ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

27 грудня 2019 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 730/997/19

Головуючий у першій інстанції Луговець О. А.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/1615/19

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової плати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Бечка Є.М.,

суддів Євстафіїва О.К., Іванової Г.П.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Борзнянського районного суду Чернігівської області від 18 жовтня 2019 року у справі за позовом Борзнянської міської ради Чернігівської області до ОСОБА_1 про стягнення коштів,

дата та місце ухвалення судом першої інстанції рішення 22 жовтня 2019 року м. Борзна,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2019 року Борзнянська міська рада звернулася до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_1 коштів у розмірі 18932 грн 32 коп. за користування земельною ділянкою.

Позовна заява мотивована тим, що позивачем виявлено факт порушення земельного законодавства у вигляді безоплатного використання земельної ділянки, яка розташована на території Борзнянської міської ради.

ОСОБА_1 з 22 січня 2013 року є власником нежитлових будівель (навіс над пилорамою, зварювальний цех з побутовими кімнатами, гараж на чотири бокси з підвалом) загальною площею 1115,6 кв.м., які розташовані на земельній ділянці з кадастровим номером :01:001:0064, площею 0,3569 га по АДРЕСА_1 .

З дня виникнення права власності на нерухоме майно у відповідачки виник обов`язок оформити право користування та здійснення плати за використання земельної ділянки, на якій знаходиться належне їй майно. ОСОБА_1 25 листопада 2014 року звернулась із заявою до позивача та просила передати їй в оренду земельну ділянку й рішенням сесії від 27 листопада 2014 їй надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,3569 га у зв`язку зі зміною виду її використання із земель товарного сільськогосподарського виробництва на землі особистого селянського господарства на умовах оренди.

На виконання п.2 вказаного рішення між Борзнянською міською радою та ОСОБА_1 було укладено договір оренди землі від 01 січня 2015 року строком на 5 років.

Рішенням сесії Борзнянської міської ради від 26 лютого 2015 року ОСОБА_1 затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,3569 га. Проте станом на 01 вересня 2019 року договір оренди на земельну дану ділянку залишається не зареєстрованим. При цьому відповідачка продовжу використовувати вказану земельну ділянку, тому повинна сплатити плату за користування земельною ділянкою за період з 01 жовтня 2016 року по 31 серпня 2019 року в розмірі 18932 грн 32 коп.

Рішенням Борзнянського районного суду Чернігівської області від 18 жовтня 2019 року позов Борзнянської міської ради задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь позивача кошти в сумі 18932 грн 32 коп. та 1921 грн судового збору.

Суд першої інстанції виходив з того, що ухилення ОСОБА_1 від укладення та державної реєстрації договору оренди земельної ділянки, на якій розташоване належне їй нерухоме майно, не звільняє її від обов`язку вносити плату за фактичне користування землею, що узгоджується з ст.206 ЗК України, ст.269.1.2, 287.1 ПК України, ст.1212, 1214 ЦК України.

Не погоджуючись з даним рішенням ОСОБА_1 звернулася до суду з апеляційною скаргою, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення, яким відмовити Борзнянській міській раді у стягненні з ОСОБА_1 грошових коштів в сумі 18932 грн 32 коп..

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що право оренди земельної ділянки виникає з моменту державної реєстрації, а якщо договір оренди не зареєстрований у встановленому порядку, то він вважається таким, що не набрав чинності і не породжує для сторін жодних цивільних прав і обов`язків, що узгоджується з висновком ВС України від 13 червня 2016 року у справі №6-643цс16. Крім того, позивачем не надано Акту приймання передачі спірної земельної ділянки, як невід`ємну частину Договору оренди земельної ділянки.

Особа, яка подає апеляційну скаргу зазначає, що договір оренди не було зареєстровано від незалежних від відповідача причин, а з вини позивача, оскільки вона бажала оформити правовстановлюючі документи на вказану земельну ділянку, але позивач, протиправно відмовляв їй в цьому праві. Позивачем не встановлений також строк для оформлення нею документів, які підтверджують її право користування земельною ділянкою.

На думку особи, яка подає апеляційну скаргу, при здійсненні розрахунку орендної плати позивач посилається на Закону України «Про плату за землю», який втратив чинність з 01 січня 2011 року. Також при розрахунку взято коефіцієнт функціонального призначення для забудованих земель сільськогосподарського призначення від нормативної грошової оцінки, а повинна була б керуватися коефіцієнтом функціонального призначення земель особистого селянського господарства.

Також на думку ОСОБА_1 судом не взято до уваги плату, внесену нею за користування земельною ділянкою в сумі 4999 грн 21 коп. 01 січня 2015 року, наперед, що не заборонено законом та було ініціативою міського голови.

Крім того, ОСОБА_1 вважає, що судом невірно було застосовано ст.1212 ЦК України, оскільки положення даної статті до правовідносин договірного характеру не застосовуються та вважає, що нею має бути сплачено плату за фактичне використання земельної ділянки під її майном, але аж ніяк не за оренду земельної ділянки, так як судом встановлено, що договір оренди не набув чинності.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення. Вказує, що посилання відповідачки на пункт стандартного договору оренди, про те, що сторони відмовляються від нотаріального посвідчення договору завадило зареєструвати договір оренди є безпідставним, оскільки даний пункт не скасовує ст.125 ЗК України згідно із якою у орендаря виникає обов`язок оформити та зареєструвати речове право на земельну ділянку, розташовану під нерухомістю, шляхом укладання договору та його державної реєстрації в установленому законом порядку й сплатою орендної плати за землю. Невиконання такого обов`язку є підставою для стягнення з землекористувача збитків у вигляді упущеної вигоди (неодержаної орендної плати за землю), завданих внаслідок використання земельної ділянки без правовстановлюючих документів. Посилань на Закону України «Про плату за землю» ні в позові, ні у відповіді на відзив не існує, та є надуманим відповідачкою. Також зазначає, що площа земельної ділянки, яка надається в оренду із земель комунальної власності визначається виключно по документації із землеустрою відповідно до ст.1 Закону України «Про землеустрій», тому твердження ОСОБА_1 що вона повинна сплачувати за оренду землі виключно під будівлями є безпідставним.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам рішення суду першої інстанції відповідає.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 22 січня 2013 року є власником нежитлових приміщень (навіс над пилорамою, зварювальний цех з побутовими кімнатами, гараж на чотири бокси) загальною площею 1115,6 кв.м (0,11156 га), розташованих в АДРЕСА_1 , на земельній ділянці площею 0,3569 га з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер :01:001:0064, що перебуває в комунальній власності Борзнянської міської ради (а.с.21-22).

ОСОБА_1 25 листопада 2014 року звернулась до Борзнянської міської ради з заявою про прийняття рішення про передачу даної земельної ділянки площею 0,3569 га в оренду (а.с.12).

Рішенням Борзнянської міської ради від 27 листопада 2014 року надано дозвіл ОСОБА_1 на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,3569 га в зв`язку зі зміною виду її використання із земель сільськогосподарського виробництва на землі особистого селянського господарства на умовах оренди (а.с.13).

В 2015 році ОСОБА_1 подала заяву про затвердження проекту землеустрою даної земельної ділянки (а.с.14).

Рішенням Борзнянської міської ради від 26 лютого 2015 року затверджено ОСОБА_1 проект землеустрою (а.с.15).

Також між сторонами 01 січня 2015 року було підписано договір оренди вказаної земельної ділянки (а.с.16-17), але відповідачка свій обов`язок по проведенню державної реєстрації цього договору в установленому законом порядку не виконала, в зв`язку з чим договір не набув чинності.

Рішенням Борзнянської міської ради від 18 лютого 2016 року ОСОБА_1 відмовлено в наданні у власність земельної ділянки площею 0,3569 га та зобов`язано ОСОБА_1 виконати рішення Борзнянського районного суду від 28 листопада 2014 року у справі №2-а/730/40/2014 та виконати рішення двадцять п`ятої сесії шостого скликання Борзнянської міської ради від 07 листопада 2013 ркоу (а.с.49).

Рішенням Борзнянської міської ради від 07 серпня 2019 року ОСОБА_1 повторно відмовлено в наданні у власність земельної ділянки площею 0,3569 га (а.с.65, 82)

Також матеріали справи містять копію Постанови Борзнянського районного суду від 07 липня 2016 року, яким позов ОСОБА_1 задоволено частково, визнано незаконним та скасовано рішення п`ятої сесії сьомого скликання Борзнянської міської ради Чернігівської області від 18 лютого 2016 року «Про розгляд заяви громадянки ОСОБА_1 щодо набуття права власності земельної ділянки» (а.с.50-51); копію рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 19 листопада 2018 року, яким позов ОСОБА_1 задоволено частково та визнано протиправним, скасовано рішення 22 сесії 7 скликання Борзнянської міської ради Чернігівської області від 14 червня 2018 року «Про надання у власність земельної ділянки (безкоштовна приватизація) ОСОБА_1 .» та зобов`язано відповідача повторно розглянути заяву ОСОБА_1 (а.с.52-55); копію постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 25 лютого 2019 року, якою апеляційну скаргу Борзнянської міської ради залишено без задоволення, а рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 19 листопада 208 року залишено без змін (а.с.56-59); звернення ОСОБА_1 до Голови Борзнянської міської ради про надання роз`яснень яким чином вона повинна виконати рішення Борзняського районного суду від 28 листопада 2014 року, надати запис п`ятої сесії сьомого скликання про розгляд її заяви та надання роз`яснень, яким законом міська рада керувалась заводячи депутатів в оману щодо прихованої приватизації і що це корупційне діяння (а.с.60); копію депутатського звернення про повторний розгляд заяви ОСОБА_1 (а.с.61); копію ухвали Борзнянського районного суду Чернігівської області від 28 листопада 2014 року, якою прийнято відмову від позову ОСОБА_1 до Борзняської міської ради про визнання незаконним рішення 25 сесії 6 скликання Борзнянської міської ради від 07 листопада 2013 року (а.с.62); копію квитанції від 25 грудня 2015 року, якою ОСОБА_1 сплатила орендну плату в сумі 4999 грн 21 коп.; копію рішення Борзнянської міської ради від 13 грудня 2010 року про внесення змін про розрахунок орендної плати на земельні ділянки в межах м.Борзна (а.с.64, 81); проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,3569 га в оренду ОСОБА_1 (а.с.66-72); копію постанови виконавчої служби про примусове виконання рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 07 травня 2019 року, яким зобов`язано Борзнянську міську раду повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про надання у власність земельної ділянки (а.с.79-80)

Щодо розрахунків орендної плати, то вбачається, що рішенням Борзнянської міської ради від 18 січня 2005 року було затверджено методику розрахунку орендної плати на земельні ділянки несільськогосподарського призначення, які будуть використовуватися для здійснення підприємницької діяльності (а.с.18, 19, 76, 77). Також надано інформацію щодо нормативної грошової оцінки земельної ділянки (а.с.23-а, 23). На підставі даної методики було здійснено розрахунок плати за користування земельною ділянкою ОСОБА_1 (а.с.20).

ОСОБА_1 було запропоновано в грудні 2015 року, лютому 2018 року та квітні 2019 року сплатити орендну плату за фактичне використання земельної ділянки площею 0,3569 га (а.с.24, 25, 48).

За даними ДПС України від 30 серпня 2019 року ФОП ОСОБА_1 протягом 2016-2019 років орендну плату з фізичних осіб по Борзнянській міській раді не сплачувала (а.с.78).

Статтею 13 Конституції України визначено, що земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Суб`єктами права на землі комунальної власності згідно статті 80 ЗК України, є територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, незалежно від того, зареєстрована земельна ділянка за територіальною громадою, чи ні.

Згідно ст.124 ЗК України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування шляхом укладення договору оренди земельної ділянки.

Відповідно до ст.125 ЗК України право на оренду земельної ділянки виникає після укладення договору оренди землі і його державної реєстрації. Приступати до використання земельної ділянки до встановлення її меж в натурі (на місцевості), одержання документа, що посвідчує право на неї, та державної реєстрації забороняється.

Статтею 126 ЗК України визначено, що документами, які посвідчують право на земельну ділянку, є державний акт про право власності на землю, або договір оренди землі, зареєстрований відповідно до закону.

Питання захисту прав на землю регулюються Главою 23 ЗК України.

Держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю.

Так, згідно ст.206 ЗК України використання землі в Україні є платним. Плата за землю справляється у вигляді земельного податку або орендної плати, що визначається залежно від грошової оцінки земель.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» самовільним зайняттям земельної ділянки є будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними.

Згідно ч.2 ст.120 ЗК України якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Аналогічним чином встановлено перехід права користування на земельну ділянку до особи, яка набула право власності на будівлі або споруди, унормовують положення ст.377 ЦК України. Згідно ст.7 Закону України «Про оренду землі», до особи, якій перейшло право власності на житловий будинок, будівлю або споруду, що розташовані на орендованій земельній ділянці, також переходить право оренди на цю земельну ділянку.

Тобто, право на земельну ділянку в набувача будинку, будівлі або споруди виникає з моменту набуття права на будинок, будівлю або споруду незалежно від будь-яких подальших дій набувача щодо оформлення права на земельну ділянку. Таке оформлення може мати місце в подальшому, в тому числі шляхом підписання відповідного договору (оренди, емфітевзису, суперфіцію).

Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків (ст.152 ЗК України).

З аналізу наведених норм вбачається, що користування земельною ділянкою без правовстановлюючих документів позбавляє орендодавця права одержати дохід у вигляді орендної плати за землю, який він міг би отримувати, якби його право не було порушено.

Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, у тому числі, й шляхом відшкодування заподіяних збитків, а також застосування інших, передбачених законом, способів.

Матеріали справи свідчать про те, що набувши право власності на об`єкт нерухомості, розташований на спірній земельній ділянці, ОСОБА_1 належним чином не оформила правовідносин щодо користування земельною ділянкою.

Фактичний користувач земельної ділянки, який без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг у себе кошти, які мав заплатити за користування нею, зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі статті 1212 ЦК України.

В постанові від 12 квітня 2017 року по справі № 922/207/15, Верховний Суд України зазначив, що правовий механізм переходу прав на землю, пов`язаний із переходом права на будинок, будівлю або споруду, визначено у статті 120 ЗК. Виходячи зі змісту зазначеної статті, норма щодо переходу права на земельну ділянку у разі переходу права на будинок, будівлю і споруду може бути застосована у випадках, якщо земельна ділянка перебувала у власності або у користуванні колишнього власника будівлі. Як вбачається із положень статті 120 ЗК, виникнення права власності на об`єкт нерухомості не є підставою для автоматичного виникнення права власності чи укладення (продовження, поновлення) договору оренди земельної ділянки. Водночас за змістом статті 125 ЗК право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що з моменту виникнення права власності на нерухоме майно у власника виникає обов`язок оформити та зареєструвати речове право на відповідну земельну ділянку, розташовану під цією будівлею.

Законодавством передбачено виникнення обов`язку щодо сплати орендної плати за землю з часу виникнення права оренди після переходу права власності на нерухоме майно.

Таким чином, до моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права оренди земельної ділянки, на якій розташований цей об`єкт, відносини з фактичного користування земельною ділянкою без укладеного договору оренди та недоотримання її власником доходів у вигляді орендної плати є за своїм змістом кондикційними. Для кондикційних зобов`язань важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої (статті 1212-1214 ЦК України).

Такі висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі №629/4628/16-ц, від 20 листопада 2018 року у справі №922/3412/17, від 13 лютого 2019 року у справі №320/5877/17.

Частиною 1 статті 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч.3 ст.3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно ч.ч.1, 2 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Відповідно ч.3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. При цьому частинами 1-4 статті 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 6 даної статті визначено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно ч.1 ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Як на підставу позовних вимог Борзнянська міська рада посилається на те, що ОСОБА_1 , набувши право власності на об`єкти нерухомості, розташовані на земельній ділянці комунальної форми власності, належним чином не оформила та не зареєструвала речові права на земельну ділянку. У період часу з 01 січня 2016 року по 01 січня 2019 року відповідачка не вносила плату за користування даною земельною ділянкою площею 0,3569 га, яку просила 25 листопада 2014 року передати в оренду, внаслідок чого безпідставно зберегла у себе майно грошові кошти у розмірі орендної плати на загальну суму 18932 грн 32 коп., що є підставою для стягнення вказаної суми. Незалежно від наявності вини в поведінці відповідачки, сам факт несплати нею за користування земельною ділянкою, свідчить про втрату Борзнянською міською радою майна, яке у спірних правовідносинах підпадає під категорію «виправдане очікування», що є загальновизнаною в тому числі в практиці визначення Європейського суду з прав людини. Тому висновок суду першої інстанції про доведеність позовних вимог відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Доводи апеляційної скарги, що право оренди земельної ділянки виникає з моменту державної реєстрації, а якщо договір оренди не зареєстрований у встановленому порядку, то він вважається таким, що не набрав чинності і не породжує для сторін жодних цивільних прав і обов`язків, що узгоджується з висновком ВС України від 13 червня 2016 року у справі №6-643цс16, не приймаються апеляційним судом до уваги, оскільки у зазначеній відповідачкою справі між сторонами виникли інші правовідносини, які не можуть бути застосовані при розгляді іншої справи.

Доводи апеляційної справи, що позивачем не надано Акту приймання передачі спірної земельної ділянки, як невід`ємну частину Договору оренди земельної ділянки, ґрунтуються на невірному розумінні відповідачкою норм права.

Особа, яка подає апеляційну скаргу зазначає, що договір оренди не було зареєстровано від незалежних від відповідача причин, а з вини позивача, оскільки вона бажала оформити правовстановлюючі документи на вказану земельну ділянку, але позивач, протиправно відмовляв їй в цьому праві не приймаються судом до уваги, адже з матеріалів справи, що відповідачка намагалася оформити право власності на спірну земельну ділянку, а не право користування нею, тому позивачем відмовлялось у оформленні документів саме щодо передачі їй у право власності земельної ділянки площею 0,3569 га.

Доводи апеляційної скарги, що позивачем не встановлений також строк для оформлення ОСОБА_1 документів, які підтверджують її право користування земельною ділянкою, не впливають на правильність висновку суду першої інстанції про необхідність сплати орендної плати за користування земельною ділянкою, оскільки Земельний Кодекс України визначає, що використання землі в Україні є платним.

Доводи апеляційної скарги, що при здійсненні розрахунку орендної плати позивач посилається на Закону України «Про плату за землю», який втратив чинність з 01 січня 2011 рок також не приймаються судом апеляційної скарги до уваги, оскільки ні в позовній заяві, ні в своїх поясненнях позивач не посилається на даний закон.

Доводи апеляційної скарги, що ОСОБА_1 внесено плату за користування земельною ділянкою в сумі 4999 грн 21 коп. 01 січня 2015 року, наперед, що не заборонено законом та було ініціативою міського голови, не приймаються апеляційним судом до уваги, оскільки згідно наданої відповідачкою квитанції не вбачається, що нею внесені кошти саме в рахунок орендної плати за земельну ділянку площею 0,3569 га. Крім того, за повідомленням ДПС України від 30 серпня 2019 року ФОП ОСОБА_1 протягом 2016-2019 років орендну плату з фізичних осіб по Борзнянській міській раді не сплачувала, а орендна плата позивачем стягується саме за 2016-2018 роки.

Інші доводи наведені в обґрунтування апеляційної скарги, не можуть бути підставами для скасування вірного по суті рішення, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні відповідачкою норм матеріального та процесуального права і зводяться до переоцінки доказів. Наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року № 63566/00 «Проніна проти України (Pronina v. Ukraine)», § 23). Апеляційний суд констатує, що судом першої інстанції надано повну оцінку доказів, поданих стороною позивача при розгляді справи.

Згідно ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про незаконність чи необґрунтованість оскаржуваного рішення, тому, відповідно до положень ст.375 ЦПК України апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Оскільки у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Борзнянського районного суду Чернігівської області від 18 жовтня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків встановлених ч.3 ст.389 ЦПК України.

Повний текст постанови виготовлено 27 грудня 2019 року.

Головуючий: Судді: