АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2 квітня 2019 року

м. Чернівці

справа № 723/808/18

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Одинака О. О.

суддів Кулянди М.І., Половінкіної Н.Ю.

секретар Собчук І.Ю.

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

апеляційна скарга ОСОБА_2 на заочне рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 1 листопада 2018 року (повний текст рішення складено 9 листопада 2018 року),

головуючий в суді першої інстанції суддя Яківчик І.В.

встановив:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

В березні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом.

Просив стягнути з ОСОБА_2 на його користь 58 635 гривень 26 копійок грошової компенсації за частку в автомобілі Фольксваген Пасат, 1999 року виписку, державний номер НОМЕР_1.

Посилався на те, що сторони перебуваючи у шлюбі набули право власності на автомобіль Фольксваген Пасат 1999 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2, який 17 лютого 2015 року без згоди позивача був відчужений відповідачем.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Заочним рішенням Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 1 листопада 2018 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 58 635 гривень 26 копійок грошової компенсації за частку в автомобілі марки Фольксваген Пасат, 1999 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2.

Суд виходив з того, що автомобіль Фольксваген Пасат, 1999 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2, є неподільною річчю. Спільне володіння та користування вказаним майном є неможливим, а тому з відповідача на користь позивачки слід стягнути грошову компенсацію вартості 1/2 частки такого автомобіля.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову в позові.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апелянт посилається на те, що суд першої інстанції ухвалив рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Зазначала, що спірний автомобіль був проданий ОСОБА_1 на підставі довіреності, наданої відповідачкою позивачу, без її відома та матеріальної вигоди від продажу вказаного майна вона не отримувала.

Узагальнені доводи та заперечень інших учасників справи

Відзив на апеляційну скаргу позивачем подано не було.

Мотивувальна частина

Обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій

В період з 13 листопада 2005 року по 15 серпня 2012 року за ОСОБА_2 був зареєстрований транспортний засіб марки Фольксваген Пасат, 1999 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2, який 17 лютого 2015 року перереєстрований на нового власника на підставі довідки рахунку серії ВІА №925625 від 17 лютого 2015 року, яка була видана ТОВ «Автолюкс-Костопіль». Вказане підтверджується довідкою УДАІ УМВС України в Чернівецькій області від 31 березня 2015 року №89/1086 (а.с.74).

З довідки приватного нотаріуса Чернівецького міського нотаріального округу Чернівецької області Козлової Н.В. вбачається, що 7 грудня 2010 року нею було посвідчено довіреність строком дії на десять років на розпорядження автомобілем Фольксваген Пасат, 1999 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2 від імені ОСОБА_2 на ім'я повіреного ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 (а.с.75)

Рішенням Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 21 грудня 2016 року в позові ОСОБА_2 про визнання права власності на 1/2 частку автомобіля марки Фольксваген Пасат, 1999 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2, стягнення компенсації за 1/2 частка вказаного майна та припинення права спільної сумісної власності подружжя відмовлено (а.с.15-17).

Постановою Апеляційного суду Чернівецької області від 17 січня 2018 року рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 21 грудня 2016 року у вказаній частині залишено без змін (а.с.12-14).

Вказаними судовими рішеннями встановлено, що позивач та відповідачка перебуваючи в період з 13 листопада 2005 року по 15 серпня 2012 року в зареєстрованому шлюбі набули у спільну сумісну власність автомобіль марки Фольксваген Пасат державний номерний знак НОМЕР_2. який був зареєстрований 28 липня 2009 року на ім'я ОСОБА_2

17 лютого 2015 року , тобто після розірвання сторонами шлюбу вищевказаний автомобіль був перереєстрований на підставі довідки-рахунку виданої ТОВ «Автолюкс-Костопіль» на іншу особу.

Дійсна ринкова вартість автомобіля марки Фольксваген Пасат державний номерний знак НОМЕР_2 згідно висновку експерта № 260-А від 16 травня 2017 року складає 117270 гривень 51 копійку (а.с. 5-7).

Позиція апеляційного суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.

Так, частиною 1 статті 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно відповідно до частин 1, 2 статті 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.

Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.

Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Згідно частини 1 статті 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.. Право подружжя на розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Статтею 71 СК України визначено способи та порядок поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно пункту 19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11 вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні враховувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Проте розпорядження таким майном після розірвання шлюбу здійснюється колишнім подружжям виключно за взаємною згодою відповідно до положень ЦК, оскільки в таких випадках презумпція згоди одного з подружжя на укладення другим договорів з розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя вже не діє.

Відповідно до пункту 30 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11 рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об'єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК.

У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України визначено питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у пунктах 22, 30 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

У випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв'язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв'язку з припиненням її права на спільне майно.

Таку правову позицію Верховний Суд виклав у постанові від 3 жовтня 2018 року у справі №127/7029/15-ц.

Ухвалюючи рішення у справі суд першої інстанції правильно виходив з того, що автомобіль марки Фольксваген Пасат, 1999 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2 був придбаний сторонами під час шлюбу за спільні кошти та належав їм на праві спільної сумісної власності. Частки позивача та відповідачки у цьому майні є рівними. Вказані обставини відповідачка не оспорює.

ОСОБА_2 в лютому 2015 року здійснила відчуження спірного автомобіля на свій розсуд проти волі позивача в своїх інтересах.

За таких обставин позивач , як співвласник спірного автомобіля має право на грошову компенсацію вартості його частки у цьому майні.

Колегія суддів вважає помилковим аргумент апеляційної скарги про те, що спірний автомобіль був проданий ОСОБА_1 без відома ОСОБА_2

З постанови Апеляційного суду Чернівецької області від 17 січня 2018 року у цивільній справі № 723/534/15 за позовом ОСОБА_2 ОСОБА_1 про поділ майна подружжя вбачається, що суд встановив, що автомобіль марки Фольксваген Пасат, 1999 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2 був зареєстрований за ОСОБА_2 та відчужений нею особисто ( а.с. 13).

Вказана обставина відповідно до правил частини 4 статті 82 ЦПК України не підлягає доказуванню.

Колегія суддів також враховує, що договір купівлі-продажу спірного автомобіля від 17 лютого 2015 року є дійсним відповідно до положень статті 204 ЦК України, оскільки не визнавався судом недійсним.

Також помилковими є доводи апеляційної скарги про те, що рішення суду першої інстанції слід скасувати через порушення судом норм процесуального права, які на думку апелянта допустив суд першої інстанції та які зазначені в апеляційній скарзі.

Відповідно до правил частини 2 статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

З матеріалів справи вбачається, що суд першої інстанції правильно вирішив спір у справі.

Колегія суддів вважає безпідставними доводи представника апелянта ОСОБА_7 про те, що в позові ОСОБА_8 слід відмовити за спливом строку позовної давності, який на думку останнього слід відраховувати з 15 серпня 2012 року, тобто з моменту розірвання сторонами шлюбу.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно зі статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Статтею 267 ЦК України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

За змістом загальних норм права заява про застосування позовної давності може бути розглянута, якщо вона подана під час розгляду справи в суді першої інстанції.

При цьому законом не встановлено вимог щодо форми заяви сторони про сплив позовної давності.

Відповідно до частини першої статті 43 ЦПК України особи, які беруть участь у справі, мають, зокрема, право заявляти клопотання та відводи, давати усні та письмові пояснення судові.

Згідно зі статтею 49 ЦПК України сторони мають рівні процесуальні права і обов'язки.

Відтак заяву про сплив позовної давності може бути викладено у відзиві на позов або у вигляді окремого клопотання - письмового чи усного, що відповідає вимогам наведених статей процесуального законодавства.

Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Створення рівних можливостей учасникам процесу у доступі до суду та до реалізації і захисту їх прав є частиною гарантій справедливого правосуддя, зокрема принципів рівності та змагальності сторін.

Відповідач, який не був належним чином (згідно з вимогами процесуального закону) повідомлений про час і місце розгляду справи у суді першої інстанції, не має рівних з позивачем можливостей подання доказів, їх дослідження та доведення перед цим судом їх переконливості, а також не може нарівні з позивачем довести у суді першої інстанції ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх заперечень.

Якщо суд першої інстанції, не повідомивши належно відповідача про час і місце розгляду справи, ухвалить у ній заочне рішення, відповідач вправі заявити про застосування позовної давності у заяві про перегляд такого рішення. У разі відмови суду першої інстанції у задоволенні цієї заяви, відповідач може заявити про застосування позовної давності в апеляційній скарзі на заочне рішення суду першої інстанції.

Той факт, що відповідач, який не був належно повідомлений судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не брав участі у такому розгляді, є підставою для вирішення апеляційним судом заяви цього відповідача про застосування позовної давності, навіть якщо така заява не подавалася ним у суді першої інстанції.

Такі висновки суду апеляційної інстанції узгоджуються з правовою позицією, яка викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року № 200/11343/14-ц.

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_2 не подавала до суду першої інстанції заяву про застосування строку позовної давності. Така заява була подана ОСОБА_7 під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції.

З матеріалів справи вбачається , що ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_7 повідомлялись судом першої інстанції, згідно з вимогами процесуального закону, про час та місце розгляду справи та двічі подавали заяви про відкладення судових засідань ( а.с. 45, 46, 58, 59, 67, 68, 70, 94, 95, 96, 102).

За таких обставин відповідачка мала реальну можливість подати суду першої інстанції заяву про застосування строку позовної давності.

Враховуючи наведене вище суд апеляційної інстанції не має підстав для розгляду заяви представника відповідачки ОСОБА_7 про застосування строку позовної давності.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Враховуючи наведене вище, рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Заочне рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 1 листопада 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Дата складання повної постанови 8 квітня 2019 року.

Головуючий О.О. Одинак

Судді М.І. Кулянда

Н.Ю. Половінкіна