Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 лютого 2019 року

Волноваський районній суд, Донецької області

В складі головуючого: судді - ПИСАНЕЦЬ Н.В.

При секретареві - Гуровій Л.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Волноваха цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житлом,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 09.11.2018 року звернулася до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 про визнання його таким, що втратив право користування житлом і доводи мотивує тим, що вона, ОСОБА_1, є власником квартири АДРЕСА_1 відповідно до свідоцтва про право власності на житловий будинок. В будинку також зареєстрований відповідач - її рідний син ОСОБА_2.

Прописаний він був як член її родини, але він з 2014 року поїхав і з того часу в її будинку не живе, оскільки мешкає за другою адресою. В її будинку з 2014 року немає ніяких його речей, вони фактично з того часу з ним не бачаться, спілкуються лише по телефону, він взагалі збирався їхати жити за кордон.

Виписатися сам відповідач відмовляється, каже, що немає часу, дав позивачу нотаріально посвідчене доручення щоб вона його виписала, але виписати його вона не може, їй відмовили, оскільки виписатися за дорученням не можна. Відповідач не здійснює і ніколи не здійснював плату за користування жилим приміщенням і комунальні послуги, вказані витрати несе позивач в повному обсязі. Особистих речей відповідача в будинку немає, він забрав їх одразу коли виїхав. Ці обставини також можуть підтвердити свідки - її сусіди ОСОБА_3, ОСОБА_4, які підписали акт про те, що відповідач не живе в її будинку з 2014 року і там немає взагалі ніяких її речей.

Між нею і відповідачем не було встановлено іншого порядку втрати права на користування житлом, ніж порядок встановлений законом.

Оскільки відповідач у будинку не проживає без поважних причин більше одного року (фактично не живе вже чотири роки), не сплачує плату за користування житловим приміщенням і комунальні послуги, не несе інших витрат по утриманню будинку та не приймає участі у спільному побуті, вважає, що він втратив право користування вказаним житлом.

Отримання рішення суду про визнання відповідача такою, що втратила право користування будинком, необхідне позивачу для зняття відповідача з реєстрації у відповідальності до ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003 р № 1382-1V, оскільки кількість зареєстрованих осіб впливає на розмір оплати за комунальні послуги, крім того, вона хоче продати належну їй квартиру, і вже знайшла покупців, які вимагають щоб усі були виписані, тому вона звернулася до суду з даним позовом.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не зявилася, в позовній заяві про визнання особи такою, що втратила право користування житлом просила проводити розгляд справи у її відсутність, у разі неявки відповідача не заперечувала проти винесення заочного рішення.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не зявився, про день, час і місце розгляду справи повідомлявся відповідно до вимог чинного законодавства, про причину неявки суд не інформував, тому суд визнає причину неявки ОСОБА_2 неповажною і вважає можливим розгляд справи у відсутності сторін, з постановленням заочного рішення, що відповідає положенням статті 280 ЦПК України.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна із сторін зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обовязків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 268 ч.5 ЦПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини.

Про те, що позивач ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, вбачається з копії паспорту громадянина України серії ВС №453130 виданого Волноваським РВ УМВС України в Донецькій області 24.10.2000 року (а.с. 3-4).

Про те, що відповідач ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3 зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, вбачається з копії паспорту громадянина України серії ВК №829444 виданого Волноваським РВ ГУМВС України в Донецькій області 16.08.2011 року (а.с. 5).

Згідно договору дарування квартири від 22.01.1997 року серії ААВ № 429762 посвідченого державним нотаріусом Волноваської державної нотаріальної контори ОСОБА_5, вбачається, що квартира №9 в будинку 33 в м. Волноваха Волноваського району Донецької області належить ОСОБА_1 (а.с. 6).

Із наявного у матеріалах справи акту обстеження побутових умов від 01.11.2018 року вбачається, що за адресою: АДРЕСА_2, яка належить на праві власності ОСОБА_1 дійсно зареєстрований син власниці квартири ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4, але він з весни 2015 року (більше трьох років) за вказаною адресою не проживає, виїхав на постійне мешкання, його речей у квартирі немає, сусіди взагалі не бачили його з того часу (а.с. 8).

Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ч.2 ст. 405 ЦК України член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад одного року, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом.

Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 р. відповідно до Закон) №475/97-ВР від 17.07.1997р. «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року. Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Аналіз наведених доказів дає суду підстави визнати, що позивач ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_3, в квартирі зареєстрована і проживає. В квартирі також був зареєстрований її син ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, як член родини, але він з весни 2015 року за вказаною адресою не проживає, що підтверджено окрім посилань позивача, актом обстеження побутових умов сімї ОСОБА_1 від 01.11.2018 року, який з весни 2015 року у вказаній квартирі не проживає, його особистих речей в квартирі також не має.

Враховуючи, що відповідач в квартирі зареєстрований і не проживає в ній без поважних причин більше одного року, добровільно не знявся з реєстрації, до суду за викликом не зявився, що дає право суду визнати, що він перешкоджає позивачу як власнику квартири користуватися і розпоряджатися своїм майном, тому позов підлягає задоволенню в повному обсязі.

Питання стягнення судових витрат позивач не ставить.

На підставі ст.ст. 386 ч.2, 391, 405 ЦК України та керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 89, 263-265, 268, 280-282, 289 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житлом задовольнити.

Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3 таким, що втратив право користування житлом за адресою: АДРЕСА_4.

Рішення може бути оскаржене до Донецького апеляційного суду, шляхом подачі апеляції протягом 30-ти днів після проголошення рішення безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до п.15.5 Перехідних положень ЦПК України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Суддя Н.В. Писанець