№2/756/243/19
РІШЕННЯ

Іменем України

04 лютого 2019 року Оболонський районний суд м. Києва в складі:

головуючого - судді Тітова М.Ю.,

за участю секретаря Іванової І.О.,

представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про виселення,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_5 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_4 про виселення мотивуючи свої вимоги тим, що з відповідачем перебував у зареєстрованому шлюбі з 05.08.2003. З ними проживають двоє неповнолітніх дітей: ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2. Останні роки подружні стосунки з відповідачкою погіршилися, позивачу стало відомо, що у відповідача є інший чоловік - ОСОБА_8, з яким вона підтримує стосунки і перебуває у шлюбі, який був зареєстрований 06.04.2001. Це підтвердилось знайденим позивачем свідоцтвом про укладення шлюбу. Після чого шлюб між позивачем та відповідачем фактично розпався. Знаючи про те, що у відповідача є інший чоловік, позивач втратив довіру до неї, почали відбуватися постійні сварки. У зв'язку з чим, 14.01.2014 реєстратором Відділу державної реєстрації актів цивільного стану Оболонського районного управління юстиції в м. Києві серія та номер НОМЕР_3, анульований запис 967 від 05.08.2003. Тобто, шлюб між позивачем та відповідачем визнано недійсним. Ч. 4 ст. 45 СК України визначено правові наслідки недійсності шлюбу, зокрема, визначено, що особа, яка поселилась в житлове приміщення іншої особи у зв'язку з реєстрацією з нею недійсного шлюбу, не набула права на проживання у ньому і може бути виселена. Відповідач добре знала, що за українським законодавством заборонено перебування у кількох шлюбах, але приховала свій перший шлюб. Квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, належить на праві власності позивачу. Відповідачка через визнання шлюбу недійсним, не набула права на проживання у належній позивачу квартирі, а також вона постійно порушує правила співжиття, що робить неможливим для позивача проживання з нею в одній квартирі. Так, 08.06.2016 відповідач нанесла позивачу тілесні ушкодження, вдаривши гранованою склянкою по голові, спричинивши велику гематому. 28.08.2018 позивач виявив відсутність його грошей в сумі 5000,00 грн., які знаходились в його квартирі. Позивач підозрює, що до цього може бути причетна відповідач, яка має доступ до квартири і всього майна, що в ній знаходиться. Викладені обставини стверджують про те, що проживання відповідача в його квартирі не має правових підстав, а також створює напружені обставини, що породжують конфліктні між сторонами. Просить визнати відповідача ОСОБА_4 такою, що не набула права на проживання у квартирі АДРЕСА_1 і підлягає виселенню.

Ухвалою суду від 14.11.2016 відкрито провадження у справі.

Позивач та його представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили задовольнити з підстав, вказаних у позові.

Відповідач та його представник у судовому засіданні позовні вимоги не визнали, просили відмовити у його задоволенні.

Судом на основі всебічного, повного, об'єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів встановлено наступні фактичні обставини.

Між сторонами було укладено шлюб, про що зроблено актовий запис Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Оболонського районного управління юстиції у м. Києві №967 від 05.08.2003. Як убачається витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян від 26.02.2016 актовий запис №967 від 05.08.2003 про укладення шлюбу між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 анульовано на підставі висновку про анулювання актового запису №1 від 25.02.2016, складеного ВДРАЦС Оболонського районного управління юстиції у м. Києві (а.с. 6).

Відповідно до висновку про анулювання актового запису про шлюб встановлено, що ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4, на момент реєстрації шлюбу 05.08.2003 з ОСОБА_3 , перебувала в іншому зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_8, укладеним 06.04.2001 відділом реєстрації актів цивільного стану Солом'янського районного управління юстиції у м. Києві. У зв'язку з чим, на підставі ст. 39 СК України анульовано актовий запис про шлюб ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (прізвище після реєстрації шлюбу - ОСОБА_4) №967, складений 05 серпня 2003 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Оболонського районного управління юстиції у м. Києві (а.с. 9-10).

Між ОСОБА_10 та ОСОБА_4 06.04.2001 було укладено шлюб, який зареєстрований Відділом реєстрації актів громадянського стану Залізничного районного управління юстиції у м. Києві (а.с. 6).

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 22.12.2016 шлюб, укладений між ОСОБА_8 та відповідачем ОСОБА_4, було визнано недійсним (а.с. 43). Вказане рішення суду про визнання недійсним укладеного шлюбу, набрало законної сили.

06.09.2002 позивач та відповідач здійснили обряд вінчання, що підтверджується копією відповідної грамоти та визнається сторонами.

Квартира АДРЕСА_1 належить на праві приватної власності позивачу ОСОБА_3 (а.с. 11-12).

У вказаній квартирі зареєстровані: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_5, - з 09.07.1991 по теперішній час; ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4, - з 20.01.2004 по теперішній час; ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, - з 20.01.2004 по теперішній час; ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, - з 01.11.2005 по теперішній час (а.с. 68-72).

ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, є синами ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (а.с. 90-91).

Свідок ОСОБА_11 повідомила суду, що саме вона познайомила позивача з відповідачем. Вказала, що відповідач вселилась у квартиру до весілля, а саме як наречена. А також, підтвердила факт вінчання між сторонами.

Свідок ОСОБА_12 зазначила, що відповідач виходила заміж за позивача з корисливих мотивів. Стосунки у сім'ї позивача та відповідача були нормальні, відповідач говорила, що любить позивача.

Свідок ОСОБА_13 повідомив суду, що спочатку сторони повінчались, а потім було реєстрація шлюбу. Сторони час від часу сварилися, але врешті решт дійшли згоди зберігати шлюб. Свідку стало відомо від відповідача, що ОСОБА_6 не його рідний син та те, що відповідач перебувала в шлюбі з іншим чоловіком під час реєстрації шлюбу з позивачем.

Свідок ОСОБА_14 суду пояснила, що знає сторін як нормальну сім'ю. Однак, нещодавно їй стало відомо, що начебто ОСОБА_6 не син позивача. Причина анулювання шлюбу між сторонами свідку не відома.

Свідок ОСОБА_15 вказала, що позивач знав про фіктивний шлюб відповідача з ОСОБА_8. До вінчання сторони жили як сім'я. Стосунки між ними погіршилися останні три роки у зв'язку з тим, що позивач почав часто вживати алкогольні напої та зустрічатися з молодшою жінкою, ночував на роботі.

Свідок ОСОБА_16 повідомила суду, що знала про шлюб відповідача з ОСОБА_8 та те, що той шлюб був фіктивним. А також, стверджує, що позивачу було відомо про цей шлюб з моменту знайомства з відповідачем. Позивач розповідав свідку, що ОСОБА_6 не його рідний син. Після цієї розмови була сварка між сторонами, відповідач хотіла піти від позивача, але все ж вирішили зберегти сім'ю.

Позивач ОСОБА_3 звертався із заявами до Оболонського управління поліції Головного управління Національної поліції 10.06.2016 та 30.08.2016 про те, що ОСОБА_4 перебуваючи за адресою: АДРЕСА_1 нанесла тілесні ушкодження позивачу, а також про те, що невстановлена особа, знаходячись в АДРЕСА_3 таємно викрала чуже майно, що належить позивачу, а саме грошові кошти в сумі 5000,00 грн. (а.с. 13-14).

Відповідно до ч. 1 ст. 25 СК України жінка та чоловік можуть одночасно перебувати лише в одному шлюбі.

Згідно ч. 1 ст. 39 СК України недійсним є шлюб, зареєстрований з особою, яка одночасно перебуває в іншому зареєстрованому шлюбі.

Відповідно до ч. 4 ст. 45 СК України особа, яка поселилася у житлове приміщення іншої особи у зв'язку з реєстрацією з нею недійсного шлюбу, не набула права на проживання у ньому і може бути виселена.

Статтею 150 ЖК Української РСР встановлено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Відповідно до ч. 1, ч. 4 ст. 156 ЖК Української РСР члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Як вбачається з ч. 2 ст. 64 ЖК Української РСР до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Отже, судом встановлено, що відповідно до висновку про анулювання актового запису про шлюб підставою для анулювання актового запису про шлюб №967 від 05.08.2009 послугувало те, що відповідач на момент реєстрації шлюбу з позивачем перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_8. Разом з тим, рішенням суду шлюб, укладений між ОСОБА_8 та відповідачем визнано недійсним. А також, відповідач оскаржує у касаційному порядку рішення Оболонського районного суду м. Києва від 04.06.2018 та постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 01.08.2018 у справі за позовом ОСОБА_4 до Оболонського районного у м. Києві відділу державної реєстрації актів цивільного стану ГТ УЮ у м. Києві, якими було відмовлено у визнанні протиправною відмови Оболонського районного відділу державної реєстрації актів громадянського стану Головного територіального управління юстиції у м. Києві про скасування анулювання актового запису №967 про шлюб між позивачем та відповідачем. Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 17.09.2018 було відкрито касаційне провадження.

У частинах 2, 4 статті 3 СК України визначено, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Свідки у судовому засіданні підтвердили факт того, що відповідач почала проживати з позивачем у квартирі АДРЕСА_1 задовго до реєстрації шлюбу, приблизно з 2002 року. Цей факт також підтверджується також тим, що сторони здійснили обряд вінчання у вересні 2002 року.

Позивач вказує підставу позову про виселення відповідача - наслідок недійсності шлюбу, разом з тим, позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що відповідач набула права проживання у квартирі саме у зв'язку з реєстрацією шлюбу з позивачем.

Таким чином, сторони з 2002 року проживали разом, були пов'язані спільним побутом, мали взаємні права та обов'язки, мають спільних дітей, а отже доводи позивача про те, що відповідач вселилась у квартиру, внаслідок реєстрації недійсного шлюбу спростовуються встановленими під час судового розгляду обставинами.

Відповідно до ст. 150 СК України батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов'язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов'язку батьківського піклування щодо неї. Забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини.Забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини.

Згідно ст. 151 СК України батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Батьки мають право залучати до виховання дитини інших осіб, передавати її на виховання фізичним та юридичним особам. Батьки мають право обирати форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства.

Як вбачається з положень ст. 152 СК України право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом. Дитина має право противитися неналежному виконанню батьками своїх обов'язків щодо неї. Дитина має право звернутися за захистом своїх прав та інтересів до органу опіки та піклування, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та громадських організацій. Дитина має право звернутися за захистом своїх прав та інтересів безпосередньо до суду, якщо вона досягла чотирнадцяти років.

Відповідно до ст. 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Суд враховує, що положеннями ч. 4 ст. 45 СК України передбачено лише можливість виселення, а тому виселення відповідача може мати наслідок виселення і неповнолітніх дітей зі спірного приміщення або ж обмеження їх особистих немайнових прав і обов'язків, передбачених ст.ст. 150-153 СК України.

На основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про необхідність відмови в задоволенні позову повністю.

Керуючись ст.ст. 2, 4, 12, 13, 76-78, 81, 141, 258, 259, 264, 265, 273, 354, 355 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_3 (зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) до ОСОБА_4 (зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_2) про виселення - залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Дата складення повного судового рішення 14.02.2019.

Суддя М.Ю. Тітов