Справа № 367/6326/16-ц Головуючий 1 інстанція- Саранюк Л.П.
Провадження № 22-ц/824/2008/2019 Доповідач апеляційна інстанція- Савченко С.І.
П О С Т А Н О В А

іменем України

09 квітня 2019 року м.Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Савченка С.І.,

суддів Верланова С.М., Мережко М.В.,

за участю секретаря Вергелес О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Ірпінського міського суду Київської області від 03 листопада 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа: Служба у справах дітей та сім'ї Бучанської міської ради Київської області про визначення місця проживання дітей, розірвання шлюбу та стягнення аліментів,-

в с т а н о в и в:

У серпні2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду із вказаним позовом, який мотивувала тим, що із 08 жовтня 2005 року перебуває в зареєстрованому шлюбі із відповідачем. ІНФОРМАЦІЯ_2 року у них народилась донька ОСОБА_3, а ІНФОРМАЦІЯ_3 - син ОСОБА_4. Окрім того, вона має сина від першого шлюбу ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1.

Вказувала, що на грунті негативного відношення відповідача до її сина від першого шлюбу між ними виник конфлікт, який призвів до припинення подружніх стосунків. У серпні 2015 року відповідач мотивуючи свої дії станом здоров'я брата, який переніс інсульт і похилим віком матері, переїхав проживати до своєї матері у м.Суми і з того часу вони мешкають окремо.

28 травня 2016 року відповідач під приводом забезпечення їх доньці ОСОБА_3 літнього відпочинку у таборі забрав доньку до себе, влаштував до школи в м.Суми та заборонив доньці спілкуватися з матір'ю. Відповідач формує у доньки негативне ставлення до неї як до розумово неповноцінної жінки, недостойної бути його дружиною і виховувати дітей. Такі дії відповідача грубо порушують її права матері та права їхніх дітей. Вважає, що відповідач не може забезпечити доньці ні належної уваги, бо мешкає із непрацездатним братом і матір'ю, які потребують постійного догляду, ні належного утримання, бо не працює, ні належних санітарно-побутових умов. У зв'язку із наведеним, просила розірвати шлюб, визначити місце проживання обох дітей ОСОБА_3 і ОСОБА_4 з нею та стягнути з відповідача аліменти на дітей у вигляді частки від доходу відповідача, але не менше, ніж 30 процентів прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

- 2 -

Заочним рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 03 листопада 2016 року позов задоволено у повному обсязі. Розірвано шлюб, укладений 08 жовтня 2005 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1, визначено місце проживання дітей ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 і ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_3 з матір'ю за адресою: АДРЕСА_1. Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на дітей в розмірі 30 % від щомісячного офіційного заробітку ОСОБА_1, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи із 16 серпня 2016 року і до досягнення дітьми повноліття.

Ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 02 грудня 2016 року заява ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення залишена без задоволення.

Не погоджуючись із рішенням, відповідач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове про розірвання шлюбу, а в решті позовних вимог відмовити, посилаючись на незаконність судового рішення. Скарга мотивована тим, що суд під час вирішення спору щодо місця проживання дітей всупереч приписам ст.171 СК України не заслухав думки малолітніх дітей. Вказував, що донька ОСОБА_3 категорично заперечує проти переїзду і проживання разом із матір'ю, а відтак виконати це рішеня буде неможливо. Суд не повідомив його про час розгляду справи і як наслідок позбавив можливості надати свої пояснення, порушивши принцип змагальності та рівності сторін у процесі.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 29 червня 2017 року рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову про визначення місця проживання дітей та стягнення аліментів скасовано і ухвалено нове, яким визначено місце проживання ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 з батьком ОСОБА_1 АДРЕСА_2. Визначено місце проживання ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_3, з матір'ю ОСОБА_2 АДРЕСА_1. Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на сина ОСОБА_4 в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу), але не менше 30% прожиткового мінімуму доходів громадян для дитини відповідного віку, щомісячно до досягнення дитиною повноліття, починаючи з 16 серпня 216 року.

Постановою Верховного Суду від 21 листопада 2018 року касаційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково, рішення апеляційного суду Київської області від 29 червня 2017 року в частині визначення місця проживання неповнолітньої доньки ОСОБА_3 з батьком скасовано, справу в цій частині передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Отже предметом апеляційного перегляду є рішення суду першої інстанції лише в частині визначення місця проживання ОСОБА_3 з матір'ю.

В суді апеляційної інстанції відповідач ОСОБА_1 свою апеляційну скаргу та викладені в ній доводи підтримав, просив задоволити та скасувати рішення Ірпінського міського суду Київської області як незаконне.

Позивачка ОСОБА_2 та її представник адвокат ОСОБА_6 в суді апеляційної інстанції проти задоволення апеляційної скарги заперечували, посилаючись на законність і обгрунтованість судового рішення та відсутність підстав для його скасування.

Відповідно до приписів ст.171 СК України апеляційний суд вислухав думку неповнолітньої ОСОБА_3, яка в присутності її класного керівника ОСОБА_7 висловила бажання залишитися проживати з батьком у м.Суми і розповіла про умови її проживання і навчання.

Третя особа Служба у справах дітей та сім'ї Бучанської міської ради Київської області подала заяву про розгляд справи у відсутність її представника.

- 3 -

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині в межах доводів та вимог апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.264 ЦПК України судове рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам судове рішення в оскаржуваній частині не відповідає.

Згідно п.1 ч.1 ст.169 ЦПК України (в редакції на час ухвалення оскаржуваного рішення) суд відкладає розгляд справи у разі неявки в судове засідання однієї із сторін або будь-кого з інших осіб, які беруть участь у справі, про яких нема відомостей, що їм вручені судові повістки.

Колегією суддів встановлено, що справа розглянута судом першої інстанції у відсутність відповідача ОСОБА_1, який не був належним чином повідомлений про дату і час розгляду, що свідчить про порушення судом норм процесуального права.

Відповідно до ч.3 ст.3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час розгляду і вирішення справи.

Згідно положень ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення є в тому числі порушення норм процесуального права.

Відповідно до п.3 ч.3 ст.376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов'язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов'язковим), якщо такий учасник справи обгрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

З огляду на приписи п.3 ч.3 ст.376 ЦПК України колегія суддів приходить до висновку про наявність передбачених законом обов'язкових підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення, поскільки суд допустив порушення норм процесуального права, розглянувши справу у відсутність відповідача ОСОБА_1, який не повідомлений належним чином про дату, час і місце засідання суду і який обгрунтовує свою апеляційну скаргу такими обставинами.

Вирішуючи спір в частині вимог про визначення місця проживання ОСОБА_3, колегія суддів вважає, що дані вимоги ОСОБА_2 не підлягають до задоволення з наступних підстав.

За змістом ч.3 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом.

- 4 -

Відповідно до ст.160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Відповідно до ст.161 СК України якщо мати і батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати їх малолітня дитина, спір між ними може вирішуватись судом. При вирішенні спору щодо місця проживання дитини, суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Суд не може передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, може своєю аморальною поведінкою зашкодити розвиткові дитини.

Судом встановлено, що сторони із 08 жовтня 2005 року перебували у зареєстрованому шлюбі.

Від шлюбу мають доньку ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 та сина ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_3, які із 2009 року зареєстровані з матір'ю АДРЕСА_1.

Встановлено, що шлюбні стосунки між сторонами припинені, із серпня 2015 року відповідач мешкає у м.Суми.

Із травня 2016 року донька сторін ОСОБА_3 мешкає з батьком.

Між сторонами існує спір з приводу місця проживання дітей.

Згідно акту обстеження житлово-побутових умов проживання ОСОБА_2, проведеного 09 вересня 2016 року службою у справах дітей та сім'ї Бучанської міської ради, позивачка мешкає у належній їй трикімнатній квартирі на сьомому поверсі 10-ти поверхового будинку, квартира має дві лоджії, обладнана всіма зручностями, відремонтована, прибрана, для дітей є окрема кімната і для кожного ліжко, дитяча кімната умебльована письмовим столом, шафою, є телевізор.

ОСОБА_2 працює в ПАТ «БГ Банк» на посаді головного менеджера, за місцем роботи характеризується позитивно, згідно довідки про доходи матеріально забезпечена отримує достатній дохід для утримання доньки.

Під час проживання з нею доньки ОСОБА_3 позивачка забезпечувала її належне виховання і утримання, належний фізичний та духовний розвиток дитини, яка добре навчалася, брала участь у спортивних змаганнях, була вихованкою «Студії образотворчого та декоративно-прикладного мистецтва «Гранд». Роботи дівчинки брали участь у конкурсах.

Згідно висновку органу опіки та піклування - служби у справах дітей та сім'ї Бучанської міської ради Київської області із урахуванням інформації отриманої від служби у справах дітей Сумської міської ради, рекомендовано визначити місце проживання малолітніх дітей із матір'ю у АДРЕСА_1. Рішенням виконавчого комітету Бучанської міської ради від 30 листопада 2016 року № 443/2 визначено місце проживання малолітніх дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_3 з матір'ю у м.Буча.

З урахуванням мотивів скасування попереднього рішення, викладених у постанові Верховного Суду від 21 листопада 2018 року, апеляційним судом встановлено, що відповідач ОСОБА_1 зареєстрований та мешкає у трикімнатній квартирі АДРЕСА_2 із своєю донькою та мамою ОСОБА_8, яка є бабою неповнолітньої ОСОБА_3 і власником картири.

Згідно акту обстеження умов проживання ОСОБА_3, проведеного 18 березня 2019 року службою у справах дітей Сумської міської ради за ухвалою апеляційного суду, дівчинка мешкає з батьком у вказаній квартирі, яка розташована на першому поверсі чотири

- 5 -

поверхового будинку, квартира обладнана всіма зручностями, наявні окремі ванна та туалет, квартира умебльована. У дівчинки є своя окрема кімната, спальне місце, письмовий стіл для навчання, шафа, комп'ютер, ноутбук, планшет, мобільний телефон, є інтернет. Дитина забезпечена необхідним сезонним одягом.

ОСОБА_1 працює на посаді заступника директора в Сумському геріатричному пансіонаті для ветеранів війни та праці, згідно довідки про доходи має достатній матеріальний рівень життя.

ОСОБА_1 забезпечує належне виховання доньки та її розвиток. Аліса згідно шкільної характеристики старанна і працелюбна учениця, бере активну участь у громадському житті школи та класу, користується повагою серед однокласників, батько регулярно цікавиться її навчанням і поведінкою. Аліса займається на курсах з англійської мови, відвідує басейн, гарно плаває, раніше відвідувала художню школу та гуртки з шиття і декору. Батько забезпечує відпочинок доньки, зокрема дівчинка відпочиває щороку у дитячому таборі, у 2018 року відпочивала в Карпатах.

Отже, апеляційним судом встановлено, що обоє батьків характеризуються позитивно і відповідно мають рівноцінні можливості щодо створення належних умов для виховання та розвитку доньки ОСОБА_3.

За таких обставин важливе значення має думка самої ОСОБА_3, якій виповнилося 13 років і яка є особистістю і з думкою якої потрібно рахуватись, особливо при вирішенні питань, які безпосередньо її стосуються.

Відповідно до ч.ч.1-2 ст.171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім'ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім'ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками спору щодо її місця проживання.

Тобто, з досягненням віку 10 років (ст.160 СК України) у дитини з'являється право не тільки бути вислуханою і почутою, але й право брати активну участь у вирішенні своєї долі, зокрема, у визначенні місця проживання. Лише в разі збігу волі трьох учасників переговорного процесу - матері, батька, дитини можна досягти миру і згоди.

Аналогічні положення закріплені у статті 12 Конвенції ООН від 20 листопада 1989 року «Про права дитини» (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року), згідно з якою держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю.

Відповідно до статті 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей від 25 січня 1996 року під час розгляду справи, що стосується дитини, перед прийняттям рішення судовий орган надає можливість дитині висловлювати її думки і приділяє їм належну увагу.

З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Закріплення цього права підкреслює, що дитина є особистістю, з думкою якої потрібно рахуватись, особливо при вирішенні питань, які безпосередньо її стосуються.

Під час розгляду справи апеляційний суд вислухав думку неповнолітньої ОСОБА_3, яка в присутності її класного керівника ОСОБА_7 висловила категоричне бажання проживати з батьком у м.Суми і розповіла про умови її проживання і навчання. Зокрема, Аліса пояснила, що мешкає з батьком і бабою у м.Суми, у квартирі у неї є окрема кімната, де є ліжко, телевізор, письмовий стіл для уроків, вона має домашніх тварин. Навчається добре, відвідує гурток англійської мови та секцію по плаванню. У школі у неї є подруги і вона не

- 6 -

хоче з ними розлучатися.

При цьому ОСОБА_3 пояснила, що хоче жити з батьком, який її більше розуміє і більше до неї прихильний. З мамою у неї напружені стосунки, однак вона не хоче розривати зв'язки із мамою і меншим братом ОСОБА_4, спілкується з ними по телефону, проте вважає, що їй краще буде з батьком і просить як дитина врахувати її думку, яку вона обміркувала.

Такі пояснення дівчинки на думку колегії суддів є усвідомленими, зрозумілими, переконливими та відповідають її віку і зрілості.

З урахуванням викладених вище обставин колегія суддів прийшла до висновку про відсутність підстав для визначення місця проживання доньки ОСОБА_3 із матір'ю ОСОБА_2, оскільки таке не буде відповідати якнайкращим інтересам дитини, в тому числі не відповідатиме її усвідомленому бажанню жити з батьком.

Колегія суддів згідно приписів ч.6 ст.19 СК України не приймає до уваги висновок служби у справах дітей та сім'ї Бучанської міської ради щодо рекомендації про визначення місця проживання ОСОБА_3 із матір'ю, як недостатньо обгрунтований та такий що суперечить інтересам дитини.

Як вбачається із висновку рекомендація про визначення місця проживання ОСОБА_3 із матір'ю грунтується виключно на тому, що ОСОБА_3 живе з батьком у м.Суми без погодження із матір'ю (т.1 а.с.57). Проте даний аргумент не має правового значення для вирішення даного спору, а інших належних доводів чи обгрунтувань висновок не містить.

Водночас колегія суддів не знаходить підстав для визначення місця проживання ОСОБА_3 із батьком, як про це просив відповідач у судовому засіданні, оскільки такі вимоги ОСОБА_1 в суді першої інстанції не заявлялися і не були предметом розгляду, а згідно ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи.

Доводи позивачки про те, що відповідач настроює доньку проти неї не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи. Так, ОСОБА_3 позитивно настроєна до мами і хоче з нею спілкуватися і відвідувати її з братом у м.Буча, проте за умови повернення до батька. Це ж підтвердив відповідач, який пояснив суду, що не заперечує проти відвідування позивачки донькою і неодноразово пропонував позивачці врегулювати це питання за умов повернення ОСОБА_3 до м.Суми, однак позивачка відмовляється це владнати.

Доводи позивачки про те, що дівчинці краще буде проживати із нею, колегія суддів не прриймає до уваги, оскільки як вище вказувалося обоє батьків характеризуються позитивно і мають рівні умови щодо належного забезпечення житлово-побутових умов існування, виховання і розвитку дитини.

Це ж стосується доводів позивачки про те, що вона більше заробляє, її матеріальний стан кращий ніж у відповідача і вона зможе забезпечити достойний розвиток дитини, оскільки згідно довідки про доходи рівень заробітку відповідача достатній і забезпечує утримання і потреби ОСОБА_3.

Відхиляючи дані доводи, колегія суддів також виходть з того, що із травня 2016 року ОСОБА_3 мешкає з батьком, де у неї вже склався усталений побут, навчання, коло друзів і позбавлення її звичних умов життя на думку суду справить негативний вплив на дівчинку. При цьому колегія суддів враховує, що ОСОБА_3 виповнилося 13 років, а з 14 років вона самостійно буде визначати місце свого проживання.

Доводи позивачки про неможливість розлучення дитини з матір'ю та те що дівчинка потребує саме материнської турботи колегія суддів вважає необгрунтованими з наступнних міркувань.

Законодавство України не містить норм, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

Відповідно до ст.124 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права

- 7 -

і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Згідно зі ст.141 СК України мати та батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

У ч.1 ст.9 Конвенції про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1989 року, передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини.

Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, зокрема коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

При цьому під забороною розлучення дитини зі своєю матір'ю в контексті Конвенції про права дитини слід розуміти не обов'язковість спільного проживання матері та дитини, а право на їх спілкування, турботу з боку матері та забезпечення з боку обох батьків, у тому числі й матері, прав та інтересів дитини.

У ч.1 ст.3 цієї Конвенції закріплено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Ухвалюючи рішення у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), ЄСПЛ указав на те, що при визначенні найкращих інтересів дитини в конкретній справі слід брати до уваги два міркування: по-перше, у найкращих інтересах дитини зберегти її зв'язки із сім'єю, крім випадків, коли доведено, що сім'я непридатна або неблагополучна; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (пункт 100 рішення від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09).

Як вище вказувалося колегія вважає, що у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у спокійному та стійкому середовищі з батьком, де дитина почуває себе комфортно та захищено.

При цьому суд враховує, що зв'язки ОСОБА_3 із матір'ю не перериваються, вони спілкуються телефоном та через соціальні мережі, а батько не перешкоджає у відвіданні позивачкою доньки та проведенні з нею часу.

Посилання представника позивачки адвоката ОСОБА_6 в суді апеляційної інстанції на неможливість взяття до уваги наданої відповідачем довідки про його заробіток, яка на думку адвоката не відповідає дійсності, носять характер припущень, а тому не приймаються до уваги. Колегія суддів виходить з того, що дана довідка видана Сумським геріатричним пансіонатом для ветеранів війни та праці, містить дату та реєстраційний номер, підписи директора і головного бухгалтера пансіоната і печатку. Належних та допустимих доказів на спростування даної довідки суду не надано.

Доводи представника позивачки адвоката ОСОБА_6 в суді апеляційної інстанції на невідповідність акту обстеження умов проживання неповнолітньої ОСОБА_3 від 18 березня 2019 року Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов'язаної із захистом прав дитини, затвердженого постановою КМ України № 866 від 24 вересня 2008 року необгрунтовані.

З огляду на висновки щодо неповноти попереднього судового розгляду, які містяться в постанові Верховного Суду від 21 листопада 2018 року, апеляційний суд ухвалою від 27

- 8 -

лютого 2019 року зобов'язав Службу у справах дітей Сумської міської ради відвідати малолітню ОСОБА_3 за місцем її проживання по АДРЕСА_2 та скласти акт обстеження житлово-побутових умов, що і було зроблено відповідно до п.72 Порядку, згідно якого працівник служби у справах дітей проводить бесіду з батьками, дитиною та відвідує їх за місцем проживання, про що складає акт обстеження житлово-побутових умов за формою згідно з додатком 9.

Даний акт обстеження умов проживання виготовлений на бланку і за формою та змістом відповідає додатку 9, в ньому викладені як результати огляду умов проживання, так і результати співбесіди з батьком і дівчинкою.

В даному випадку на думку колегії суддів, адвокат помилково ототожнює акт обстеження умов проживання із висновком органу опіки та піклування щодо шляхів вирішення спору. Як вище вказувалося апеляційний суд лише зобов'язав Службу у справах дітей Сумської міської ради надати акт обстеження житлово-побутових умов ОСОБА_3 таписьмовий висновок (інформаційну довідку)щодо відповідності чи невідповідності інтересам дитини умов її проживання і навчання.

Висновок органу опіки Бучанської міської ради щодо вирішення спору між сторонами міститься у справі і судом йому дана відповідна оцінка у постанові.

Керуючись ст.ст.259, 374, 376, 381 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволити.

Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 03 листопада 2016 року в частині визначення місця проживання неповнолітньої доньки ОСОБА_3 скасувати і ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа: Служба у справах дітей та сім'ї Бучанської міської ради Київської області про визначення місця проживання неповнолітньої доньки ОСОБА_3.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий

Судді: