КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 761/738/15-ц Головуючий у суді першої інстанції: Малинников О.Ф.

апеляційне провадження №: 22-ц/824/341/2018 Доповідач: Гаращенко Д. Р.

11 грудня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд. Колегія суддів судової палати в цивільних справах Київського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Гаращенка Д. Р.

суддів Невідомої Т.О., Левенця Б.Б.

при секретарі Гавриленко М.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 27 березня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Концерну радіомовлення, радіозв`язку та телебачення, третя особа: Первинна профспілкова організація Концерну радіомовлення, радіозв`язку та телебачення про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, донарахування та виплату щомісячних премій, нарахування та виплату одноразових премій, донарахування та виплату вихідної допомоги, виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв`язку з незаконним звільненням та за час затримки виплати належних сум при звільненні, відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИЛА:

В січні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Концерну радіомовлення, радіозв`язку та телебачення, третя особа: Первинна профспілкова організація Концерну радіомовлення, радіозв`язку та телебачення про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, донарахування та виплату щомісячних премій, нарахування та виплату одноразових премій, донарахування та виплату вихідної допомоги, виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв`язку з незаконним звільненням та за час затримки виплати належних сум при звільненні, відшкодування моральної шкоди.

З урахуванням доповнень позивач остаточно просив визнати своє звільнення з посади помічника генерального директора Концерну радіомовлення, радіозв`язку та телебачення під виглядом скорочення численності штату є дискримінацією інваліда; скасувати наказ Концерну радіомовлення, радіозв`язку та телебачення від 08.12.2014 № 100/ок «Про припинення трудового договору (контракту)»; поновити позивача ОСОБА_1 на посаді помічника генерального директора Концерну радіомовлення, радіозв`язку та телебачення; зобов`язати відповідача Концерн радіомовлення, радіозв`язку та телебачення додатково нарахувати та виплатити ОСОБА_1 щомісячну премію за основні результати виробничої та фінансово-господарської діяльності за червень-грудень 2014 року в сумі 20 162 грн. 35 коп.; зобов`язати Концерн радіомовлення, радіозв`язку та телебачення додатково нарахувати та виплатити ОСОБА_1 премії в сумі 6265 грн. до Дня Незалежності України та 6265 грн. до Дня працівників радіо, телебачення і зв`язку; зобов`язати Концерн радіомовлення, радіозв`язку та телебачення до нарахувати та виплатити ОСОБА_1 вихідну допомогу; зобов`язати Концерн радіомовлення, радіозв`язку та телебачення виплатити ОСОБА_1 різницю боргу за підприємством на кінець місяця за липень 2014 року в сумі 9207 грн. 20 коп.; стягнути з Концерну радіомовлення, радіозв`язку та телебачення на користь ОСОБА_1 середній заробіток з розрахунку середньоденної заробітної плати в сумі 1203 грн. 01 коп. за час затримки виплати належних йому сум при звільненні по день фактичного розрахунку; стягнути з Концерну радіомовлення, радіозв`язку та телебачення на користь ОСОБА_1 середній заробіток з розрахунку середньоденної заробітної плати в сумі 1203 грн. 01 коп. за час вимушеного прогулу; стягнути з Концерну радіомовлення, радіозв`язку та телебачення на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію моральної шкоди в розмірі 50 000 грн.;

В обґрунтування позову зазначив що з 29.08.1972 року він працюва в Концерні радіомовлення, радіозв`язку та телебачення (далі - Концерн РРТ) ДП «Радіотелевізійний передавальний центра Автономної Республіки Крим» 17 років директором, а з 17 січня 2007 року згідно до наказу № 9/ок працював на посаді помічника генерального директора Концерну РРТ.

Наказом Генерального директора Концерну РРТ № 100/ок від 08 грудня 2014 року Позивача було звільнено у зв`язку із скороченням штату та чисельності працівників на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Своє звільнення позивач вважає незаконним посилаючись на те, що відповідачем порушенні вимоги ст. 47 КЗпП України.

В наказі № 100/ок від 08.12.2014 відсутнє посилання на обов`язкову підставу звільнення - згоду Первинної профспілкової організації Концерну РРТ (ППО КРРТ), членом якої є Позивач про припинення трудового договору з Позивачем з 08.12.2014 року;

Таке подання не розглядалося у присутності Позивача.

Первинної профспілкової організації Концерну РРТ (ППО КРРТ) згоду про звільнення Позивача власнику або уповноваженому органу не надавав;

Відповідач порушив вимоги ст. 116 КЗпП України оскільки не провів з Позивачем повний розрахунок, не сплативши всі передбачені у зв`язку з звільненням гроші.

Власник або уповноважений ним орган не повідомили позивача письмово про нараховані суми, передбачені у зв`язку з звільненням перед сплатою цих сум (виписки Укрексімбанку (додаток 7, 8) про перерахування Відповідачем та отримання Позивачем коштів в 2014 році;

Власник Концерну РРТ уповноважив звільняти працівників КРРТ за Контрактом з Генеральним директором Концерну РРТ, хоча суд рішенням, що набрало законної сили до звільнення Позивача, заборонив відповідачу звільняти працівників КРРТ;

Відповідач не виконав вимоги ч. 3 ст. 22 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», вимоги п. 3.1 розділу 3 «Забезпечення зайнятості працівників» Колективного договору Концерну РРТ, відповідач за три місяця до проведення звільнень не звертався в ППО КРРТ з цього питання ;

Відповідач не надав до профспілкової організації (за їх відсутності) документальні докази того, що вичерпав всі правомірні можливості зі скорочення витрат на оплату праці без скорочення чисельності працівників, а саме; не застосував спеціально організоване надання відпусток без збереження заробітної плати (ст.ст. 25, 26 Закону України «Про відпустки»); - не змінив діючи умови оплати праці в сторону погіршення; - не зменшив посадові оклади всім працівникам підприємства; - не припинив дію Положень про преміювання працівників підприємства за підсумками виробничої діяльності за рік, за вислугу років; - не зменшив ці виплати; - не скасував встановлені працівникам підприємства набавки за високі досягнення в праці, за високе професійне майстерство, за виконання особлива важної роботи; - не встановив неповний робочий час, у тому числі в умовах повної відсутності роботи ; - не відправляв працівників в примусові відпустки без оплати; - не скорочував робочий день працівників дирекції.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 27 березня 2018 року у задоволенні позовних вимог позивача відмовлено у повному обсязі.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 через свого представника ОСОБА_2 , подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову ОСОБА_1 .

Зазначив, що судом першої інстанції не було прийнято до уваги той факт, що позивача було звільнено на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП згідно з наказом відповідача від 12.08.2014 р. № 378, який є скасованим.

Апелянт зазначив, що суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги істотну для справи обставину, яка встановлена рішенням суду, - факт протиправності та скасування наказу № 378 від 12 серпня 2014 року «Про скорочення штату і чисельності працівників Концерну радіомовлення, радіозв`язку та телебачення» на підставі якого був виданий оспорюваний у даній справі наказ про звільнення позивача.

Також апелянт зазначив, що суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги той факт, що відповідно до частини 2 ст. 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав передбачених п. 1 ст. 40 КЗпП України не можливий без попередньої згоди профспілкового органу, а відповідно до п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 р. № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" відмова профспілкового органу в згоді на звільнення є підставою для поновлення працівника на роботі.

У відзиві на апеляційну скаргу Концерн РРТ заперечував проти її задоволення та зазначив, що рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 27 березня 2018 року є законним і обґрунтованим.

Вважає, що позивача звільнено з дотриманням вимог трудового законодавства України та з урахуванням положень Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» Крім того представник відповідача посилається на необґрунтованість доводів апеляційної скарги стосовно невиплати позивачу премій, а також щодо розрахунку середньої заробітної плати та вихідної допомоги при звільненні.

З огляду на наведене, просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити рішення суду першої інстанції без змін (т.4, а.с.77-95).

Відзиву на апеляційну скаргу третя особа - первинна профспілкова організація Концерну, у визначений судом строк не подала.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 17 липня 2018 року відкрито апеляційне провадження.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 11 вересня 2018 року зупинено апеляційне провадження у цій справі до закінчення перегляду у касаційному порядку справи № 359/10611/15-ц за позовом ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 до Концерну радіомовлення, радіозв`язку та телебачення, про визнання протиправним та скасування наказу.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 06 вересня 2019 року проваджені у справі було поновлено, справу призначено до розгляду.

В судовому засіданні ОСОБА_1 та його представник підтримали апеляційну скаргу та просили ії задовольнити.

Представник Концерну радіомовлення, радіозв`язку та телебачення заперечував проти апеляційної скарги, просив ії відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, повідомлявся судом належним чином про дату, час, і місце розгляду справи по суті, причини своєї неявки суду не повідомив.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка у судове засідання сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про день, час та місце розгляду справи не перешкоджає розгляду справи.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач працював на посаді помічника президента Концерну радіомовлення, радіозв`язку та телебачення з 17.01.2007 року на підставі наказу № 9/ок від 17.01.2007 року.

04.03.2008 року у зв`язку з затвердженням нової редакції статуту Концерну радіомовлення, радіозв`язку та телебачення переведений на посаду помічника генерального директора Концерну радіомовлення, радіозв`язку та телебачення.

Наказом № 378 від 12.08.2014 року «Про скорочення штату і чисельності працівників Концерну радіомовлення, радіозв`язку та телебачення» було скорочено штатні одиниці та виведено їх зі штатного розпису.

Наказом від 8 грудня 2014 року за № 100/ок позивача було звільнено з посади у зв`язку із скороченням штату працівників на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Згідно зі ст. 40 КЗПП України, передбачено випадки розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, зокрема зазначено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках зміни в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1,2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Як зазначив апелянт рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 16.12.2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 15.03.2016 р. було ухвалено рішення про визнання протиправним та скасування наказу генерального директора № 378 від 12.08.2014 року «Про скорочення штату і чисельності працівників Концерну радіомовлення, радіозв`язку та телебачення», який був підставою для скорочення посади позивача у даній справі.

Постановою Верховного у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 липня 2019 р. касаційну скаргу Концерну радіомовлення, радіозв`язку та телебачення залишено без задоволення, рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 16.12.2015 року, та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 15.03.2016 р. залишено без змін.

У своєму рішенні Верховний суд зазначив, що згідно зі статтями 10, 11 КЗпП України колективний договір укладається на основі чинного законодавства, прийнятих сторонами зобов`язань з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин і узгодження інтересів трудящих, власників та уповноважених ними органів. Колективний договір укладається на підприємствах, в установах, організаціях незалежно від форм власності і господарювання, які використовують найману працю і мають права юридичної особи.

Згідно з статтею 5 Закону України «Про колективні договори і угоди» визначено, що умови колективних договорів і угод, укладених відповідно до чинного законодавства, є обов`язковими для підприємств, на які вони поширюються, та сторін, які їх уклали.

Між адміністрацією Концерну РРТ та об`єднаною профспілковою організацією Концерну РРТ укладено колективний договір про взаємні обов`язки на 2014-2016 роки, що був затверджений конференцією трудового колективу Концерну РРТ 23 квітня 2014 року та зареєстрований Управлінням праці та соціального захисту населення Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації 29 квітня 2014 року за №147 (з рекомендаціями від 12 травня 2014 року №12/35-100).

Відповідно до п. 3.1. Колективного договору реорганізація Концерну РРТ (філій), зміна форми власності або часткове зупинення виробництва, що тягнуть за собою скорочення чисельності або штату працівників, погіршення умов праці, можуть здійснюватися не раніше ніж через три місяці після надання до первинних профспілкових організацій філій (дирекцій) Концерну інформації, зокрема про причини наступних звільнень, кількість і категорії працівників, яких це може стосуватися, про строки проведення звільнення.

Відповідне повідомлення профспілки було проведено Концерном, з порушенням п. 3.1. Колективного договору, а саме, 8 серпня 2014 року, тобто за чотири дні, а не за три місяці до початку проведення процедури скорочення, яка відповідно, розпочалася відповідачем з дня видачі наказу генерального директора Концерну РРТ від 12 серпня 2014 року №378 «Про скорочення штату і чисельності працівників Концерну радіомовлення, радіозв`язку та телебачення».

Наказ про необхідність внесення змін у структуру і штатний розпис підприємства, відповідно до діючого законодавства про працю, погоджується з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником) за три місяці до звільнення працівників, що вважається офіційною інформацією про початок проведення спільних консультацій відповідно до статті 49-4 КЗпП.

Своєчасне повідомлення представників працівників стосовно припинення трудових відносин передбачено й Конвенцією Міжнародної організації праці про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця 1982 року № 158, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 04 лютого 1994 року.

Частиною першою статті 13 зазначеної Конвенції передбачено, що коли роботодавець планує припинення трудових відносин з причин економічного, технологічного, структурного або аналогічного плану, він: своєчасно надає відповідним представникам працівників інформацію щодо цього питання, зокрема інформацію про причини передбачуваних звільнень, кількість і категорії працівників, яких це може торкнутися, та строк, протягом якого їх буде проведено; якомога раніше надає можливість, згідно з національними законодавством і практикою, відповідним представникам працівників провести консультації про заходи запобігання звільненням або зведення кількості їх до мінімуму та про заходи щодо пом`якшення несприятливих наслідків будь-якого звільнення для відповідних працівників, зокрема такі, як надання іншої роботи.

Верховним судом зазначено, що станом на 12 серпня 2014 року погодження оспорюваного наказу, як і самого скорочення, з профспілкою, Концерном не було.

Внесення до оспорюваного наказу осіб, які підлягають звільненню, з вказівкою про доведення до їх конкретного відома про подальше безальтернативне звільнення, підготовку документів для скорочення саме цих працівників, на стадії прийняття рішення (видачі наказу) про необхідність скорочення штату працівників є недопустимим і порушує їх права, оскільки, всі заходи зазначені в пунктах 2-6 оспорюваного наказу, можуть здійснюватися роботодавцем лише після завчасного отримання згоди на саме скорочення, якої у даному випадку відповідачем отримано не було.

Вказане порушення впливає на права працівників стосовно доведення обставин щодо переважного права перед іншими працівниками на залишення на роботі відповідно до статті 49-2 КЗпП України і свідчить про нерівноправне становище сторін трудових правовідносин.

Зі змісту оспорюваного наказу причиною скорочення зазначено складний фінансовий стан і потреба у скороченні витрат на утримання Концерну.

На підтвердження тих обставин, що керівництвом Концерну до прийняття рішення про проведення скорочення було використано всі наявні можливості для збереження робочих місць і забезпечення зайнятості вивільнюваних працівників відповідачем не було надано суду належних і допустимих доказів.

Верховний суд прийшов до висновку, що вказані обставини свідчать про відсутність підстав для скорочення штату і чисельності працівників, у зв`язку із чим суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про визнання незаконним та скасування наказу Концерну РРТ від 12 серпня 2014 року.

Враховуючи ту обставину, що Постановою Верховного суду наказ № 378 від 12.08.2014 року «Про скорочення штату і чисельності працівників Концерну радіомовлення, радіозв`язку та телебачення» визнано незаконним, то № 100/ок від 8 грудня 2014 року про звільнення позивача також є незаконним.

Враховуючи викладене колегія суддів вважає, що вимоги позивача щодо поновлення на роботі підлягають задоволенню з дня набрання законної сили постанови суду відповідно до ст. 387 ЦПК України.

За правилами частини другої статті 235 КЗпП України при ухваленні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком.

З урахуванням цих норм, зокрема абзацу 3 пункту 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто дню звільнення працівника з роботи.

Відповідно до пункту 5 розділу ІV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац 3 пункту 8 Порядку).

Крім того, положеннями розділу ІІІ Порядку передбачені виплати, які підлягають і не підлягають урахуванню (зокрема, одноразові виплати, соціальні виплати, окремі види премій тощо) при обчисленні середньої заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплати за час вимушеного прогулу.

Колегія суддів здійснивши відповідний розрахунок з урахуванням матеріалів справи вважає, що на користь позивача належіть стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу з дня незаконного звільнення по день ухвалення рішення у сумі 821 491 грн. 86 коп.

Стосовно вирішення позовних вимог позивача про зобов`язання Концерну радіомовлення, радіозв`язку та телебачення додатково нарахувати та виплатити позивачу премії колегія судів вважає, що дані вимоги задоволенню не підлягають враховуючи наступне.

Відповідно до п. 5.17. Колективного договору премія з нагоди Дня Незалежності та Дня працівників радіо, телебачення і зв`язку надається за наявності фінансової можливості з урахуванням трудового внеску працівника Концерну РРТ. Таким чином, премія з нагоди свята не є обов`язковою виплатою.

Законом України «Про оплату праці» передбачено, що умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних та гарантійних виплат встановлюються підприємствами у колективному договорі.

Винагорода за підсумками роботи за рік, премії за рік, премії за спеціальними системами й положеннями, компенсаційні та інші грошові й матеріальні виплати, не передбачені актами чинного законодавства - це заохочувальні та компенсаційні виплати.

Отже, питання виплати чи невиплати премій, зазначених у позовних вимогах позивача, віднесено виключно до компетенції адміністрації Концерну РРТ.

Керівник організації відповідно до Статуту самостійно організовує та контролює виконання працівниками своїх обов`язків, визначаючи тим самим преміювання кожного працівника, виходячи із його.

Згідно з ч. 2, 3 ст. 97 КЗпП України та ст. 15 Закону України «Про оплату праці» форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами. Конкретні розміри тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок робітникам, посадових окладів службовцям, а також надбавок, доплат, премій і винагород встановлюються власником або уповноваженим ним органом з урахуванням вимог, передбачених частиною другою цієї статті.

Пунктом 5.12 Колективного договору про взаємні обов`язки між адміністрацією Концерну РРТ та об`єднаною профспілковою організацією Концерну РРТ на 2014 - 2016 роки, (затверджений конференцією трудового колективу Концерну РРТ 23 квітня 2014 року), Концерн РРТ за погодженням з ОПО встановлює поточне помісячне преміювання працівників за основні результати виробничої та фінансово-господарської діяльності за

Порядком преміювання працівників Концерну РРТ за основні результати виробничої та фінансово-господарської діяльності (Додаток № 4 до колективного договору), у розмірах, визначених філіями Концерну РРТ та дирекцією Концерну РРТ у Розмірах преміювання за основні результати виробничої та фінансово-господарської діяльності, в межах визначеного та затвердженого фонду оплати праці.

Відповідно до п.4 Додатку 4 до колективного договору, обсяг коштів, що спрямовується на преміювання, визначається щомісячно, виходячи з фінансових можливостей.

Тобто, Порядком преміювання (додаток 4 до колективного договору) визначені загальні положення, методика обчислення, склад заробітної плати, на яку нараховується премія, а право вибору показників (показника) преміювання делеговано філіям (дирекції), та знаходиться, згідно з п. 1.3. Колективного договору, в компетенції кожної філії (дирекції).

Згідно до п. 20 Методичних рекомендацій, на великих підприємствах (об`єднаннях) право розробки та затвердження систем матеріального стимулювання може бути делеговане власником (роботодавцем) керівникам великих структурних підрозділів підприємства і окремих підприємств, що входять до об`єднання, за погодженням з управлінням (відділом) організації та оплати праці (або іншим уповноваженим на це органом підприємства (об`єднання).

Додатком 31.2. «Розміри преміювання за основні результати виробничої та фінансово - господарської діяльності» встановлений основний показник преміювання працівників дирекції Концерну РРТ «Виконання плану доходу (виручки) від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг). Відповідно до п.7. Методичних рекомендацій, основний показник є базою, на якій визначається або розраховується розмір премії.

Відповідно до змін та доповнень до колективного договору зареєстрованих від 03.10.2014, які введені в дію з 01.10.2014 у Порядку преміювання працівників Концерну РРТ за основні результати виробничої та фінансово - господарської діяльності.

Як вбачається з розрахункових листків позивача за червень - грудень 2014 року та наказів на преміювання (копії додаються) позивачу було виплачено у червні премію за травень в розмірі 50%, у липні премію за червень у розмірі 50%,у серпні виплачено премію за липень в розмірі 50%. За серпень та вересень 2014 року вказана премія позивачу не виплачувалась у зв`язку із перебуванням позивача у серпні на лікарняному, а у вересні у відпустці (що не заперечується позивачем). За жовтень та листопад 2014 р., враховуючи неналежний трудовий внесок позивача, премія не виплачувалась, оскільки останньому був встановлений показник 0% у відповідності зі змінами до Колективного договору (премія за основні результати виробничої та фінансово - господарської діяльності за жовтень та листопад 2014 року була зменшена позивачу на 100% та відповідно не була нарахована і виплачена).

Із наведеного слідує, що премії позивачу не були виплачені з огляду на оцінку керівником особистого вкладу позивача у загальні результати роботи, що є правом керівника а визначати для кожного працівника конкретний розмір преміювання, як із зменшенням, так і із збільшенням від основного розміру.

Вирішуючи питання щодо стягнення вихідної допомоги колегія суддів вважає, що згідно з Постановою «Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати» № 100 від 08 лютого 1995 року обчислення вихідної допомоги здійснюється виходячи з виплати за останні 2 календарні місяці роботи, що передують звільненню, тобто жовтень-листопад 2014 року.

Колегія суддів встановила, що позивачу була виплачена вихідна допомога у розмірі 14 110,88 грн., а тому вимоги у даній частині задоволенню не підлягають.

Згідно зі ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Колегія суддів вважає, що незаконним звільненням позивача з роботи у 2014 р. призвели його до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя, а тому враховуючи зазначене колегія судді вважає, що зазначені вимоги підлягають задоволенню частково враховуючи принцип справедливості у розмірі 10 000 грн.

Вимоги позивача стосовно визнання його звільнення дискримінацією інваліда задоволенню не підлягають оскільки дискримінацією є нерівні можливості групи працівників, виділених за певною ознакою і мають однакову продуктивність з іншими працівниками (групова дискримінація), або нерівні можливості окремих працівників у порівнянні з працівниками, які мають аналогічні характеристики якості робочої сили (індивідуальна дискримінація).

Підставою для дискримінації на ринку праці виступають расові, етнічні, тендерні, вікові та інші характеристики робочої сили.

Колегія суддів вважає, що звільнення з роботи за скороченням не є дискримінацією інваліда, оскільки пов`язано з вимогами трудового законодавства щодо можливого звільнення працівників з підстав встановлених законом.

Доказів того, що позивач був звільнений за дискримінаційними ознаками матеріали справи не містять.

Колегія суддів підсумовуючи своє рішення зазначає, що судом першої інстанції безпідставно не прийнято до уваги рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 16.12.2015 року, залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 15.03.2016 р. про визнання протиправним та скасування наказу генерального директора № 378 від 12.08.2014 року «Про скорочення штату і чисельності працівників Концерну радіомовлення, радіозв`язку та телебачення», який був підставою для скорочення посади позивача у даній справі.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Враховуючи викладене колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, рішення суду першої інстанції скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 376, 381, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 27 березня 2018 року скасувати та ухвалити нове про часткове задоволення позову.

Поновити ОСОБА_1 (Ідентифікаційний код платника податку НОМЕР_1 ), проживаючого АДРЕСА_1 ) на посаді помічника генерального директора Концерну радіомовлення, радіозв`язку та телебачення.

Стягнути з Концерну радіомовлення, радіозв`язку та телебачення (), м. Київ, вул. Дорогожицька, 10) на користь ОСОБА_1 (Ідентифікаційний код платника податку НОМЕР_1 ), проживаючого АДРЕСА_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу по день ухвалення рішення 821 491 ( вісімсот двадцять одну тисячу чотириста дев`яносто одну) гривню 86 копійок.

Стягнути з Концерну радіомовлення, радіозв`язку та телебачення (), м. Київ, вул. Дорогожицька, 10) на користь ОСОБА_1 (Ідентифікаційний код платника податку НОМЕР_1 ), проживаючого АДРЕСА_1 ) моральну шкоду у розмірі 10 000 грн.

Стягнути з Концерну радіомовлення, радіозв`язку та телебачення (), м. Київ, вул. Дорогожицька, 10) на користь держави судовій збір у розмірі 8 983 (Вісім тисяч дев`ятсот вісімдесят три) гривні 32 копійки.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена протягом 30 днів з дня складення повного тексту судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 23 грудня 2019 року.

Головуючий Д.Р. Гаращенко

Судді Т.О. Невідома

Б.Б. Левенець