Головуючий суду 1 інстанції - ОСОБА_1
Доповідач -Кострицький В.В.
Справа № 428/7523/18
Провадження № 22-ц/810/241/18
ЛУГАНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2019 року м. Сєвєродонецьк

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Луганського апеляційного суду в складі:

головуючого Кострицького В.В.,

суддів Стахової Н.В., Карташова О.Ю.,

за участю секретаря: Сінько А.І.

учасники справи:

позивач ОСОБА_2

представник позивача ОСОБА_3

відповідачі - Приватне акціонерне товариство «Сєвєродонецьке об'єднання Азот»

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Луганського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 21 серпня 2018 року, ухваленого у складі судді Бароніна Д.Б. в приміщенні Сєверодонецького міського суду у справі за позовною заявою ОСОБА_2 до Приватного акціонерного товариства «Сєвєродонецьке об'єднання Азот» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

в с т а н о в и л а:

У червні 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до приватного акціонерного товариства "Сєвєродонецьке об'єднання АЗОТ" про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, в обґрунтування якого вказав, що з 05 березня 1996 року він працював на ПрАТ «Сєвєродонецьке об'єднання Азот», 31 травня 2017 року позивач був звільнений за власним бажанням за ч.3 ст. 38 КЗпП України у зв'язку з невиконанням власником або уповноваженим органом умов колективного договору, що підтверджується відміткою № 13 у трудовій книжці АС № 307353. Проте при звільненні відповідачем не були виплачені грошові кошти, які належало виплатити. При зверненні позивача до відповідача за розрахунком заборгованості по заробітній платі він отримав відповідь про те, що внаслідок відсутності грошових коштів, не має можливості розрахуватися з позивачем. Судовим наказом Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 29 листопада 2017 року стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість по заробітній платі в сумі 22 999,39 грн., вказану суму заборгованості позивач отримав 07 листопада 2018 року року. Позивач, посилається на порушення відповідачем ст.116 КЗпП України та обов'язок відповідача виплатити йому середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 31 травня 2017 року по 07 лютого 2018 року. Просив суд стягнути з Приватного акціонерного товариства «Сєвєродонецьке об'єднання Азот», на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 31 травня 2017 року по 07 лютого 2018 року у розмірі 21 073,50 грн.

Рішенням Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 21 серпня 2018 в задоволенні позову ОСОБА_2 до Приватного акціонерного товариства «Сєвєродонецьке об'єднання Азот» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням позивач ОСОБА_2 звернувся до апеляційного суду з апеляційною скаргою. В апеляційній скарзі позивач посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. При цьому посилається на ч.1 ст. 117 КЗпП України якою передбачено обовязок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Також посилається на пункт 20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» № 13 від 24.12.1999 року в якому зазначено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у звязку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після предявлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Таким чином, відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини за невиплату належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України. А саме головне, представник позивача, ні усно, ні письмово не заявляла про застосування судом позовної давності, та прийнятті судом рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, тому суд необґрунтовано, тільки за власною ініціативою прийняв рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, що підтверджується матеріалами справи та аудіо записом судового засідання.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_3 підтримав апеляційну скаргу, посилаючись на доводи апеляційної скарги та подав 05.02.2019 р. уточнену апеляційну скаргу, яку у звязку з поданням поза межами строку на апеляційне оскарження ухвалою суду від 07.02.2019 року залишено без розгляду. В судовому засіданні 12.02.2019 надав розрахунок до апеляційної скарги який було приєднано до матеріалів справи.

Представник відповідача приватного акціонерного товариства «Сєвєродонецьке об'єднання АЗОТ» в судове засідання не з`явився, про час та місце судового розглядуу повідомлений завчасно.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача ОСОБА_3, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Згідно із ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

При апеляційному розгляді вказаної цивільної справи колегія суддів приймає до уваги положення частин 1 та 2 статті 367 Цивільного процесуального кодексу України, відповідно до яких суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Судова колегія вважає - судом першої інстанції у відповідності до вимог ст.ст.89, 263 ЦПК України були повно і всебічно дослідженні обставини справи та дана належна оцінка доказам, на які сторони посилалися в суді першої інстанції. Суд правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що затримка у виплаті належних позивачу сум сталася з вини ПрАТ «Сєвєродонецьке обєднання Азот». Про відсутність своєї вини у не проведенні повного розрахунку з працівником у день його звільнення, відповідач не довів.

Апеляційний суд погоджується з правильністю такого висновку з огляду на таке.

Судом встановлено, що згідно із копією трудової книжки серії АС №307353, виданої 24 червня 1998 року на ім'я ОСОБА_2, позивач був звільнений з ПрАТ «Сєвєродонецьке об'єднання Азот» з 31 травня 2017 року за власним бажанням на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України у зв'язку з невиконанням власником або уповноваженим ним органом умов колективного договору.

Відповідно до копії Виписки з наказу № 0205-КП (ув), виданого 31 травня 2017 року ПрАТ «Сєвєродонецьке об'єднання Азот», ОСОБА_2 був звільнений 31 травня 2017 року з посади водія навантажувача (р.м. № 014) Господарського цеху ПрАТ «Сєвєродонецьке об'єднання Азот» за власним бажанням на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України у зв'язку з невиконанням власником або уповноваженим ним органом умов колективного договору.

З копії листа Приватного акціонерного товариства «Сєвєродонецьке об'єднання Азот» № 1663 від 13 червня 2017 року вбачається, що сума заборгованості по заробітній платі на момент звільнення ОСОБА_2 складає 22999,39 грн.

Згідно із копією судового наказу, виданого Сєвєродонецьким міським судом Луганської області 27 червня 2017 року по справі № 428/6500/17 вбачається, що суд наказав стягнути з Приватного акціонерного товариства «Сєвєродонецьке об'єднання Азот» на користь ОСОБА_2 заборгованість по заробітній платі у розмірі 22999,39 грн.

Відповідно до Виписки з рахунку № 23, наданої 29 березня 2018 року Публічним акціонерним товариством Акціонерний банк «Кліринговий дім», Приватне акціонерне товариство «Сєвєродонецьке об'єднання Азот» 07 лютого 2018 року перерахувало ОСОБА_2 заборгованість по заробітній платі у розмірі 22999,39 грн. Даний факт позивачем або його представником був визнаний у позовній заяві.

Вирішуючи питання про обґрунтованість позовних вимог суд враховував наступні норми Закону.

Відповідно до частини першої статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Відповідно до частини першої статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Отже, за положеннями статті 117 КЗпП України обов'язковою умовою для покладення на підприємство відповідальності за невиплату належних працівникові сум при звільненні є наявність вини підприємства.

Згідно зі статтею 4 КЗпП України законодавство про працю складається із цього Кодексу та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Відповідно до частини першої статті 9 ЦК України положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання, зокрема, трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства.

Оскільки трудовим законодавством не врегульовані відносини з приводу відшкодування майнової шкоди, положення цивільного законодавства можуть поширюватися на такі відносини.

Враховуючи позовні вимоги у цій справі, зокрема вимоги щодо виплати середнього заробітку у зв'язку з несвоєчасною виплатою належних працівникові сум, тобто свого роду відшкодування завданої майнової шкоди, що регулюються главою 82 ЦК України, застосуванню підлягають положення цивільного законодавства.

Статтею 617 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов'язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

У пункті 1 частини першої статті 263 ЦК України наведено ознаки непереборної сили як надзвичайної або невідворотної за даних умов події. Отже, непереборною силою є надзвичайна або невідворотна зовнішня подія, що повністю звільняє від відповідальності особу, яка порушила зобов'язання, за умови, що остання не могла її передбачити або передбачила, але не могла її відвернути, і ця подія завдала збитків.

Відповідно до ст. 10 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» протягом терміну дії цього Закону єдиним належним та достатнім документом, що підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), що мали місце на території проведення антитерористичної операції, як підстави для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежного виконання) зобов'язань, є сертифікат Торгово-промислової палати України.

Відповідно до статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні», Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб'єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб'єктів малого підприємництва видається безкоштовно.

Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об'єктивно унеможливлюють виконання зобов'язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов'язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади тощо.

Суд першої інстанці дійшов правильного висновку про те, що у спірних правовідносинах з вини відповідача не був проведений повний розрахунок при звільненні з позивачем, при цьому відповідач мав можливість здійснити такий розрахунок протягом часу його затримки. Науково-правовий висновок від 28 листопада 2017 року № 3800/2/21-10.2 та інші письмові докази, надані відповідачем, не є достатніми для того, щоб констатувати відсутність вини відповідача у невиконанні обов'язку, передбаченого ч. 1 ст. 47, ч. 1 ст. 83 та ст. 116 КЗпП України.

Разом з тим, суд першої інстанції встановивши вину відповідача у порушенні трудових прав позивача та визначивши обґрунтованість розміру позовних вимог, вважав за необхідне вказати, що відповідно до статті 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав.

Для звернення працівника до суду із заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним.

Вищевказана позиція узгоджується із правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 08 листопада 2017 року по справі № 6-1626цс17, а також із постановою Верховного Суду від 23 січня 2018 року по справі № 373/908/16-ц. Крім того, аналогічного висновку дійшов Конституційний Суд України в рішенні № 4-рп/2012 від 22 лютого 2012 року.

В пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 вказано, що встановлені статтями 228, 233 КЗпП строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов'язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк.

Оскільки при пропуску місячного і тримісячного строку у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд з'ясовує не лише причини пропуску строку, а всі обставини справи, права і обов'язки сторін.

Вищевказана позиція Пленуму Верховного Суду України є обґрунтованою, адже встановлені статтею 233 КЗпП строки, є строками звернення до суду, а не строками позовної давності, у зв'язку із чим такі строки звернення до суду мають перевірятися та застосовуватися судом з власної ініціативи.

Під час обговорення з представником позивача причин пропуску строку звернення до суду, судом першої інстанції було встановлено, що позивач в період з 07 лютого 2018 року по день звернення до суду 25 червня 2018 року не перебував на стаціонарному чи амбулаторному лікуванні або за кордоном, жив звичайним повсякденним життям, працював, перебував в м. Сєвєродонецьку Луганської області та мав можливість звернутися до суду. Наявності будь-яких поважних причин пропуску позивачем строку звернення до суду не встановлено. Про погашення заборгованості з виплати заробітної плати позивач дізнався 07 лютого 2018 року, адже згідно із випискою з його банківського рахунку він в цей же день зняв вказану суму готівкою.

Отже, судом першої інстанції у задоволенні позову було відмовлено з підстав пропуску позивачем строків звернення до суду.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що судом першої інстанції дана належна оцінка доводам сторін у сукупності з наданими сторонами доказами, висновки суду відповідають обставинам справи, доводи, викладені у апеляційній скарзі не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, так як доводи апелянта здебільше відтворюють позовні вимоги та помилково обєднують поняття строків позовної давності та строків звернення до суду, тому, на думку колегії суддів підстав для скасування оскаржуваного рішення немає.

Керуючись, ст. ст. 367, 375, 384 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 21 серпня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту.

Повний текст постанови складений 13 лютого 2019 року.

Головуючий : В.В. Кострицький

Судді: Н.В. Стахова

ОСОБА_4