проти позовних вимог у встановлений судом строк не подав. Заяв та клопотань в порядку ст.ст.43, 84, 183 ЦПК України, в тому числі, про розгляд справи за його відсутності чи відкладення судового розгляду від відповідача по справі на дату проведення судового засідання також не надходило.
З огляду на викладене, за наявності умов, передбачених ч.1 ст.280 ЦПК України, судом відповідно до ч.1 ст.281 ЦПК України 02.04.2018 року в порядку ч.5 ст.259 ЦПК України постановлено ухвалу про заочний розгляд справи (а.с.44).
Під час судового розгляду справи учасниками не подавались заяви та клопотання (п.2 ч.3 ст.265 ЦПК України).
Заслухавши пояснення позивача та його представника, дослідивши докази по справі, судом встановлені наступні фактичні обставини та визначені відповідно до них правовідносини.
Крім того, 23 листопада 2015 року позивач по справі ОСОБА_1, як позикодавець, надав відповідачу ОСОБА_3 як позичальнику, грошові кошти в сумі 2000,00 доларів США, що підтверджується відповідною письмовою розпискою, датованою 23.11.2015 року. Зі змісту розписки вбачається, що відповідач ОСОБА_3 позичив у позивача ОСОБА_1 вказану суму грошових коштів та зобов'язувавсявіддати борг 23 лютого 2016 року (а.с.6).
На дату розгляду справи належних письмових доказів на підтвердження повернення відповідачем ОСОБА_3 одержаної від позивача ОСОБА_1 суми позики за двома розписками повністю або частково, в тому числі, письмової розписки позивача, як позикодавця, про отримання ним особисто від позичальника грошей на виконання зобов'язання за договорами позики від 20.08.2012 року та від 23.11.2015 року, суду надано не було.
Виконуючи приписи ст.264, ч.4 ст.265 ЦПК України та даючи оцінку аргументам, наведеним учасниками судового процесу, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, в тому числі вирішуючи питання про те, чи було порушено право позивача, за захистом якого він звернувся до суду, а також доказам, якими вони підтверджуються, суд приходить до наступного висновку.
Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
За змістом ч.1 ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
За змістом п.5 ч.2 ст.16 ЦК України способом захисту цивільного права та інтересу, крім інших, може бути примусове виконання обов'язку в натурі.
Поняття договору позики визначено ст.1046 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), згідно з якою за цим договором одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
За своєю юридичною природою договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим.
Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (ч.1 ст.1046 ЦК України).
Ця особливість реальних договорів закріплена в ч.2 ст.640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.
Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.
Вказаний правовий висновок, викладений в постанові Верховного Суду України від 24 лютого 2016 року в справі №6-50цс16, а також зазначений у постанові Верховного Суду від 21.02.2018 року у справі №383/187/15-ц і відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України має враховуватись судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.
Ч.1 ст.1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов'язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.
Відповідно до правового висновку Верховного Суду України, викладеного в постанові від 18 січня 2017 року у справі №6-2789цс16 договір позики є двостороннім правочином, а також одностороннім договором, адже після його укладення всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або відповідної кількості речей того ж роду й такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.
Положеннями ст.202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
За змістом ч.ч.1 та 2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ч.1 ст.1047 ЦК України).
З огляду на викладене, суд вважає встановленою обставину укладення між сторонами по справі двох договорів позики від 20.08.2012 року та від 23.11.2015 року, оскільки надані позивачем розписки відповідача ОСОБА_3, як позичальника, містять підпис останнього, а також дати отримання та суми отриманих ним в борг грошових коштів із зобов'язанням їх повернення, що відповідає вимогам ст.1046 ЦК України.
Таким чином, з урахуванням викладеного, за відсутності наданих суду належних та допустимих доказів на спростування обставини підписання особисто відповідачем ОСОБА_3 розписок від 20.08.2012 року та 23.11.2015 року, в тому числі висновку експерта, складеного на замовлення учасника справи в порядку, передбаченому ст.106 ЦПК України, або подання відповідного клопотання про призначення судом почеркознавчої експертизи з метою ідентифікації підписів відповідача, як позичальника, в наданих суду розписках, суд, виходячи з приписів ст.ст.207, 640, 1046 ЦК України, приходить до висновку про те, що договори позики від 20.08.2012 року та 23.11.2015 року є укладеними і згідноз вимогами ст.629 ЦК України є обов'язковими для виконання сторонами.
Позивачем в судовому засіданні для дослідження судом були надані оригінали розписок від 20.08.2012 року та від 23.11.2015 року.
Жодних письмових доказів (розписки) на підтвердження повернення відповідачем отриманих в позику грошових коштів як частково, так і у повному обсязі (ч.1 ст.545 ЦК України) суду під час розгляду справи надано не було, а наявність оригіналів розписок у позивача (позикодавця) згідно з положеннями ст.545 ЦК України свідчить про те, що зобов'язання з повернення позики відповідачем, як позичальником, не виконано.
Вказаний правовий висновок, викладений в постанові Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі №613/919/16-ц і відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України має враховуватись судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.
З огляду на фактичні обставини справи, встановлені судом на підставі письмових доказів - розписок відповідача ОСОБА_3 про отримання від позивача в рахунок позики грошових коштів, презумпція правомірності яких не була спростована під час судового розгляду допустимими засобами доказування, суд приходить до висновку про те, що звернення позивача по справі ОСОБА_1, як позикодавця, до суду з позовом про захист свого порушеного права на отримання від відповідача ОСОБА_3, як позичальника, наданих йому за договорами позики грошових коштів, шляхом їх стягнення з останнього на його користь, здійснено у конкретний спосіб, визначений ЦК України, та обумовлене невиконанням відповідачем ОСОБА_3 умов укладених між ним та позивачем договорів позики щодо повернення суми позики у розмірі та в строки, передбачені ними.
Таким чином, у договорі позики від 20.08.2012 року зобов'язання відповідача було вираженев національній валюті України - гривні, строк виконання ним обов'язку щодо повернення суми позики не був встановлений, а був визначений моментом пред'явлення позивачем, як позикодавцем, відповідної вимоги.
За змістом ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.
Під час судового розгляду справи позивачем ОСОБА_1 не було надано суду належних та допустимих в розумінні ст.ст.77, 78 ЦПК України доказів на підтвердження моменту (дати) пред'явлення ним до відповідача ОСОБА_3 вимоги про повернення грошових коштів, наданих за договором позики від 20.08.2012 року, а тому суд не приймає до уваги при вирішенні спору викладені позивачем в позовній заяві та надані в судовому засіданні пояснення останнього про неодноразові, починаючи з 2015 року, вимоги до відповідача про повернення суми боргу за договором від 20.08.2012 року, оскільки доказування відповідно до вимог ч.6 ст.81 ЦПК України не може грунтуватися на припущеннях.
З урахуванням викладеного, за відсутності письмових доказів на підтвердження дати пред'явлення позивачем вимоги до відповідача про повернення ним суми позики за договором від 20.08.2012 року, суд приходить до висновку про необгрунтованість наданого позивачем розрахунку 3% річних та інфляційних збитків, починаючи саме з 20.08.2012 року, тобто з дня укладення договору позики.
У постанові Верховного Суду України від 28 листопада 2011 року у справі №3-127гс11 зроблено висновок, що «оскільки законом не визначено форму пред'явлення такої вимоги покупця, останній може здійснити своє право будь-яким шляхом: як шляхом звернення до боржника з претензією, листом, телеграмою тощо, так і шляхом пред'явлення через суд вимоги у визначеній законом процесуальній формі - формі позову. Обмеження заявників у праві на судовий захист шляхом відмови у задоволенні позову за відсутності доказів попереднього їх звернення до продавця з вимогами, оформленими в інший спосіб, ніж позов (відмінними від нього), фактично буде призводити до порушення принципів верховенства права, доступності судового захисту».
У постанові Верховного Суду від 06 лютого 2019 року у справі №753/2362/17 колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, посилаючись на вказаний вище висновок, погодилась з висновками судів першої та апеляційної інстанції, щодо можливості пред'явлення позикодавцем вимоги до позичальника про повернення суми позики саме шляхом подання до суду відповідного позову.
Таким чином, на підставі викладеного, з урахуванням відсутності письмових доказів пред'явлення позивачем ОСОБА_1 вимоги до відповідача про повернення суми позики, отриманої за договором від 20.08.2012 року, до дати подання ним позову до суду з метою захисту свого порушеного права, суд приходить до висновку про те, що датою пред'явлення позивачем ОСОБА_1 вимоги до відповідача про повернення позики за договором від 20.08.2012 року, є дата його звернення до суду шляхом подання позову, а саме: 07.02.2019 року.
Разом з тим, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч.1 ст.612 ЦК України).
Оскільки відповідно до вимог ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник має право протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги повернути позику, а іншого строку повернення позики, укладеним між сторонами договором від 20.08.2012 року, передбачено не було, першим днем прострочення виконання відповідачем ОСОБА_3 грошового зобов'язання, виходячи з дати подання позову до суду, є 10 березня 2019 року (30-й день строку з моменту пред'явлення позичальником вимоги (позову) закінчився 09 березня 2019 року).
Таким чином, саме з 10.03.2019 року у відповідача по справі ОСОБА_3 виник обов'язок з повернення позивачу суми позики за договором від 20.08.2012 року та сплати інших платежів відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України.
Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
За змістом ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Згідно правового висновку, викладеного в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі №373/2054/16-ц, передбачене ч.2 ст.625 ЦК України нарахування 3% річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. 3 % річних розраховуються з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання до дня ухвалення рішення, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році).
Отже, позовна вимога про стягнення з відповідача ОСОБА_3 3 % річних за договором позики від 20.08.2012 року підлягає задоволенню частково в сумі 39 грн. 45 коп..
Визначаючи розмір інфляційних втрат за період з 10.03.2019 року по 02.04.2019 року (період прострочення) суд керується рекомендаціями, викладеними в листі Верховного Суду України від 03 квітня 1997 року №62-97.
Разом з тим, з урахуванням дати початку прострочення зобов'язання 10.03.2019 року та відсутності оприлюдненого індексу інфляції за березень 2019 року на офіційному сайті Державної служби статистики України та Міністерства фінансів України на дату судового розгляду справи, суд при визначенні розміру інфляційних втрат враховує індекс інфляції за лютий 2019 року - 100,5 %.
Отже, позовна вимога про стягнення з відповідача ОСОБА_3 інфляційних втрат за договором позики від 20.08.2012 року підлягає задоволенню частково в сумі 100 грн. 00 коп..
Як вбачається зі змісту розписки, датованої 23.11.2015 року, відповідач ОСОБА_3 позичив у позивача по справі ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 2000,00 доларів США, які зобов'язувався повернути 23 лютого 2016 року(а.с.6).
Таким чином, у договорі позики від 23.11.2015 року зобов'язання відповідача було вираженев іноземній валюті - доларах США, а грошовий еквівалент, тобто сума коштів у національній валюті України, не визначався.
Відповідно до норми ч.1 ст.1046 ЦК України позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
З огляду на викладене, з урахуванням того, що укладеним між сторонами договором позики від 23.11.2015 року не було встановлено іншого порядку повернення боргу та не передбачено його визначення в грошовому еквіваленті до національної валюти України - гривні, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для перерахунку у гривні зазначеного боргу в розмірі 2000,00 доларів США за офіційним курсом Національного банку України, що було здійснено позивачем у поданих до суду позовній заяві та розрахунку 3% річних від простроченої суми.
Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові від 16 січня 2019 року у справі №373/2054/16-ц Велика Палата Верховного Суду відступила від правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року в справі № 6-79цс14, а також у постанові Верховного Суду від 25 липня 2018 року в справі № 308/3824/16-ц та зробила висновок про те, що у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов'язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов'язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.
Крім того, як зазначалось вище, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі №373/2054/16-ц був зроблений висновок про те, що при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. 3 % річних розраховуються з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання до дня ухвалення рішення, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році).
Як вбачається зі змісту договору позики від 23.11.2015 року відповідач отримав грошові кошти в сумі 2000,00 доларів США (сума боргу) зі строком повернення 23.02.2016 року. З огляду на викладене, прострочення виконання відповідачем ОСОБА_3 грошового зобов'язання почалось з 24.02.2016 року, тобто з дня, наступного за днем, визначеним у договорі. Судовий розгляд цивільної справи здійснюється 02.04.2019 року.
За вказаних обставин, враховуючи висновок Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі №373/2054/16-ц щодо застосування відповідних норм права до спірних правовідносин, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача за договором позики від 23.11.2015 року 3% річних від простроченої суми, що становить 186,41 доларів США, згідно з наступним розрахунком: 2000,00 доларів США (сума боргу) х 1134 дні (період з 24.02.2016 року по 02.04.2019 року) х 3 : 100 : 365 = 186,41 доларів США.
Отже, позовна вимога про стягнення з відповідача ОСОБА_3 3 % річних за договором позики від 23.11.2015 року підлягає задоволенню частково, виходячи із суми іноземної валюти, в якій надавалась позика, а не її грошового еквівалента в національній валюті - гривні, що становить відповідно суму 186,41 доларів США.
Таким чином, за договором позики від 23.11.2015 року на користь позивача ОСОБА_1 з відповідача по справі ОСОБА_3 підлягає стягненню сума основного боргу - 2000,00 доларів США та 3% річних від простроченої суми - 186,41 доларів США, а всього грошові кошті в загальному розмірі 2186, 41 доларів США.
Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.
Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Позивач по справі ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною вимогою про стягнення з відповідача ОСОБА_3 на його користь грошових коштів за договорами позики в загальному розмірі 110886,05 грн., за яку позивачем було сплачено судовий збір за ставкою 1 % від ціни позову, а саме: 1109 грн. 00 коп..
Питання розподілу інших судових витрат, пов'язаних з розглядом справи, відповідно до положень ст.141 ЦПК України судом не вирішується за відсутності поданих позивачем та його представником доказів на підтвердження їх здійснення.
Керуючись ст.ст.3, 5, 12, 13, 76, 77, 78, 81, 89, 95, 133, 141, 158, 258, 259, 263, 265, 273, 280, 282, 284, 288, 289, 354 ЦПК України, суд,-
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів за договорами позики - задоволити частково.
Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 грошові кошти за договором позики, укладеним між ними 23 листопада 2015 року, в розмірі 2186, 41 доларів США (дві тисячі сто вісімдесят шість доларів сорок один цент США).
В іншій частині позовних вимог відмовити.
Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 в порядку розподілу судових витрат, судовий збір, сплачений позивачем при подачі позову до суду, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, в розмірі 782 грн.00 коп. (сімсот вісімдесят дві гривні 00 копійок).
Повне найменування сторін:
Позивач: ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, місце проживання: АДРЕСА_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1.
Відповідач: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, місце проживання: АДРЕСА_2, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного перегляду справи.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому ЦПК України. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому ЦПК України.
Відповідно до п.п.15.5 п.15 Розділу ХІІІ Перехідні положення ЦПК України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції може бути подана до Кропивницького апеляційного суду або через Устинівський районний суд Кіровоградської області.
Повне рішення суду складено 05 квітня 2019 року.
Головуючий С.Ю.Атаманова