Провадження № 22-ц/802/146/19 Категорія: 29 Доповідач: Федонюк С. Ю.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 лютого 2019 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Федонюк С. Ю.,

суддів - Карпук А.К., Здрилюк О.І.,

з участю:

секретаря судового засідання Лимаря Р.С.,

представника позивача - ОСОБА_1 ,

представника відповідача - Туревича А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про відшкодування майнової шкоди за недоотримане речове майно під час проходження військової служби за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 , поданою в інтересах ОСОБА_2 , на ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 03 грудня 2018 року,

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_2 звернувся в суд із позовом до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про відшкодування майнової шкоди та моральної шкоди та стягнення грошової компенсації за неотримане речове майно. Позовні вимоги мотивовано тим, що він проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 . 19 грудня 2016 року наказом командира військової частини його було звільнено в запас за станом здоров`я. Зазначає, що він неодноразово звертався до командування частини про виплату йому компенсації за неотримане речове майно. 28.04.2016 року він отримав відповідь, що провести виплату немає можливості у зв`язку із втратою чинності Постанови КМУ від 28 жовтня 2004 року № 1444. Вважає, що має право на грошову компенсацію замість неотриманого речового майна, оскільки це відповідає вимогам, встановленим п. 2 та 3 Порядку № 178, та просить суд, враховуючи уточнення позовних вимог, стягнути з відповідача в його користь компенсацію за неотримане речове майно в розмірі 55128 грн 52 коп. та моральну шкоду в розмірі 10000 грн.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 03 грудня 2018 року закрито провадження у даній справі, з підстав передбачених п.1 ч.1 ст.255 ЦПК України.

Не погоджуючись із даною ухвалою суду, представник ОСОБА_2 в інтересах позивача подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, просить скасувати ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 03 грудня 2018 року та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

В судовому засіданні позивач та його представник апеляційну скаргу підтримали з підстав, викладених у ній. Просили суд її задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні просив у задоволенні апеляційної скарги відмовити .

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, заслухавши представника позивача та представника відповідача, суд апеляційної інстанції доходить висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін, виходячи з наступного.

Закриваючи провадження у справі, суд першої інстанції, керувався тим, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, оскільки спір виник з публічно-правових відносин, адже позов пред`явлений особою, яка проходила військову службу, до суб`єкта владних повноважень.

Даний висновок суду першої інстанції є правильним та обгрунтованим.

У статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яку ратифіковано Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР і яка для України набрала чинності 11 вересня 1997 року (далі Конвенція), закріплено принцип доступу до правосуддя.

Під доступом до правосуддя згідно зі стандартами Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) розуміється здатність особи безперешкодно отримати судовий захист як доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.

Під правоздатністю пред`являти позови, вимагати відшкодування шкоди й домагатися рішення суду розуміється право подання позову до суду, який наділений повноваженнями розглядати питання фактів і прав, що стосуються конкретного спору, з метою постановлення рішення, що матиме обов`язкову силу (рішення ЄСПЛ від 23 червня 1981 року у справі « ОСОБА_3 , ОСОБА_4 і Де Мейєр проти Бельгії», заяви № 6878/75, 7238/75).

Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

У справі, яка розглядається, судом встановлено, що ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ВЧ НОМЕР_1 про стягнення компенсації вартості недоотриманого речового забезпечення відповідно до Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16 березня 2016 року № 178 (далі Порядок), у зв`язку з його звільненням з військової служби та припиненням службових відносин.

Із встановлених судом обставин вбачається, що позивач ОСОБА_2 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 Національної гвардії України та був звільнений у квітні 2017 року.

На підставі наведеного позивачем пред`явлено позов про стягнення грошової компенсації вартості за неотримане під час проходження військової служби речове майно в сумі 58 087 грн 29 коп.

Відповідно до вимог ст. 19 ЦПК України суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи що виникають з цивільних, земельних, сімейних, трудових, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Положеннями КАС України визначено повноваження адміністративних судів щодо розгляду справ адміністративної юрисдикції, порядок звернення до адміністративних судів і порядок здійснення адміністративного судочинства.

За змістом п. 2 ч. 1 статті 19 КАС України спори з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби віднесено до юрисдикції адміністративних судів.

У пункті 17 частини першої статті 4 КАС України закріплено, що публічною службою є діяльність на державних політичних посадах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, дипломатична служба, інша державна служба, служба в органах Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Відповідно до частин першої та другої статті 2 Закону України від 25 березня 1992 року № 2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу» військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, пов`язаній із захистом Вітчизни. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Порядок проходження громадянами України військової служби, їх права та обов`язки визначаються цим Законом, відповідними положеннями про проходження військової служби громадянами України, які затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

Зазначеними нормами права прямо передбачено, що військова служба є публічною службою.

Отже, до компетенції адміністративних судів належить вирішення спорів фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

Відносини, що виникають між фізичною чи юридичною особою і представниками органів влади під час здійснення ними владних повноважень, є публічно-правовими і поділяються, зокрема, на правовідносини у сфері управлінської діяльності та правовідносини у сфері охорони прав і свобод людини і громадянина, а також суспільства від злочинних посягань. Діяльність органів влади, у тому числі судів, щодо вирішення спорів, які виникають у публічно-правових відносинах, регламентується відповідними правовими актами.

Згідно з ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Для забезпечення прогнозованості правозастосовної практики Велика Палата Верховного Суду у справі 2-а-3097/2007, яка у постанові від 12 вересня 2018 року відступила від викладеного у постанові від 13 червня 2018 року в справі № 161/13250/17 висловила правову позицію про те, що неотримання особою речового майна (військової форми, одягу) за час проходження служби та під час звільнення в запас, а також відповідної компенсації за це майно, стало причиною позбавлення права власності позивача, зокрема, володіти, користуватися й розпоряджатися об`єктом власності (грошовими коштами), а отже звернення позивача до суду з позовом про відшкодування майнової та моральної шкоди та стягнення грошової компенсації за недоотримане речове майно спрямоване на відновлення його майнового стану (порушеного права власності та ліквідації збитків, заподіяних його інтересам), на захист якого спрямовані засоби та норми, визначені саме цивільним і цивільним процесуальним законодавством, та дійшла висновку, що такі спори є публічно правовими, та їх слід вирішувати не в порядку цивільного судочинства, а за нормами КАС України.

Наведені норми, обставини справи та правові висновки свідчать про те, що спір у даній справі фактично виник між особою, яка проходила військову службу, та суб`єктом владних повноважень, а отже, є публічно-правовим.

Відповідно до положень п.1 ч.1 ст.255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства.

Отже, вимоги апеляційної скарги ОСОБА_1 про скасування ухвали суду першої інстанції з покликанням на правову позицію Всерховного Суду у постанові від 13 червня 2018 року, від якої Верховний Суд відступив, не підлягає задоволенню, оскільки висновки суду про закриття провадження у даній справі на підставі п.1 ч.1 ст. 255 ЦПК України є законними й обґрунтованими.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, тому підстави для скасування ухвали суду відсутні.

Відповідно до ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 255, 367, 368, 374, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 , подану в інтересах ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 03 грудня 2018 року в даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді