КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 квітня 2019 року місто Київ

єдиний унікальний номер справи: 755/3699/17

номер провадження: 22-ц/824/3876/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач), суддів: Мережко М.В., Савченка С.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на заочне рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 28 листопада 2018 року у складі судді Астахової О.О., у справі за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2017 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Позовна заява мотивована тим, що відповідач ОСОБА_1 з метою отримання банківських послуг звернувся до ПАТ КБ «Приватбанк», де заповнив і підписав анкету-заяву від 02 листопада 2012 року, на підставі якої банк надав йому кредитні кошти у розмірі 4 700 грн 00 коп. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідач дав згоду на те, що підписана ним заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами банку складають між ним і банком договір про надання банківських послуг. Відповідно до пункту 2.1.1.5.5 Умов та правил надання банківських послуг позичальник зобов`язується погашати заборгованість за кредитом, процентами за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим договором.

У порушення умов договору та ст.ст.509, 526, 1054 ЦК України відповідач свої зобов'язання щодо своєчасного внесення платежів за договором не виконав, внаслідок чого станом на 13 листопада 2016 року утворилася заборгованість у розмірі 11 822 грн 86 коп., яка складається із: заборгованості за тілом кредиту у розмірі 3 275 грн 84 коп., заборгованості за процентами за користування кредитом у розмірі 2 512 грн 41 коп., заборгованості за пенею у розмірі 5 534 грн 61 коп. та штрафу (фіксована частина) у розмірі 500 грн 00 коп.

З наведених підстав позивач просив суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за кредитним договором у розмірі 11 822 грн 86 коп.

Заочним рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 28 листопада 2018 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитом у розмірі 3 275 грн 84 коп., заборгованість за процентами за користування кредитом у розмірі 148 грн 59 коп., штраф (фіксована частина) у розмірі 500 грн 00 коп. та судовий збір у розмірі 1 600 грн 00 коп., а всього 5 524 грн 43 коп.

В іншій частині позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») подало апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати в частині незадоволених позовних вимог про стягнення заборгованості за процентами за період з 01 вересня 2014 року по 13 листопада 2016 року у розмірі 2 363 грн 82 коп., пені у розмірі 5 534 грн 61 коп. і штрафу (процентна складова) у розмірі 566 грн 14 коп. та ухвалити нове рішення в цій частині, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, а в іншій частині рішення залишити без змін. При цьому АТ КБ «ПриватБанк посилається на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про стягнення суми заборгованості за відсотками, виходячи з 30 % річних, тобто до збільшення банком 01 вересня 2014 року відсоткової ставки в односторонньому порядку з тих підстав, що зміна відсоткової ставки за користування кредитом без згоди відповідача є незаконною. Вказує, що суд залишив поза увагою період користування відповідачем кредитом та нарахування банком процентів з 01 вересня 2014 року по 13 листопада 2016 року та частково штрафу, у зв'язку з чим порушив право банку на отримання процентів як плати за користування кредитними коштами за весь період.

Вказує, що суд помилково частково стягнув штраф, який має формулу нарахування, а саме, 500 грн + 5% від суми заборгованості за кредитним лімітом з урахуванням нарахованих і прострочених процентів і комісій відповідно до витягу з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» і підлягає стягненню в повному обсязі, оскільки допущено порушення виконання зобов'язань по кредитному договору.

Зазначає, що матеріали справи не містять заперечень відповідача щодо заявлених позовних вимог, відповідач частково сплатив заборгованість, що свідчить про визнання ним обов'язку щодо виконання умов кредитного договору.

Відповідач ОСОБА_1 не скористався своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направив.

Згідно з ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Оскільки в даній справі ціна позову становить 11 822 грн 86 коп., що менше ста розмірів прожиткового мінімуму, і дана справа не відноситься до тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи.

Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.376 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Доводів в частині задоволення позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення заборгованості за кредитом та штрафом (фіксована частина) апеляційна скарга не містить, тому відповідно до положень ч.1 ст.376 ЦПК України законність ухваленого у цій частині рішення суду першої інстанції колегією суддів не перевіряється.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Оскаржуване рішення суду зазначеним вимогам закону відповідає не в повному обсязі.

Судом першої інстанції встановлено, що 02 листопада 2012 року відповідач ОСОБА_1 з метою отримання банківських послуг звернувся до ПАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», підписав анкету-заяву, на підставі якої банк надав відповідачу грошові кошти на споживчі цілі у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку у розмірі 4 700 грн 00 коп., що стверджується копією анкети-заяви та довідкою про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки (а.с.10, 11).

Отже, між сторонами виникли права і обов'язки, які ґрунтуються на кредитних правовідносинах.

Відповідач ОСОБА_1 користувався кредитними коштами та здійснював періодичне погашення кредиту в розмірі від 50 грн 00 коп. до 1 780 грн 00 коп., що стверджується наданим банком розрахунком (а.с.6-9).

Останнє погашення кредиту та процентів відповідачем відбулося 02 квітня 2016 року на суму 109 грн 24 коп., після чого оплати на погашення він не проводив.

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно зі ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк зобов'язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити відсотки.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Згідно зі ст.610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Згідно ст.611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки встановлені договором або законом.

З огляду на вказані вимоги закону та встановлені у справі обставини, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позичальник ОСОБА_1 повернув не в повному обсязі отримані ним кредитні кошти, що у свою чергу свідчить про порушення прав АТ КБ «Приватбанк» як кредитора і необхідність їх захисту шляхом стягнення заборгованості за тілом кредиту у розмірі 3 575 грн 84 коп.

Задовольняючи частково позов в частині стягнення заборгованості за процентами за користування кредитом у розмірі 148 грн 59 коп., суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не надано доказів на підтвердження правомірності збільшення розміру процентної ставки з 01 вересня 2014 року та з 01 квітня 2015 року, а також повідомлення відповідача про зміну процентної ставки та погодження цього з ним. Тому суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для стягнення заборгованості за процентами на користь позивача, виходячи із процентної ставки за користування кредитом у розмірі 30 % річних до збільшення банком 01 вересня 2014 року процентної ставки в односторонньому порядку.

Проте, колегія суддів не може повністю погодитися з такими висновками, оскільки суд першої інстанції у порушення вимог ст.ст.263,264 ЦПК України в достатньому обсязі не визначився із характером спірних правовідносин та правовою нормою, що підлягає застосуванню до них.

Судом встановлено, що позичальник ОСОБА_1 користувався отриманими в банку грошовими коштами та останнє погашення кредиту і процентів здійснив 02 квітня 2016 року на суму 109 грн 24 коп.

Згідно з вимогами ч.ч.1,2 ст.536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Відповідно до ч.2 ст.1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1, які регулюють договір позики, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно з ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Отже, за загальним правилом, визначеним у цих правових нормах, користування грошовими коштами є оплатним у вигляді процентів, розмір яких визначається за домовленістю сторін, а за її відсутності - на рівні облікової ставки Національного банку України.

Судом встановлено, що у анкеті-заяві, на підставі якої відповідач ОСОБА_1 отримав грошові кошти, не зазначено розмір процентів за користування коштами (а.с.11). Тобто, між сторонами відсутня згода щодо істотних умов договору, зокрема розміру процентів у якості плати за користування грошовими коштами, що у свою чергу свідчить про неможливість застосування вказаного банком у розрахунку розміру процентів за користування коштами - 30,00 %, в тому числі збільшених з 01 вересня 2014 року - 34,80 %, а з 01 квітня 2015 року - 43,20 %.

За таких обставин, у зв'язку з відсутністю між сторонами домовленості про належний до сплати розмір процентів за користування коштами, а також враховуючи, що користування банківськими кредитом не є безпроцентним, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції мав застосувати вимоги закону, а саме, ст.ст.536, 1048 ЦК України і вирішити питання про стягнення процентів на рівні облікової ставки Національного банку України, чого не зробив, порушивши норми матеріального права.

З огляду на відсутність між сторонами домовленості про належний до сплати розмір процентів за користування коштами, а також враховуючи, що користування банківськими кредитом не є безпроцентним, колегія суддів приходить до висновку, що згідно з вимог ст.ст.536, 1048 ЦК України підлягають стягненню з відповідача на користь банку проценти за користування позичальником ОСОБА_1 кредитними коштами в розмірі 1 955 грн 73 коп., виходячи із розміру боргу 3 275 грн 84 коп., часу його виникнення згідно розрахунку банку з 25 листопада 2012 року і по 13 листопада 2016 року (згідно позовних вимог) з урахуванням облікових ставок Національного банку України, які діяли в цей період.

Доводи апеляційної скарги про те, що сторони досягли згоди щодо змісту договору про надання банківських послуг, який включає заяву позичальника, Умови та правила надання банківських послуг, Тарифи банку, в тому числі, досягли згоди щодо розміру процентів, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки вони не грунтуються на матеріалах справи та вимогах закону.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч.1 ст.626 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно з ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди.

В матеріалах справи наявна анкета-заява ОСОБА_1, на підставі якої відповідач отримав грошові кошти. Дана анкета-заява заповнена лише частково. Зокрема, розділ про те за якими кредитними умовами, включаючи розмір процентів, виявив намір отримати позичальник ОСОБА_1 кредитну картку, ним не заповнено, що у свою чергу свідчить про відсутність між сторонами домовленості про умови кредитування, в тому числі домовленості про належний до сплати розмір процентів за користування кредитними коштами.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що конкретні умови кредитування, в тому числі розмір процентів, визначаються Умовами та правилами надання банківських послуг, є безпідставними, оскільки зазначені Умови не містять підпису відповідача. Доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови є складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору і що саме ці Умови мав на увазі відповідач, підписуючи анкету-заяву, банком не надано, а відтак підстави брати їх до уваги відсутні.

Саме така правова позиція сформована у постановах Верховного Суду України, зокрема: від 11 березня 2015 року у справі № 6-16цс15; від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2462цс16; від 22 березня 2017 року у справі № 6-2320цс16, де вказано про те, що Умови та правила надання банківських послуг, які не містять підпису позичальника, не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами договору.

Колегія суддів вважає, що вимоги банку про стягнення пені у розмірі 5 534 грн 61 коп. не підлягають до задоволення з викладених вище підстав, оскільки встановлено, що в анкеті-заяві позичальника відсутні дані про умови застосування та розмір пені.

Згідно ч.1 ст.547 ЦК України правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі.

За змістом ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Як зазначалося вище, Умови та правила надання банківських послуг не містять підпису позичальника, а відтак їх не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами договору та відповідною письмовою угодою сторін про встановлення такого виду забезпечення виконання зобов'язання як пеня, що відповідає наведеним вище правовим позиціям Верховного Суду України.

Що стосується прохання в апеляційній скарзі банку про стягнення з відповідача штрафу (процентна складова) в розмірі 566 грн 14 коп., то вони не підлягають задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Оскільки ПАТ КБ «ПриватБанк» вимоги про стягнення штрафу (процентна складова) в розмірі 566 грн 14 коп. до суду не заявляло та вони не були предметом розгляді у суді першої інстанції, тому колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для їх задоволення.

Відповідно до ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Оскільки суд першої інстанції у порушення вимог ст.263 ЦПК України дійшов помилкового висновку про наявність підстав стягнення заборгованості за процентами за користування кредитними коштами, виходячи із процентної ставки за користування кредитом у розмірі 30 % річних до збільшення банком 01 вересня 2014 року процентної ставки в односторонньому порядку, та приймаючи до уваги, що в резолютивній частині рішення суд визначив загальну суму заборгованості, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, то колегія суддів приходить до висновку, що в силу ст.376 ЦПК України заочне рішення суду не може бути залишене в силі та підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову ПАТ КБ «ПриватБанк» та з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за кредитним договором від 02 листопада 2012 року у розмірі 5 731 грн 57 коп., яка складається із: заборгованості по тілу кредиту у розмірі 3 275 грн 84 коп., заборгованості за процентами за користування кредитом у розмірі 1 955 грн 73 коп. та штрафу (фіксована частина) у розмірі 500 грн.

Відповідно до ч.10 ст.141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов'язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов'язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

ПАТ КБ «ПриватБанк» за подання позову до суду сплатило судовий збір у розмірі 1 600 грн 00 коп., а за подання апеляційної скарги - 2 400 грн 00 коп. Оскільки колегія суддів ухвалює нове рішення і частково задовольняє позов ПАТ КБ «ПриватБанк», то понесені позивачем витрати підлягають стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог у розмірі 1 939 грн 14 коп.

Згідно з ч.3 ст.389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах (ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб) не підлягають касаційному оскарженню, крім випадків, визначених у п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Керуючись ст.ст.367, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд Київської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Заочне Дніпровського районного суду міста Києва від 28 листопада 2018 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позовну заяву публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути із ОСОБА_1 на користь публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 02 листопада 2012 року у розмірі 5 731 грн 57 коп., яка складається із: заборгованості по тілу кредиту у розмірі 3 275 грн 84 коп., заборгованості за процентами за користування кредитом у розмірі 1 955 грн 73 коп. та штрафу (фіксована частина) у розмірі 500 грн.

У задоволенні решти позовних вимог публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» судовий збір у розмірі 1 939 грн 14 коп.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у ч.3 ст.389 ЦПК України.

Головуючий

Судді