РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" грудня 2019 р. м.Житомир

Корольовський районний суд м. Житомира в складі:

головуючого судді Адамовича О.Й.,

за участю секретаря судового засідання Світко Т.І.,

розглянувши y відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Житомирі в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» про визнання незаконними наказів, визнання незаконним звільнення зі зміною формулювання причин звільнення, стягнення середнього заробітку, вихідної допомоги, грошової винагороди та стягнення моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач у грудні 2017 року звернувся до Корольовського районного суду м. Житомира з позовом до Виробничого підрозділу «Коростенське територіальне управління» Філії «Центр Будівельно монтажних робіт та експлуатації будівель та споруд» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в якому просив:

- визнати незаконним та скасувати наказ №139 про переміщення вiд 27.10.2017 року;

- визнати незаконними та скасувати накази про притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності №14 вiд 10.11. 2017 року та №18 вiд 01.12.2017 року;

- визнати незаконним звільнення позивача наказом №69/ОС про припинення трудового договору вiд 1 грудня 2017 року в частинi формулювання причини та пiдстав звільнення, а також запис, зроблений відповідачем у трудовiй книжці позивача за № 13: «01.12.2017 року. Звільнений з роботи за власним бажанням, ст. 38 КЗпП України. Наказ №69/ОС від 1.12.2017 р.», та змінити формулювання причини звільнення позивача у наказi та у трудовій книжці з посиланням на ч.3 ст. 38 КЗпП України, як звільнення за власним бажанням через невиконання відповідачем законодавства про працю, умов колективного договору;

- стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звiльненнi до дня фактичного розрахунку;

- стягнути з відповідача на користь позивача вихiдну допомога в розмiрi, передбаченому колективним договором, але не менше середнього заробітку позивача за три мiсяцi, в розмірі, не меншому, нiж 14831 грн. 76 копійок;

- стягнути з відповідача на користь позивача 150 грн. грошової винагороди за здачу 17.11.2017р. крові;

- стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду у розмiрi 9887,84грн..

В обґрунтування позовних вимог вказано, що згідно наказу по підприємству № 57 вiд 14 липня 1992 року позивача було прийнято на роботу у механічний цех 02 Житомирської дiльницi водієм вантажного автомобiля. Так, 27.10.2017р. було видано наказ по підприємству №137 відповідно до якого позивача без його згоди переводили на роботу з м. Житомира в м. Коростень на термін один місяць. Однак, позивачем було заявлено про невідповідність наказу вимогам КЗпП України і його було скасовано, у зв`язку з чим було видано новий наказ №139 про переміщення, який він також відмовився виконувати, оскільки вважав його незаконним. В подальшому позивачеві наказом №14 від 10.11.2017 року була оголошена догана.

Позивач зазначає, що у зв 'язку з тим, що вiдповiдач систематично не виконував законодавство про працю та умови колективного договору, 14 листопада 2017 року позивач звернувся до роботодавця iз заявою про звільнення за власним бажанням. Наказом №69/ОС вiд 01 грудня 2017 року його було звільнено. Причиною звільнення в наказі було зазначено - за власним бажанням, стаття - 38 КЗпП України, пiдстава - його заява вiд 14.11.2017 року. У трудовiй книжцi позивача було зроблено запис за №13: «01.12.2017 року. Звiльнений з роботи власним бажанням, ст. 38 КЗпП України. Наказ №69/ОС вiд 1.12.2017 р.». Крім того, наказом №18 від 01.12.2019 р про притягнення до дисциплінарної відповідальності позивачу було оголошено догану за відмову виконувати незаконний наказ №164 від 10.11.2017 року.

Крім того позивач вказав, що 17.11.2017 року, під час відпустки, він здавав кров, однак відповідачем не здійснена виплата матеріальної допомоги за здачу крові в розмірі 150 грн, як передбачено колективним договором.

Відповідачем допущено грубе порушення законодавства при звільненні, порушено порядок оформлення трудових книжок, безпідставно винесено догану.

Також незаконними діями та неправомірними рішеннями відповідачем було заподіяно позивачу і моральні страждання, оцінені в розмірі 9887 грн. 84 коп.

Ухвалою судді Корольовського районного суду м. Житомира Бондарчука В.В. від 19.01.2018 року у справі відкрито спрощене позовне провадження (а.с.24).

28.02.2018 року на адресу суду надійшли заперечення від відповідача, згідно яких представник ОСОБА_2 просить у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити повністю. Також зазначає, що за невиконання трудових обов`язків ОСОБА_1 було спочатку надано попередження, а потім за невиконання наказу №139 від 27.10.2017 року «Про тимчасове переміщення» та зрив виробничого процесу ОСОБА_1 притягнуто до дисциплінарної відповідальності оголошено догану, та повторно за невиконання трудових обов`язків оголошено догану. В подальшому ОСОБА_1 було звільнено за власним бажанням на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпПУ. Відповідно до вимог п.3 ч. 4 ст. 32 КЗпПУ, ОСОБА_1 було письмово попереджено про зміну істотних умов праці, з якими він ознайомився та 01.12 2017 на підставі наказу №69/ос з ОСОБА_1 припинено трудовий договір за ч. 1 ст. 38 КЗпПУ. В день звільнення ОСОБА_1 , останньому було проведено повний розрахунок заробітної плати зі всіма доплатами та компенсаціями, а також видана заповнена трудова книжка. Проте, на виконання припису Держпраці у Житомирській області було визнано недійсним наказ №69/ос від 01.12.2017 про звільнення ОСОБА_3 , внесено зміни в трудову книжку та виплачено вихідну допомогу. Отже підстави для визнання незаконним звільнення ОСОБА_1 , зміни формулювання причин та підстав звільнення, а також стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку та стягнення вихідної допомоги передбаченою ст. 44 КЗпПУ відсутні (а.с.27-35).

Протокольною ухвалою суду у складі головуючого судді Бондарчука В.В. від 07.03.2018 задоволено клопотання представника позивача та замінено відповідача на належного відповідача ПАТ «Укрзалізниця» (а.с.76-77).

31.05.2018 року відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, у зв`язку із звільненням судді ОСОБА_4 з займаної посади, справу передано судді Галасюку Р.А.

Ухвалою судді Корольовського районного суду м. Житомира Галасюка Р.А. від 01.06.2018 справу прийнято до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження (а.с.88).

В подальшому позивач звертався до суду із заявами про збільшення позовних вимог, зокрема 28.01.2019 року (а.с. 113-114) та 18.07.2019 року (а.с. 161-162).

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, справу передано судді Адамовичу О.Й. для розгляду, у зв`язку зі звільненням судді ОСОБА_5 у відставку.

Ухвалою від 02.10.2019 справу прийнято суддею Адамовичем О.Й. до свого провадження та призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження.

30.10.2019 року позивач знову звернувся до суду із заявою про збільшення позовних вимог(заява датована 18.07.2019 роком та є аналогічною за змістом заяві поданій 18.07.2019р.) (а.с. 205-206). Крім того, 29.11.2019р. позивач подав розрахунок інфляційних нарахувань, здійснених на суму заявлених вимог.

Згідно, п.2 ч.2 ст. 49 ЦПК України позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.

Разом з тим, згідно ч.12 ст. 33 ЦПК України, у разі зміни складу суду на стадії підготовчого провадження розгляд справи починається спочатку, за винятком випадків, передбачених цим Кодексом. У разі зміни складу суду на стадії розгляду справи по суті суд повторно розпочинає розгляд справи по суті, крім випадку, коли суд ухвалить рішення про повторне проведення підготовчого провадження.

Таким чином, враховуючи, що в результаті відставки судді відбулася зміна складу суду, зважаючи, що на момент прийняття справи до свого провадження заява про збільшення позовних вимог від 18.07.2019р. уже була подана та долучена попереднім складом суду до матеріалів справи (тобто до призначення розгляду справи по суті на 15.10.2019р. новим складом суду), виходячи, що за час розгляду справи відбулися зміни фактичних обставин справи, які впливають на права та інтереси позивача, суд вважає за необхідне здійснити розгляд справи справи в межах позовних вимог заявлених позивачем згідно заяви від 18.07.2019р. (а.с. 161-162).

Так, в заяві про збільшення позовних вимог від 18.07.2019р. позивач просить:

- визнати незаконним наказ №139 про переміщення вiд 27.10.2017 року та скасувати його;

- визнати незаконними та скасувати накази про притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності №14 вiд 10.11. 2017 року та №18 вiд 01.12.2017 року, як такі що винесені за невиконання незаконного наказу №139 від 27.10.2017;

- визнати незаконним звільнення позивача наказом №49 про припинення трудового договору вiд 1 грудня 2017 року в частинi дати звільнення, а також запис, зроблений відповідачем у його книжці без зазначення дати за № 15: «Звільнений з роботи за власним бажанням, п.3 ст. 38 КЗпП України. Підства наказ № 47 від 23.01.2018 та наказ №48 від 23.01.2018 р.», та змінити дату звільнення позивача у наказi №49, а також дату у трудовій книжці на 30.11.2017 та підставу на ч.3 ст. 38 КЗпП України, як звільнення за власним бажанням через невиконання відповідачем законодавства про працю, умов колективного договору;

- стягнути з відповідача на користь позивача недоплачену різницю вихідної допомоги у сумі 628,65 грн.;

- стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звiльненнi до дня фактичного розрахунку, що складає 102038,71 грн.

- стягнути з відповідача на користь позивача 164,72 грн., незаконно утримані з вихiдної допомоги;

- стягнути з відповідача на користь позивача 150 грн. грошової винагороди за

здачу 17.11.2017 року крові згідно колективного договору;

- стягнути з відповідача на користь позивача грошову компенсацію за

моральну шкоду завдану позивачу через порушення його прав та трудового законодавства щодо позивача у розмірі 25 000 грн.;

- стягнути з відповідача на користь позивача витрати на надання правової допомоги, пов`язаної з поданням та розглядом даного позову.

В обґрунтування заяви позивач, додатково до раніше викладених обставин зазначив, що вiдповiдно до припису № 06-24-005/0965-0539 вiд 06.12.2017р Управління Держпрацi в Житомирскiй областi, наказами по підприємству вiд 23.01.2018р. №47 та №48 наказ №69/ОС вiд 01.12.2017 р. про звільнення визнано недійсним, а також визнано недійсним запис №13 внесений у трудову книжку позивача про звільнення за власним бажанням , п.3 ст. 38 КЗпП України. Однак у трудову книжку внесено запис за №15 про звiльнення, з посиланням на накази №47 та №48 вiд 23.01.2018р., які не є наказами про звiльнення. Крiм того, вiдповiдно до ст.3 ЗУ «Про вiдпустки»: за бажанням працiвника у разi його звiльнення (крiм звiльнення за порушення трудової дисциплiни) йому має бути надано невикористану вiдпустку з наступним звiльненням. Датою звiльнення в цьому разi є останнiй день вiдпустки. Заяву на звiльнення він подав 14.11.2017р. В той же день він подав заяву про надання частини невикористаної вiдпустки з 14.11.17 по 30.11.2107р. Таким чином, згiдно вимог законодавства, звiльнення має бути оформлене 30.11.2107р. Але, в порушення вимог законодавства, керiвництво на свiй розсуд зробило для позивача 01.12.2017р. робочим днем лише для того, аби винести догану вiд 01.12.2017р по сутi за невиконання того ж незаконного наказу №139. Отже, допущено грубе порушення законодавства при звiльненнi, порушено порядок оформлення трудових книжок , безпідставно винесено догану.

Також позивач вказав, що 26.01.2018р йому виплачено вихiдну допомогу в розмiрi, передбаченому ст 44 КЗпП України, а саме його тримiсячний середній заробiток. Але, iз врахуванням виявлених порушень, сума середньомісячного заробітку розрахована невiрно, без врахування оплати понаднормових годин за жовтень 2017р. Вiдпрацювання понаднормових годин у жовтні 2017 року підтверджено в грудні 2018 р. перевiркою правового iнспектора працi iз внесенням подання керівнику підприємства про перерахунок та виплату коштiв. За жовтень 2017 йому було нараховано та виплачено 13.02.2019 року 419 грн.10 коп. за 22 понаднормові години. Таким чином, в зв`язку із збільшенням заробітної плати за жовтень 2017р. на вказану суму, має збільшитись і середньомісячний заробіток за останні 2 місяці і становитиме 5153,47 грн.

Отже, вихідна допомога при звільненні відповідно до ст. 44 КЗпПУ має становити 3 середньомісячних зарплати, але не менше 15460,41 грн. Таким чином, різниця між нарахуванням вихідної допомоги згідно довідки та середньомісячним заробітком із врахуванням понаднормових за жовтень 2017 становить 628,65 грн.

Крiм того, в порушення вимог ст.116 КЗпП України, яка вказує на обов`язковість виплати працiвнику всiх сум у день звiльнення, тобто згiдно наказу про звiльнення №49 від 01.12.2017р, iз виплаченої йому 26.01.2018р вихідної допомоги була вирахувана якась незрозумiла заборгованiсть по зарплаті в сумi 164,72 грн. Такi дiї вiдповiдача прямо суперечать вимогам ст.1215 ЦК України, оскiльки вiдповiдачем не надано будь якi докази рахункової помилки при розрахунку зарплати за грудень 2017р та доказiв недобросовiсностi з боку набувача, тобто позивача. Крiм того, вiдповiдно до ст.127 КЗпП України, для утримання або вiдрахування помилково нарахованих сум відповідач мав 1, мiсяць. І цей термiн вiдповiдач пропустив. Таким чином, на даний час, всі суми, що мали бути виплаченi вiд пiдприємства при звiльненнi позивачу не виплачені.

Виходячи зi змiсту ст.117 КЗпП України: в разi невиплати з вини власника належних звiльненому працiвниковi сум у строки, зазначенi в ст.116 цього Кодексу, підприємство повинно виплатити працiвниковi його середнiй заробiток за весь час затримки. Станом на 25.07.2019р з часу його звiльнення минає повних 19,8 календарних мiсяцiв. Середньомiсячний заробiток, згідно довiдки складас 5153,47 грн. Розмiр грошових коштiв, який вiдповiдач зобо`язаний сплатити на його користь за весь час затримки, складає 102038,71 грн (середньомісячний заробiток 5153,47 грн. х 19,8 мiсяцiв).

Також відповідачем не надано жодного належного доказу виплати позивачу матеріальної допомоги за здачу кровi 17.11.2017р в сумi 150грн, передбаченого колдоговором.

Протягом перiоду, який становить вже бiльше одного року, для відновлення своїх порушених прав позивач витрачав багато своїх коштiв та власного часу. За цей перiод він неодноразово звертався до вiдповiдача з пропозицiєю мирного вирішення конфлікту. Але такі намагання, нажаль, залишилися без уваги. Протягом року з`ясувалися та були пiдтвердженi документально новi грубi порушення трудового законодавства вiдповiдачем. Зважаючи на те, що справа за його позовом затягнулася, не з його вини на термiн вже бiльше 1,5 року i весь цей час він знаходиться в станi стресу, змушений нервувати, що може негативно вплинути на стан його здоров`я, пiдготовлювати велику кiлькiсть документiв, використовувати вiдгули, звертатися в рiзнi iнстанцiї, відриватися з ciм`ї та виховання його неповнолiтньої дитини, ходити в суд. Тобто, значну частину свого життя він змушений вiддати на встановлення справедливості та захист своєї трудової честi та прав, вважає цiлком розумною сумою вiдшкодуваня моральної шкоди буде 25000грн.

На оплату правової допомоги, згідно наданих суду рахунків, станом на 07.2019 р. ним було витрачено 13 500 грн., в тому числі на оплату правової допомоги, пов`язаної із підготовкою та поданням необхідних для розгляду справи документів (запитів, заяв, звернень) у кількості 16 (шістнадцяти) штук витрачено власні кошти загальною вартістю 3 200 грн., тому загальна сума грошових відшкодувань складає 141482,08 грн. (а.с. 161-162).

23.04.2019 представник відповідача ОСОБА_2 подав до суду заперечення щодо прийняття заяви про збільшення позовних вимог та вказав, що заява про збільшення позовних вимог є незаконною, необґрунтованою та поданою з порушенням норм цивільного процесуального законодавства. Зазначив, що заява про збільшення позовних вимог подана на стадії розгляду справи по суті та не оплачена судовим збором. Щодо вимог позивача стосовно визнання незаконним звільнення в частині дати звільнення послався на п. 12 Пленуму Верховного суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 року за №9 , а також вказав, що датою звільнення 1 грудня 2017 року викликано додатковими обставинами. Щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні послався на ч. 3 ст. 235 КЗпПУ та вказав, що позивач з 12 грудня 2017 року працевлаштувався на роботу у виробничий підрозділ Житомирська дирекція колії регіональної філії «Південно-західна залізниця» акціонерного товариства «Українська залізниця», а тому підстави для стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні відсутні. Крім того зазначив, що позивачі пред`явивши вимоги про стягнення з відповідача компенсації за заподіяну їм моральну шкоду, не надали жодних належних доказів обґрунтування її наявності та розміру (а.с.152-154)

У запереченнях від 13.08.2019 представник відповідача ОСОБА_2 додатково вказав, що 18.12.2017 року поштовим переказом №1310 позивачу було відправлено кошти в сумі 120, 00 грн., за мінусом загальнообов`язкових стягнень, за здачу крові 17.11.2017 року (а.с.166-169).

Також 04.02.2019 представник відповідача ОСОБА_2 звернувся до суду з клопотанням про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (а.с. 133-134).

Крім того, в клопотанні від 29.11.2019р. представник відповідача вказав, що позивачу було виплачено через поштовий переказ 690,85грн заробітної плати за час виконання понаднормових робіт за вересень місяць 2017 року (23 понад нормові години) та за жовтень місяць 2017 року (22 понаднормові години). Також, повторно, враховуючи вимоги чинного законодавства, позивачу донараховано подвійний розмір заробітної плати за час виконання понаднормових робіт за вересень та жовтень місяці 2017 року в сумі 1014,06грн. та також через поштовий переказ отримані позивачем. Крім того, у липні 2018 року позивачу було помилково перераховано на банківську картку 1340грн., однак останній відмовився їх повертати (а.с. 229 -231).

В судовому засіданні 15.11.2019 та 29.11.2019р. позивач та його представник адвокат Дикий Л.В. позовні вимоги підтримали виходячи з заяви про збільшення позовних вимог від 18.07.19, однак визнали, що відповідач сплатив 150грн. грошової винагороди за здачу 17.11.2017р. крові. Додатково надали рахунки в підтвердження витрат на правову допомогу.

Також, позивач та його представник визнали факт отримання від відповідача коштів в сумі 690,85грн. та 1014,06грн., проте вказали, що їм не відоме призначення цих коштів, а тому не можуть підтвердити, що це оплата за час виконання понаднормових робіт.

Представник відповідача в судовому засіданні 15.11.2019 та 29.11.2019р. вказав на необґрунтованість позову з підстав викладених в письмових запереченнях. Зазначив, що позивач свідомо порушував трудове законодавство і притягувався до відповідальності законно. Просив відмовити в позові. Крім того вказав, що позивачем та його представником не було надано належних доказів в підтвердження понесених витрат на оплату правової допомоги.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд при вирішенні спору виходить з наступного.

На підставі наказу №57 від 14.07.1992 року позивач - ОСОБА_1 був прийнятий на роботу та працював на виробничо-експлуатаційній дільниці станції Житомир на вантажному автомобілі ГАЗ 2705 Виробничого підрозділу "Коростенського територіального управління" філії "Центру будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд" публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" (далі по тексту - відповідач) (а.с. 6).

27.10.2017 року відповідачем було прийнято наказ №137 про тимчасове переведення позивача, як водія автотранспортних засобів, з 27.10.17 на автомобіль КАМАЗ 5320, згідно ст. 33 КЗпП України, у зв`язку з виробничою необхідністю, згідно рапорта головного механіка ОСОБА_6 (а.с. 10).

Позивач не погодився з вказаним наказом, оскільки причини переведення не відповідали вимогам ст. 33 КЗпП України та вказав в наказі, що відмовляється виконувати роботи по м.Коростеню.

Так, згідно ст. 33 КЗпП України тимчасове переведення працівника на іншу роботу, не обумовлену трудовим договором, допускається лише за його згодою. Власник або уповноважений ним орган має право перевести працівника строком до одного місяця на іншу роботу, не обумовлену трудовим договором, без його згоди, якщо вона не протипоказана працівникові за станом здоров`я, лише для відвернення або ліквідації наслідків стихійного лиха, епідемій, епізоотій, виробничих аварій, а також інших обставин, які ставлять або можуть поставити під загрозу життя чи нормальні життєві умови людей, з оплатою праці за виконану роботу, але не нижчою, ніж середній заробіток за попередньою роботою.

Того ж дня, відповідач приймає наказ №139 від 27.10.17 про переміщення, на підставі п.2 ст. 32 КЗпП України, у зв`язку з виробничою необхідністю. Пунктом 1 наказу було визначено - провести переміщення водія автотранспортних засобів ОСОБА_1 , в межах його спеціалізації, кваліфікації та посади, з 27.10.17 по 25.11.17 на автомобіль КАМАЗ 5320.

Позивач не погодився з даним наказом також та відмовився від переміщення через невідповідність наказу вимогам п.3 ст. 32 КЗпП України, оскільки переміщення в іншу місцевість є переводом і потребує згоди працівника (Постанова КМУ "Про гарантії та компенсації" №255 від 1998р., про що вказав у наказі (а.с. 10 зворот).

Так, згідно ч.1 ст. 32 КЗпП переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, а також переведення на роботу на інше підприємство, в установу, організацію або в іншу місцевість, хоча б разом з підприємством, установою, організацією, допускається тільки за згодою працівника, за винятком випадків, передбачених у статті 33 цього Кодексу та в інших випадках, передбачених законодавством.

Частиною 2 ст. 32 визначено, що не вважається переведенням на іншу роботу і не потребує згоди працівника переміщення його на тому ж підприємстві, в установі, організації на інше робоче місце, в інший структурний підрозділ у тій же місцевості, доручення роботи на іншому механізмі або агрегаті у межах спеціальності, кваліфікації чи посади, обумовленої трудовим договором. Власник або уповноважений ним орган не має права переміщати працівника на роботу, протипоказану йому за станом здоров`я.

У період з 05.12.17 по 06.12.17 Управлінням держпраці у Житомирській області було проведено перевірку додержання Виробничим підрозділом "Коростенське територіальне управління" філії "Центру будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд" публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" законодавства про працю та загальнообов`язкового державного соціального страхування, за наслідками якої було скадено акт №06-24-005/0965 (а.с. 56-67).

Зокрема перевіркою було встановлено ряд порушень трудового законодавства, зокрема ч.1 ст. 32 КЗпПУ. Так, встановлено, що переведення на іншу роботу у виробничому підрозділі "Коростенське територіальне управління" здійснюється без згоди працівника. Правопорушення вчинене відносно ОСОБА_7 , якого було переміщено, згідно наказу №139 від 27.10.17 на автомобіль КАМАЗ 5320, що знаходиться на виробничій базі в м.Коростені (постійне місце роботи ОСОБА_1 - м.Житомир). Правопорушення є триваючим станом на 27.10.2017.

Вказаний висновок було підтверджено листом керівника Управління держпраці у Житомирській області від 15.12.17 (а.с. 15).

Результати перевірки відповідачем не оскаржувалися.

Згідно п. 31 Постанови Пленум Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" №9 від 06.11.1992р. не вважається переведенням, що потребує згоди працівника, переміщення його на тому ж підприємстві (в установі, організації) на інше робоче місце, в інший структурний підрозділ на території підприємства в межах тієї ж місцевості, доручення роботи на іншому механізмі або агрегаті при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою і з тими ж істотними умовами праці. Однак і переміщення не може бути безмотивним, не обумовленим інтересами виробництва.

Таким чином, слід дійти висновку, що переміщення працівника на тому ж підприємстві допускається в межах тієї ж місцевості. Оскільки робоче місцем позивача знаходилося в місці Житомирі, а згідно наказу №139 від 27.10.17 його було переміщено на інше робоче місце, яке знаходилося в м.Коростені, тобто в іншій місцевості, слід дійти висновку, що даний наказ не відповідає вимогам ч.1 та ч.2 ст. 32 КЗпПУ, а отже є незаконним та підлягає скасуванню.

10.11.17 відповідачем було прийнято наказ №14, яким притягнуто до дисциплінарної відповідальності ОСОБА_1 та оголошено йому догану за порушення трудової дисципліни, неналежне виконання своїх трудових обов`язків, яке полягає в порушенні правил внутрішнього трудового розпорядку, невиконання наказів керівництва (а.с. 11).

Зі змісту вказаного наказу вбачається, що підставою для його прийняття було невиконання позивачем наказу підприємства №139 від 27.10.17 "Про тимчасове переміщення" на автомобіль КАМАЗ 5320. Зокрема було встановлено, що позивач не приступив до виконання трудових обов`язків, не приступив до стажування, певний період часу знаходився на лікарняному, що свідчить про безвідповідальне ставлення до виконання поставлених головним механіком виробничих завдань.

Крім того, 01.12.17 відповідачем було прийнято наказ №18 Про притягнення до дисциплінарної відповідальності ОСОБА_1 за порушення трудової дисципліни, неналежне виконання своїх трудових обов`язків, яке полягає в порушенні правил внутрішнього трудового розпорядку, невиконання наказів керівництва. Наказом було оголошено догану.

Підставою для даного наказу стало невиконання позивачем наказу №164 від 10.11.17, щодо перевезення будівельно-монтажних матеріалів автомобілем КАМАЗ 5320.

Відповідно до статті 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки одне з таких заходів стягнення: догана та звільнення.

При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку (стаття 149 КЗпП України).

Частиною першою статті 148 КЗпП України визначено, що дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку.

Ознакою порушення трудової дисципліни є наявність проступку в діях або бездіяльності працівника.

Дисциплінарний проступок визначається як винне невиконання чи неналежне виконання працівником своїх трудових обов`язків. Складовими дисциплінарного проступку є дії (бездіяльність) працівника; порушення або неналежне виконання покладених на працівника трудових обов`язків; вина працівника; наявність причинного зв`язку між діями (бездіяльністю) і порушенням або неналежним виконанням покладених на працівника трудових обов`язків.

Недоведеність хоча б одного з цих елементів виключає наявність дисциплінарного проступку.

За правилом статті 150 КЗпП України дисциплінарне стягнення може бути оскаржене працівником у порядку, встановленому чинним законодавством.

Наведені правила надають позивачу право оскаржувати застосоване до нього дисциплінарне стягнення з визначенням загальних критеріїв оцінки їх правомірності.

Як вбачається з матеріалів справи, підставою для прийняття наказу №14 від 10.11.17 стало не виконання позивачем наказу №139 від 27.10.17, який визнаний судом таким, що не відповідає вимогам трудового законодавства. Таким чином, не виконання наказу, який прийнятий в порушення прав працівника, не може бути підставою для притягнення цього ж працівника до дисциплінарної відповідальності, оскільки такий наказ не може породжувати правомірних трудових обов`язків, не виконання яких становитиме склад дисциплінарного проступку.

Такого ж висновку суд доходить і по відношенню до наказу №18 від 01.12.17, оскільки він також пов`язаний з незаконним переміщенням працівника.

Таки чином, наказ №14 від 10.11.17 та наказ №18 від 01.12.17 підлягають скасуванню також.

Згідно ч.3 ст. 38 КЗпПУ працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.

Згідно ч.1 ст. 3 Закону України "Про відпустки" за бажанням працівника у разі його звільнення (крім звільнення за порушення трудової дисципліни) йому має бути надано невикористану відпустку з наступним звільненням. Датою звільнення в цьому разі є останній день відпустки.

14.11.17 позивач подав заяву про звільнення за власним бажанням через невиконання роботодавцем законодавства про працю, необхідністю догляду з неповнолітньою дитиною та неможливість виконувати роботу в іншій місцевості через негативний вплив навколишнього середовища та значну відстань від місця постійного проживання (а.с. 7).

15.11.17 позивач подав заяву з проханням надати частину відпустки з 15.11.19 по 30.11.17 (а.с. 116).

Наказом по підприємству №618 від 15.11.17 позивачу було надано відпустку тривалістю 16 календарних днів з 15.11.17 по 30.11. 17 включно (а.с. 202).

01.12.17 позивача було звільнено.

Вирішуючи питання щодо дати звільнення суд виходить з того, що позивачем в заяві не було визначеного строку звільнення. Норма закону про відпустки покликана врегулювати питання звільнення працівника, а також реалізувати його право на відпустку.

Таким чином, звільнення працівника наступного дня після відпустки, з урахуванням необхідності належного оформлення такого звільнення (підписання обхідного листа тощо), без шкоди для наступного працевлаштування, суд вважає таким, що не порушує прав позивача. Крім того, не було встановлено порушень трудового законодавства щодо дати звільнення і перевіркою управлінням держпраці.

Отже, позивачем не доведено необхідність зміни дати його звільнення.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що вимоги позивача про визнання незаконним звільнення позивача за наказом №49 про припинення трудового договору з 1 грудня 2017 року в частинi дати звільнення, не підлягає задоволенню.

З матеріалів справи вбачається, що наказом по підприємству №69/ос від 01.12.17 про припинення трудового договору, ОСОБА_1 було звільнено за ст. 38 КЗпПУ згідно заяви від 14.11.17 без виплати вихідної допомоги (а.с. 8).

Разом з тим, як вказувалося вище, у період з 05.12.17 по 06.12.17 Управлінням держпраці у Житомирській області було проведено перевірку додержання Виробничим підрозділом "Коростенське територіальне управління" філії "Центру будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд" публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" законодавства про працю та загальнообов`язкового державного соціального страхування, за наслідками якої було складено акт №06-24-005/0965 (а.с. 56-67). В акті було зафіксовано порушення відповідачем трудового законодавства по відношенню до позивача, зокрема ч.1 ст. 32 КЗпПУ (щодо переведення на іншу роботу без згоди працівника); ч.1 ст. 21 Закону України "Про відпустки" (щодо порушення строків виплати заробітної плати за час щорічної відпустки); ч.3 ст. 38 КЗпПУ (звільнення позивача за власним бажанням згідно наказу №69/ос від 01.12.17 за ст. 38 КЗпПУ, натомість позивач просив за ч.3 ст. 38КЗпПУ, тобто формулювання наказу не відповідає дійсності).

За наслідками перевірки Управлінням держпраці у Житомирській області було винесено припис №06-24-005/0965-0539, згідно якого приписано привести виплату заробітну плату за весь час відпустки у відповідність до ч.1 ст. 21 ЗУ "Про відпустки"; переведення працівників на іншу роботу привести у відповідність до ч.1 ст. 32 КЗпПУ; наказ №69/ос від 01.12.17 про звільнення ОСОБА_1 привести у відповідність ч.3 ст. 38 КЗпПУ.

Отже, матеріалами справи підтверджуються доводи позивача про наявність підстав для його звільнення за власним бажанням у зв`язку з невиконанням власником законодавства про працю.

На виконання припису, відповідач наказом №47 від 23.01.2018 визнав наказ №69/ос від 01.12.17 про звільнення ОСОБА_1 недійсним (а.с. 54), а згідно наказу №48 від 23.01.2018 визнав недійсним запис №13, внесений у трудову книжку ОСОБА_7 , вніс запис у трудову книжку ОСОБА_1 про звільнення з роботи за власним бажанням, п. 3 статті 38 КЗпП України та наказав виплатити позивачу вихідну допомогу у розмірі тримісячного середнього заробітку, відповідно до ст. 44 КЗпП України (а.с. 55).

Також 23.01.18 відповідач видав наказ №49 за змістом якого: наказую: звільнити ОСОБА_1 , водія автотранспортних засобів, з 1 грудня 2017 року за власним бажанням у зв`язку із невиконанням власником законодавства про працю, п.3 ст. 38 Кодексу законів про працю України (а.с. 92).

Отже, відповідач самостійно скасував наказ №69/ос від 01.12.17 та визначив підстави звільнення відповідача за п.3 ст. 38 Кодексу законів про працю України.

Разом з тим, з наявної в матеріалах справи копії трудової книжки ОСОБА_1 вбачається, що під №15 міститься запис, згідно якого: запис №13 вважати недійсним, звільнений з роботи за власним бажанням, п. 3, статті 38 КЗпП України. Підстава: наказ №47 від 23.01.18 та наказ №48 від. 23.01.18 (а.с. 115).

Тобто, скасувавши наказ № 69/ос від 01.12.17 та внісши запис у трудову книжку позивача про недійсність запису №13 про звільнення, відповідачем не було зазначено самої дати звільнення.

Згідно ч.3 ст. 235 КЗпП України у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов`язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону.

Як вказувалося вище, в трудовій книжці позивача під №15 міститься запис про причини звільнення а також запис, зроблений відповідачем у трудовій книжці без зазначення дати за № 15: «Звільнений з роботи за власним бажанням, п.3 ст. 38 КЗпП України. Підства наказ № 47 від 23.01.2018 та наказ №48 від 23.01.2018 р.». Таким чином, суд вважає за необхідне вказати у трудовій книжці дату звільнення та підставу звільнення з точній відповідності з формулюванням чинного законодавства, а саме:01.12.2017. Звільнений з роботи за власним бажанням у зв`язку із невиконанням власником законодавства про працю, ч.3 ст. 38 КЗпП України.

Згідно ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

З матеріалів справи вбачається, що вихідна допомога у розмірі тримісячного середнього заробітку, відповідно до ст. 44 КЗпП України була виплачена позивачу у січні 2018 року (а.с. 127).

Позивач вказує, що 26.01.18 отримав вказану виплату в розмірі 13461,90грн. (з урахуванням отриманих обов`язкових платежів). Однак, в результаті перевірки управління держпраці та згідно листа Коростенської територіального комітету профспілки залізничників від 05.02.19 було виявлено, що не було взято до обліку і недоплачено за серпень 2017 року 23 години понаднормових робіт на суму 439грн.10коп. та за жовтень 2017 року 22 понаднормові години на суму 419грн. 10 коп. (а.с.147) .

В листі також повідомлялося, що дані кошти були нараховані, але в порушення діючого трудового законодавства України, бухгалтером підприємства відраховані з позивача в рахунок погашення безпідставно нарахованих і отриманих позивачем грошових коштів в сумі 1340грн., як аванс в липні 2018 року. Дані кошти позивач відмовився повертати. Правовим інспектором праці повторно внесено подання в результаті якого, бухгалтером підприємства погашені збитки нанесені підприємству та притягнуто до дисциплінарної відповідальності. поштовим переказом від 21.01.19 року недоплачені позивачу кошти на правленні на його адресу.

Позивач визнав, що кошти в сумі 690грн. згідно поштового переказу від 26.01.19р. були ним отримані 13.02.2019р. (а.с. 148, 160).

Крім того, позивач вказав, що відповідно до ч.1 ст. 106 КзПП України за погодинною системою оплати праці робота в надурочний час оплачується в подвійному розмірі годинної ставки. Оскільки позивач в жовтні 2017 року працював за погодинною системою оплати праці, оплата 22 годин понаднормових має оплачуватися в подвійному розмірі.

Дана обставина визнається відповідачем, у зв`язку з чим позивачу було донараховано також оплату понаднормових за серпень та жовтень місяці 2017 року в сумі 1014,06грн., які були виплачені позивачу поштовим переказом 06.06.19р. (а.с. 161).

В підтвердження оплати понаднормових представником позивача були надані також інші бухгалтерські документи (а.с.232-243).

Оскільки оплата понаднормових була проведена після виплати вихідної допомоги у розмірі тримісячного середнього заробітку, відповідно до ст. 44 КЗпП України, суд погоджується з доводами позивача, що понаднормові в сумі 419грн.10коп. за жовтень 2017р. не були враховані при розрахунку цих виплат.

З розрахунку позивача в заяві про уточнення позовних вимог від 18.07.19 вбачається, що сума недоплаченої вихідної допомоги становить 628,65грн. Відповідачем не надано свого розрахунку в спростування доводів позивача.

Таким чином, суд вважає доведеними вимоги щодо стягнення 628,65грн.

Також, суд вважає доведеними вимоги позивача щодо стягнення з відповідача 164,72грн. відрахованих з нього при виплаті вихідної допомоги (а.с. 127).

Згідно ст. 1215 ЦК України не підлягає поверненню безпідставно набуті заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача.

Відповідачем не було надано доказів походження даної суми та не доведено, що вказані кошти були виплачені помилково і через недобросовісність з боку позивача.

Отже, позивачем були доведенні підстави передбачені ст. 117 КЗпП України.

З довідки відповідача вбачається, що заробітна плата позивача за жовтень 2017 року становила 4842,23грн., а за листопад 5045,60грн. До заробітної плати в жовтні слід додати невиплачені понаднормові в сумі 419грн.10коп. (4842,23грн. +419,10грн. = 5261,33грн.).

Таким чином, розмір середнього заробітку за весь час затримки становитиме: 5261,33 грн. (заробітна плата позивача за жовтень 2017 року) + 5045,60грн. (заробітна плата позивача за листопад 2017 року ) : 43 робочих дні (21 робочий день за жовтень 2017 року та 22 робочих дні за листопад 2017 року) = 239 грн. 70 коп. (середній заробіток за день). Період не виплати належної заробітної плати з 01.12.2017 року по 05.12.2019 року становить 503дні. Таким чином, сума середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку складає 120569,10 грн. (239,70 грн.- середньоденна заробітна плата позивача * 503 робочі дні = 120569,10грн.).

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Згідно п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди, розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві фізичних і моральних страждань, з урахуваннями у кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховуються характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, наслідки тілесних ушкоджень, істотних вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках.

Вирішуючи питання про відшкодування моральної шкоди у розмірі 25000 гривень суд вважає, що факт порушення прав позивача при звільненні доведений і дане призвело до моральних страждань позивача. Однак, суд вважає розмір моральної шкоди значно завищеним та з урахуванням всіх зазначених позивачем обставин визначає його у розмірі 2500 гривень, у зв`язку з чим, позовна вимога про стягнення моральної шкоди підлягає частковому задоволенню.

В стягненні решти суми моральної шкоди слід відмовити.

Щодо розподілу судових витрат суд зазначає наступне.

Згідно ч. 4 ст. 62 ЦПК України повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність".

В підтвердження своїх повноважень адвокатом ОСОБА_8 було надано ордер ЖТ №11471, в якому вказана підстава його видачі договір на правову допомогу від 07.03.2018р. (а.с. 74).

Разом з тим, до матеріалів справи було надано договір про надання професійної правничої допомоги датований 06.11.2017р. (а.с. 212-214).

Статтею 137 ЦПК України врегульовано питання витрат на професійну правничу допомогу.

Так, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

В підтвердження понесених витрат на правничу допомогу адвоката позивачем були надані рахунки:

1/11 від 01.01.2017 300 грн. (а.с.19), 27/12/17 від 27.12.2017 1000 грн (а.с20), 20/12/18 від 20.12.2018 1000 грн. (а.с.103), №25/10/18 від 25.10.2018 1000 грн (а.с.104), №25/05/18 від 25.05.2018 1000 грн. (а.с.105), №17/04/18 від 17.04.2018 1000 грн. (а.с.106), №19/03/18 від 19.03.2018 1000 грн. (а.с107), №07/03/18 від 07.03.2018 1000 грн. (а.с.108), №17/11/17 від 17.11.2017 200 грн. (а.с177), №30/11/17 від 30.11.2017 200 грн. (а.с.178), №13/12/17 від 13.12.2017 200 грн. (а.с.179), №25/12/17 від 25.12.2017 2000 грн. (а.с.180), №21/12/17 від 21.12.2017 200 грн. (а.с.181), №17/01/18 від 17.01.2018 200 грн. (а.с.182), №04/02/18 від 04.02.2018 200 грн. (а.с.183), №10/11/17 від 10.11.2017 200 грн. (а.с184), №19/03/18 від 19.03.2018 200 грн. (а.с.185), №11/03/18 від 11.03.2018 200 грн. (а.с.186), №01/06/18 від 01.06.2018 200 грн. (а.с.187), №29/10/18 від 29.10.2018 200 грн. (а.с188), №01/08/18 від 01.08.2018 200 грн. (а.с.189), №28/01/19 від 28.01.2019 400 грн. (а.с.190), №05/02/19 від 05.02.2019 1000 грн. (а.с.191), №25/04/19 від 25.04.2019 1000 грн. (а.с.192), №30/07/19 від 30.07.2019 1000 грн. (а.с.193), №16/07/19 від 16.07.2019 500 грн. (а.с194), №28/10/19 від 28.10.2019 200 грн. (а.с.217), №08/11/19 від 08.11.2019 1000 грн. (а.с.218), №15/11/19 від 15.11.2019 1000 грн. (а.с.219), всього на загальну суму 17800грн.

Складання рахунків передбачається розділом 4 договору від 06.11.17р.

Однак, як вказувалося вище адвокат в даному процесі діяв на підставі ордеру ЖТ №11471, в якому вказана підстава його видачі - договір на правову допомогу від 07.03.2018р. Тобто, позивачем не підтверджено, що договір від 07.03.18 містить аналогічні умови, зокрема щодо видачі рахунків на підтвердження оплати та вид виконаної роботи.

Крім того, суд зазначає, що вказані рахунки не містять відомостей щодо підстави їх видачі, а саме реквізиту договору. Також суд вважає, що вказівка в рахунку про отримання оплати, а також зазначення відомостей про вид послуги, не може вважатися детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, як того вимагає ст. 137 ЦПК України. Рахунки містять лише загальні відомості про послугу.

Таким чином, суд вважає, що позивачем не було доведено допустимими доказами конкретний розмір понесених ним витрат на правову допомогу, а тому у покладанні таких витрат на відповідача слід відмовити.

Щодо розподілу судових витрат зі сплати судового збору, суд зазначає наступне.

Звертаючись з позовом позивачем було заявлено клопотання про звільнення від сплати судового збору. При відкритті провадження у справі дане питання не було вирішене, строків по сплаті судового збору не встановлювалися.

Відповідно до ч. 2 ст. 136 ЦПК України, якщо у встановлений судом строк судові витрати не будуть сплачені, заява відповідно до статті 257 цього Кодексу залишається без розгляду, або витрати стягуються за судовим рішенням у справі, коли сплата судових витрат була відстрочена або розстрочена до ухвалення цього рішення.

Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно ст. 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Таким чином, виходячи з загальних засад цивільного судочинства, беручи до уваги принцип пропорційності, зважаючи на строк розгляду справи в суді, необхідність прийняття остаточного рішення у справі, суд вважає за можливе здійснити розподіл судових витрат в частині судового збору при прийнятті рішення, відповідно до ст. 141 ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Вбачається, що позивачем в 2017 році заявлено три вимоги немайнового характеру, які підлягають оплаті в розмірі 640грн. за вимогу. Також, в 2019 році позивачем заявлено одну вимогу немайного характеру, яка підлягає оплаті в розмірі 768,40грн. Заявлені вимоги майнового характеру підлягають оплаті виходячи з ціни позову, пропорційно до задоволених вимог.

Згідно ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позивачем доведено, а тому підлягають задоволенню вимоги про визнання незаконним та скасування наказу №139 від 27.10.17 про переміщення; наказу про притягнення до дисциплінарної відповідальності №14 від 10.11.17; наказу про притягнення до дисциплінарної відповідальності №18 від 01.12.17. Також підлягають задоволенню вимоги позивача щодо зміни формулювання звільнення, а саме: 01.12.2017. Звільнений з роботи за власним бажанням у зв`язку із невиконанням власником законодавства про працю, ч.3 ст. 38 КЗпП України. З відповідача на користь позивача підлягають стягненню 628,65грн. недоплаченої вихідної допомоги, 164,72грн. безпідставно утриманих коштів, сума середнього заробітку за весь час затримки розрахунку в розмірі 120569,10грн. та 2500грн. на відшкодування завданої моральної шкоди.

В задоволенні решти вимог слід відмовити.

Підстав для постановлення окремої ухвали суд не вбачає.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 32, 33, 38, 44, 116, 117, 147 КЗпП України, ст.ст. 2, 10, 11, 62, 81, 137, 141, 209, 212, 213, 215 259, 263-265, 273 Цивільного процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» задовольнити частково.

Визнати незаконним та скасувати наказ №139 від 27.10.17 про переміщення.

Визнати незаконним та скасувати наказ про притягнення до дисциплінарної відповідальності №14 від 10.11.17.

Визнати незаконним та скасувати наказ про притягнення до дисциплінарної відповідальності №18 від 01.12.17.

Визначити формулювання звільнення ОСОБА_1 : "01.12.2017. Звільнений з роботи за власним бажанням у зв`язку із невиконанням власником законодавства про працю, ч.3 ст. 38 КЗпП України".

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 : - 628,65грн. недоплаченої вихідної допомоги; - 164,72грн. безпідставно утриманих коштів; - 120569,10 грн. середнього заробітку за весь час затримки розрахунку; - 2500грн. на відшкодування завданої моральної шкоди.

В задоволенні решти вимог відмовити.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь держави 3927,02грн. судового збору.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Житомирського апеляційного суду через Корольовський районний суд м. Житомира протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя О. Й. Адамович

Позивач:

ОСОБА_1 ,

проживаючого за адресою:

АДРЕСА_1

РНОКПП НОМЕР_1

Відповідач:

Акціонерне товариство «Українська залізниця»

в особі філії «Центр будівельно-монтажних робіт та

експлуатації будівель і споруд» Акціонерного товариства

«Українська залізниця»

місцезнаходження за адресою:

03035, м. Київ, вул. Льва Толстого, 61,

.

Дата складання повного рішення: 16.12.2019.