П О С Т А Н О В А

Іменем України

07 лютого 2019 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд в складі:

головуючого судді : Джуги С.Д.

суддів: Кожух О.А., Собослоя Г.Г.

при секретарі: Терпай С.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 24 вересня 2018 року, постановлену суддею Бедьо В.І., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Ужгородської міської ради, ОСОБА_3, третя особа: ОСОБА_4 про визнання недійсними та скасування рішень Ужгородської міської ради та визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки, -

в с т а н о в и в:

Ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду від 24 вересня 2018 року у відкритті провадження за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Ужгородської міської ради, ОСОБА_3, третя особа: ОСОБА_4 про визнання недійсними та скасування рішень Ужгородської міської ради та визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки - відмовлено на підставі п.1 ч.1 ст.186 ЦПК України.

Заперечуючи дану ухвалу, ОСОБА_1 подала на неї апеляційну скаргу, в якій просить скасувати дану ухвалу і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції, оскільки вважає її такою, що постановлена з порушенням норм матеріального і процесуального права. Зокрема, вказує на те, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що даний спір не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_5, який діє в інтересах ОСОБА_3, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції залишити без змін, посилаючись на її законність та обґрунтованість.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, розглянувши і дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, виходячи з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 пред'явила позов до Ужгородської міської ради, ОСОБА_3, третя особа: ОСОБА_4, в якому просила суд:

1) визнати незаконним та скасування рішення Ужгородської міської ради 27 сесії 6 скликання від 16.10.2015 року за №185 в частині п.1.40 про надання дозволу гр. ОСОБА_2 на підготовку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,0784 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1

2) про визнання незаконним та скасування рішення Ужгородської міської ради 6 сесії 7 скликання від 30.08.2016 року за № 360 в частині п.2.7 про затвердження гр.ОСОБА_2 проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,0784 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 та передання її у власність;

3) визнання недійсним з дня його укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки, від 19.05.2018 року вчиненого між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, який зареєстрований в реєстрі за №453 і посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Капітула Г.Д.

Відмовляючи у відкритті провадження у справі, суддя суду першої інстанції керувався п.1 ч.1 ст.186 ЦПК України та виходив з того, що оскільки предметом даної справи є рішення Ужгородської міської ради про затвердження та відмову у затвердженні проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок, при винесені якої відповідач здійснював владні управлінські функції, відтак в цих правовідносинах відповідач реалізував свої контрольні функції у сфері управління діяльності, а тому даний спір підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Однак, до таких висновків суддя суду першої інстанції дійшов з порушенням норм процесуального права.

Відповідно до вимог п.1 ч.1 ст.186 ЦПК України, суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Згідно зі ст.ст. 2,4, 19 ЦПК України завданням цивільного судочинства є захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають, зокрема, з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.

Відповідно до ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій (далі - суб'єкт владних повноважень).

З огляду на положення ст.ст.3,17 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема, спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цього суб'єкта, відповідно прийнятих або вчинених ним при здійсненні владних управлінських функцій.

Таким чином, до адміністративної відноситься справа, яка виникає зі спору в публічно-правових відносинах, що стосується цих відносин, коли один із його учасників - суб'єкт владних повноважень, здійснює владні управлінські функції, в цьому процесі або за його результатами владно впливає на фізичну чи юридичну особу та порушує їх права, свободи чи інтереси в межах публічно-правових відносин.

Натомість визначальні ознаки приватноправових відносин - юридична рівність та майнова самостійність їх учасників, наявність майнового чи немайнового, особистого інтересу суб'єкта. Спір буде мати приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням приватного права (як правило майнового) певного суб'єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть і в тому випадку, якщо до порушення приватного права призвели владні управлінські дії суб'єкта владних повноважень.

Згідно з ч.1 та ч.4 ст.11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування. Згідно з п. 10 ч.2 ст. 16 ЦК України цивільні права та інтереси суд може захистити в спосіб визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

ЗК України є, зокрема, тим актом цивільного законодавства, який передбачає підставою виникнення цивільних прав та обов'язків акти органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування.

Так, відповідно до ч.2 та ч.3 ст. 78 ЗК України право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності. Згідно з ч.1 ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Конституційний Суд України в пункті 4 мотивувальної частини Рішення від 16 квітня 2009 року № 7-рп/2009 (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) зазначив, що органи місцевого самоврядування, вирішуючи питання місцевого значення, представляючи спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, приймають нормативні та ненормативні акти. До ненормативних належать акти, які передбачають конкретні приписи, звернені до окремого суб'єкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію фактом їхнього виконання.

З урахуванням такого висновку Конституційного Суду України та з огляду на положення ст. 11 ЦК України, ст.ст. 78, 116, 122 ЗК України, в зв'язку з прийняттям суб'єктом владних повноважень ненормативного акта виникають правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, зокрема, в сфері земельних правовідносин відповідний ненормативний акт слугує підставою виникнення, зміни або припинення конкретних прав та обов'язків фізичних і юридичних осіб приватного права.

За таких обставин рішення суб'єкта владних повноважень у сфері земельних відносин, яке має ознаки ненормативного акта та вичерпує свою дію після його реалізації, може оспорюватися з точки зору його законності, а вимоги про визнання рішення незаконним - розглядатися в порядку цивільного або господарського судочинства, якщо за результатами реалізації рішення у фізичної чи юридичної особи виникло право цивільне й спірні правовідносини, на яких ґрунтується позов, мають приватноправовий характер. У такому випадку вимога про визнання рішення незаконним може розглядатися як спосіб захисту порушеного цивільного права за ст. 16 ЦК України та пред'являтися до суду для розгляду в порядку цивільного або господарського судочинства, якщо фактично підґрунтям і метою пред'явлення позовної вимоги про визнання рішення незаконним є оспорювання цивільного речового права особи (зокрема й права власності на землю), що виникло в результаті та після реалізації рішення суб'єкта владних повноважень.

В даному випадку ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом про оскарження рішення органу місцевого самоврядування про передачу у власність ОСОБА_2 земельної ділянки і дане рішення реалізоване особою, шляхом реєстрації права власності на спірну земельну ділянку.

Отже, спір, за вирішенням якого до суду звернувся позивач, не стосується захисту прав, свобод чи інтересів у сфері публічно-правових відносин, а тому, підлягає розгляду саме за правилами цивільного судочинства.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.379 ЦПК України, підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд приходить до висновку, що у судді суду першої інстанції не було правових підстав, передбачених п.1 ч.1 ст.186 ЦПК України, для відмови у відкритті провадження у справі, а тому ухвала Ужгородського міськрайонного суду від 24 вересня 2018 року, відповідно до п.4 ч.1 ст.379 ЦПК України підлягає скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.

На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 379,382-384 ЦПК України, апеляційний суд,-

постановив :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Ухвалу Ужгородського міськрайонного суду від 24 вересня 2018 року - скасувати.

Справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Ужгородської міської ради, ОСОБА_3, третя особа: ОСОБА_4 про визнання недійсними та скасування рішень Ужгородської міської ради та визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки - направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Повний текст судового рішення складено 13 лютого 2019 року.

Головуючий:

Судді: