КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
апеляційне провадження №22-ц/824/1829/2019
справа №759/7140/16
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 лютого 2019 року м.Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Поліщук Н.В.

суддів Андрієнко А.М., Соколової В.В.

за участю секретаря судового засідання Амборської Д.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Святошинського районного суду міста Києва, ухваленого під головуванням судді Величко Т.О. 09 липня 2018 року,

у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа: ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором та зустрічним позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», третя особа: ОСОБА_3 про визнання недійсними кредитного договору, договору поруки, договору іпотеки,-

встановив:

В червні 2016 року ПАТ "УкрСиббанк" звернулось до суду з позовом, уточненим в ході розгляду справи, про солідарне стягнення з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 55037,88 доларів США заборгованості за Договором про надання споживчого кредиту №0 від 29 лютого 2008 року та 65760,77 грн. пені.

Вимоги обґрунтовує тим, що 29 лютого 2008 року між АКІБ "УкрСиббанк" (теперішнє найменування ПАТ "УкрСиббанк") та ОСОБА_2 укладено Договір про надання споживчого кредиту №0, відповідно до умов якого позичальнику надані кредитні кошти у сумі 59400 доларів США на строк по 03 березня 2025 року, за користування якими вона зобов"язалась сплачувати проценти у розмірі 11,90% річних із можливістю їхньої зміни.

За невиконання зобов"язань п.8.1 договору передбачена відповідальність у вигляді сплати пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ.

Кредитні зобов"язання забезпечені порукою ОСОБА_3 згідно із Договором поруки №184220 від 29 лютого 2008 року.

У зв"язку із неналежним виконанням зобов"язань, банк визнав строк повернення кредиту таким, що настав та звернувся до суду із цим позовом. Просить стягнути 47717,68 доларів США кредитної заборгованості, 7320,20 доларів США заборгованості по процентам, 20325,08 грн. пені за прострочення сплати кредиту та 45435,69 грн. пені за прострочення сплати процентів.

Не погодившись із первісним позовом, ОСОБА_2 подано зустрічний позов, уточнений в ході розгляду справи, у якому просить:

- визнати недійсним Договір про надання споживчого кредиту №0 від 29 лютого 2008 року, укладений між ПАТ "УкрСиббанк" та нею;

- визнати недійсним Договір поруки №184220 від 29 лютого 2008 року, укладений між ПАТ "УкрСиббанк" та ОСОБА_3;

- визнати недійсним Договір іпотеки №78666 від 29 лютого 2008 року, укладений між ПАТ "УкрСиббанк" та нею.

Вимоги обґрунтовує тим, що 29 лютого 2008 року між АКІБ "УкрСиббанк" та нею укладено Договір про надання споживчого кредиту №0, відповідно до умов якого банком надані кредитні кошти у сумі 59400 доларів США на строк по 03 березня 2025 року, за користування якими передбачені проценти у розмірі 11,90% річних із можливістю їхньої зміни.

Договір укладено у відділенні №592 та від імені банку на підставі довіреності діяв начальник цього відділення ОСОБА_5

Кредитні зобов"язання забезпечені порукою ОСОБА_3 згідно із Договором поруки №184220 від 29 лютого 2008 року, та іпотекою нерухомого майна, згідно із Договором іпотеки №78666 від 29 лютого 2008 року, укладений між ПАТ "УкрСиббанк" та нею.

Зазначає, що кредитний договір укладений з порушенням вимог законодавства, тому є недійсним з наступних підстав:

- відділення не є юридичною особою, не наділено ліцензією на право видачі кредитів в іноземній валюті;

- від імені банку договір укладено особою, повноваження якої не були підтверджені, тому є недійсним згідно із ст.227 ЦК України;

- не надано інформації про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, що призвело до неможливості оцінити всі ризики та потрібні умови для свідомого вибору, про супутні послуги та їх вартість. Наявне у п.10.13 договору застереження, що позичальник ознайомлена з необхідним переліком документів, не відповідає дійсності;

- не попереджено про валютні ризики надання кредиту в іноземній валюті;

- не включено в умови договору положень Закону України "Про захист прав споживачів" та постанови Правління НБУ від 10 травня 2007 року №168 щодо споживчого кредитування та роз"яснення положень цих актів;

- не надано доказів відкриття рахунку, зарахування на нього коштів та їх обігу. Наданий в суді меморіальний ордер не відповідає необхідним вимогам, оскільки не містить обов"язкових реквізитів, містить невірну інформацію та виготовлений лише для розгляду справи;

- заява на видачу готівки не містить інформації про призначення платежу, що не дає підстав для ствердження про видачу споживчого кредиту, а з урахуванням відсутності документів щодо відкриття рахунку у банку не є доказом;

- супутні витрати з оформлення договору іпотеки (державне мито за посвідчення договору іпотеки, вартість витягів з державних реєстрів щодо нерухомого майна, вартість послуг оцінювача та нотаріуса), які понесла позичальник, не передбачені в кредитному договорі, що вплинуло на зниження реальної процентної ставки та абсолютного значення подорожчання кредиту.

Таким чином вважає про застосування нечесної підприємницької практики шляхом введення її в оману.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 09 липня 2018 року вирішено:

Стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 солідарно на користь ПАТ "УкрСиббанк" заборгованість за Договором споживчого кредиту №0 від 29 лютого 2008 року в розмірі 55037,88 доларів США, пеню за несвоєчасне погашення кредиту та процентів в розмірі 65760,77 грн. та по 10999,46 грн. судового збору з кожного.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено.

Не погодившись з ухваленим рішенням, ОСОБА_2 подано апеляційну скаргу, у якій просить частково скасувати рішення в частині вирішення вимог банку та ухвалити нове про відмову у їх задоволенні; скасувати рішення в частині стягнення судового збору; скасувати рішення в частині відмови у задоволені зустрічного позову про відмову у визнанні недійсним кредитного договору та договору іпотеки.

В апеляційній скарзі посилається на те, що суд неналежним чином з"ясував доводи зустрічної позовної заяви.

Зазначає, що судом не встановлено обставин перерахування грошових коштів на рахунок НОМЕР_1. Вказує, що згідно меморіального ордеру кредит надано в національній валюті. При цьому оригінал цього ордеру чи його копію не надано, а та, яка надана, виготовлена в період розгляду справи судом. Зазначає, що банком не надано заяви на відкриття поточного рахунку.

Вказує, що банком на запит суду не надано квитанції про сплату комісії за відкриття рахунку. Дані розрахунку заборгованості не відповідають дійсності. Не надано банківської виписки щодо руху коштів по сплаті вартості кредиту на рахунок НОМЕР_2, що унеможливлює встановлення дійсного обсягу заборгованості. Вказує, що судом не розглянуто клопотання про призначення експертизи.

Посилається на те, що суд не надав оцінку поясненням банку щодо неможливості надання ним положення про відділення, в якому укладено договір та довіреності на ім"я ОСОБА_5

Посилається на порушення банком вимог законодавства щодо споживчого кредитування; здійснення діяльності із використанням нечесної підприємницької практики; введення в оману щодо валюти кредиту; не отримано підтвердження позичальника про ознайомлення з умовами кредитного договору; не надано інформації про орієнтовну сукупну вартість кредиту; нарахована комісія за ненадані послуги; не попереджено про валютні ризики; наявний дисбаланс в правах та обов"язках.

Вказує, що суд помилково стягнув з відповідачів судові витрати, оскільки вони є споживачами та звільнені від таких витрат.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_2, а також відповідач ОСОБА_3 доводи апеляційної скарги підтримали.

Представник позивача Лісовський С.В. проти доводів апеляційної скарги заперечував, посилаючись на законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції.

Третя особа ОСОБА_4 в судове засідання не з"явилась, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялась належним чином.

Відповідно до ст.372 ЦПК України колегія судів ухвалила розглянути справу за відсутності третьої особи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які з"явились в судове засідання, розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого по справі рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Як установлено судом першої інстанції та убачається з матеріалів справи, 29 лютого 2008 року між АКІБ "УкрСиббанк" та ОСОБА_2 укладено Договір про надання споживчого кредиту №0, відповідно до умов якого позичальнику надані кредитні кошти у сумі 59400 доларів США на строк по 03 березня 2025 року, за користування якими зобов"язалсь сплачувати проценти у розмірі 11,90% річних із можливістю їхньої зміни.

Договір укладено у приміщенні відділення №592 АКІБ "УкрСиббанк", від імені банку на підставі нотаріально посвідченої довіреності від 14 січня 2008 року, реєстровий №62, діяв начальник цього відділення ОСОБА_5

Згідно п.1.5 кредитного договору кредит надається шляхом зарахування банком коштів на поточний рахунок позичальника НОМЕР_1.

Повернення кредиту відбувається на рахунок НОМЕР_2, відкритий в банку.

Згідно заяви на видачу готівки від 29 лютого 2008 року (т.1 а.с.161) ОСОБА_2 отримала в касі банку АКІБ "УкрСиббанк" 29 лютого 2008 року 59400 доларів США (еквівалент в гривні 299970 грн.), які списані з поточного рахунку НОМЕР_1. Касовий документ містить підпис ОСОБА_2

За рахунок кредитних коштів 29 лютого 2008 року ОСОБА_2 (покупець) уклала Договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 (т.1 а.с.201-202) та в цей же день уклала з АКІБ "УкрСиббанк" Договір іпотеки №78666, згідно якого цю квартиру передано в іпотеку для забезпечення кредитних зобов"язань.

Окрім того, 29 лютого 2008 року між АКІБ "УкрСиббанк" та ОСОБА_3 укладено Договір поруки №184220.

У зв"язку із порушенням термінів виконання зобов"язання, вимогою від 22 грудня 2015 року банк повідомив відповідачів про погашення простроченої заборгованості, а у випадку невиконання такого - про необхідність дострокового виконання всіх зобов"язань.

Задовольняючи вимоги за первісним позовом та відмовляючи у задоволенні зустрічного, суд першої інстанції виходив з того, що договір споживчого кредиту підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позичальник на момент укладення договору не заявляла додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконувала його умови; банк надав позичальнику документи, які передували укладенню кредитного договору, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки; у додатках до договору споживчого кредиту "Загальна вартість кредиту" та "Графік погашення кредиту", які підписані позичальником, міститься повна інформація стосовно умов кредитування. Підстав для визнання недійсними кредитного договору, договору поруки, договору іпотеки судом першої інстанції не установлено, натомість установивши невиконання відповідачами зобов"язань щодо погашення кредитної заборгованості, суд дійшов висновку про задоволення первісного позову.

З такими висновками суд апеляційної інстанції погоджується, оскільки вони відповідають нормам матеріального права та ґрунтуються на досліджених у справі доказах.

Згідно з частиною 1 статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України).

Згідно зі статтею 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст.553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов"язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов"язання боржником.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом не встановлено переказ валюти на поточний рахунок відповідача НОМЕР_1 у розмірі 59400 доларів США відхиляються колегією суддів, оскільки згідно Заяви на видачу готівки №19 від 29 лютого 2008 року (т.1 а.с.161) ОСОБА_2 отримала в касі банку АКІБ "УкрСиббанк" 29 лютого 2008 року 59400 доларів США (еквівалент в гривні 299970 грн.), які списані з поточного рахунку НОМЕР_1. Касовий документ містить підпис ОСОБА_2

Заява ОСОБА_2 від 04 вересня 2017 року про визнання цього доказу фальшивим з тих підстав, що Заява на видачу готівки не містить інформації про призначення платежу з вказівкою, що грошові кошти надані саме за договором кредиту, оскільки зазначене само по собі не викликає сумніву у достовірності такого доказу (тобто того факту, що цей документ відповідає дійсності). При цьому, Заява містить реквізити сторін та інформацію з кредитного договору (зокрема, щодо суми коштів, відомості про реквізити поточного рахунку позичальника). При цьому, ОСОБА_2 не зазначено про інші договори, до яких можна було б віднести цю Заяву.

Доводи скаржника в частині фальсифікації Меморіального ордеру № від 29 лютого 2008 року (т.1 а.с.196) з тих підстав, що цей документ посвідчено печаткою АТ "УкрСиббанку", якої не існувало на той час, колегією суддів відхиляються, оскільки зазначений документ є роздруківкою електронної версії, посвідчений печаткою юридичної особи, яка є дійсною на теперішній час, при цьому зазначена в Меморіальному ордері інформація повністю узгоджується з іншими доказами у справі.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом не установлено сукупної вартості кредиту, відхиляються колегією суддів, оскільки відповідно до п.1.2.2. Договору про надання споживчого кредиту №0 сукупна вартість кредиту розрахована на дату підписання Договору та визначена у Додатку №1 "Графік платежів, визначення сукупної вартості кредиту", який підписано сторонами (т.1 а.с. 66-69).

Твердження апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не надано оцінки поясненням позивача щодо неможливості надати Положення про відділення №592 ПАТ "УкрСиббанк" та копію довіреності на ім"я ОСОБА_5, самі по собі не впливають на висновок суду про доведеність позовних вимог про стягнення заборгованості, а не надання цих документів не дає підстав для відмови в задоволенні позовних вимог. При цьому, колегія суддів звертає увагу, що Договір про надання споживчого кредиту №0 від 29 лютого 2008 року укладено ОСОБА_2 з юридичною особою АКІБ "УкрСиббанк"(а не з відділенням №592), від імені банку на підставі нотаріально посвідченої довіреності діяв начальник відділення ОСОБА_5

В частині доводів апеляційної скарги про те, що суд ухилився від підтвердження факту відкриття рахунку НОМЕР_2 та добросовісного обрахування повернутих коштів, колегія суддів зазначає, що згідно із Планом рахунків бухгалтерського обліку банків України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 17 червня 2004 року №280 рахунок "3739" є транзитним, тобто таким, що використовують для обліку платежів на час до перерахування їх за призначенням згідно з нормативно-правовими актами або договорами.

Окрім того, на підтвердження розміру заборгованості позивачем надано суду Довідку-розрахунок заборгованості за кредитом (т.1 а.с. 19-27), Виписку за особовим рахунком за 29 лютого 2008 року (т.1 а.с. 28), Виписку за кредитним договором з 29 лютого 2008 року по 11 травня 2017 року (т.1 а.с. 127-152).

Відповідачами доказів на спростування визначеного позивачем розрахунку заборгованості не надано. Твердження в апеляційній скарзі про те, що суд не звернув уваги на клопотання про призначення судово-економічної експертизи є безпідставним, оскільки матеріали справи не містять такого клопотання. В ході розгляду справи в суді апеляційної інстанції відповідне клопотання також не подавалось. При цьому, вказуючи про необхідність обрахування судом суми повернутих банку коштів, належних та допустимих доказів ( відповідних квитанцій тощо), що підтверджують обсяг повернутих банку коштів, відповідачами не надано та не визначено, в чому полягає неправильність наданого банком розрахунку.

Колегія суддів зауважує, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір та подання доказів для вирішення спору покладається на сторони. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, суд робить висновок про її недоведеність.

Відтак, вирішуючи спір, суд першої інстанції правильно виходив з даних розрахунку заборгованості, наданого позивачем, оскільки такі дані відповідачами не спростовані.

Доводи апеляційної скарги в частині необґрунтованої відмови в задоволенні зустрічних позовних вимог, відхиляються колегією суддів, оскільки є безпідставними та колегія зазначає наступне.

Відповідно до ч.2 ст.11 Закону України "Про захист прав споживачів" (тут і далі в редакції на час виникнення спірних правовідносин), яка є спеціальною для врегулювання питань про послуги із споживчого кредитування, перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджені Постановою Правління Національного банку України №168 від 10 травня 2007 року, встановлюють порядок надання банками споживачу повної, необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про сукупну вартість споживчого кредиту (кредиту на поточні потреби, кредиту в інвестиційну діяльність, іпотечного кредиту) з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням та погашенням кредиту (у тому числі наданого у формі кредитної лінії, овердрафту за картковим рахунком тощо) і мають бути оплачені споживачем згідно з вимогами законодавства України та/або кредитного договору про надання споживчого кредиту.

Правила набули чинності 05 червня 2007 року, тобто до моменту укладення кредитного договору.

Ці Правила є практичною деталізованою інструкцією щодо реалізації у сфері банківської діяльності положень ст.11 Закону України "Про захист прав споживачів".

Відповідно до останнього абзацу ч.2 ст.11 Закону України "Про захист прав споживачів" у разі ненадання зазначеної інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону.

Відповідно до ч.7 ст.15 Закону України "Про захист прав споживачів" суб"єкт господарювання несе відповідальність у разі коли надання недоступної, недостовірної, неповної або несвоєчасної інформації про продукцію та про виробника (виконавця, продавця) спричинило: 1) придбання продукції, яка не має потрібних споживачеві властивостей, - споживач має право розірвати договір і вимагати відшкодування завданих йому збитків; 2) неможливість використання придбаної продукції за призначенням - споживач має право вимагати надання у прийнятно короткий, але не більше місяця, строк належної інформації. Якщо інформацію в обумовлений строк не буде надано, споживач має право розірвати договір і вимагати відшкодування збитків; 3) заподіяння шкоди життю, здоров'ю або майну споживача - споживач має право пред'явити продавцю (виробнику, виконавцю) вимоги, передбачені законом, а також вимагати відшкодування збитків, завданих природним об'єктам, що перебувають у його володінні на праві власності або на інших підставах, передбачених законом чи договором.

Статтею 23 Закону України "Про захист прав споживачів" визначено відповідальність суб"єктів господарювання за порушення прав споживачів у вигляді штрафів, що стягують на користь держави.

Таким чином, законом не визначено настання наслідку недійсності правочину у випадку ненадання передбаченої інформації, натомість встановлено матеріальну відповідальність кредитодавця.

Згідно із ч.1 ст.19 Закону України "Про захист прав споживачів" (у редакції на час виникнення правовідносин) нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною.

Правочини здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними, що передбачено ч.6 ст.19 цього Закону.

Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору (ч.2 ст.19 Закону України "Про захист прав споживачів").

Згідно із ч.3 ст.19 Закону України "Про захист прав споживачів" забороняються як такі, що вводять в оману: 1) пропонування для реалізації продукції за визначеною ціною, якщо існують підстави вважати, що продавець або виконавець не зможе надати таку продукцію за такою ціною або у таких обсягах, що можна передбачити з огляду на пропоновану ціну та характеристики продукції; 2) пропонування з метою реалізації однієї продукції до реалізації іншої; 3) відмова від пред'явлення споживачу товару, що пропонується, та прийняття замовлення або ненадання товару протягом розумного строку чи демонстрування дефектного зразка товару; 4) недостовірне повідомлення про наявність обмеженої кількості товарів або з метою спонукання споживачів до прийняття швидкого рішення позбавлення їх достатнього періоду часу для прийняття свідомого рішення; 5) пропонування до вільної реалізації продукції, яка вилучена з обігу або щодо обігу якої існують обмеження; 6) недостовірне твердження, що існуватиме загроза особистій безпеці споживача або його сім'ї, якщо він не придбає чи не замовить продукцію; 7) утворення, експлуатація або сприяння розвитку пірамідальних схем, коли споживач сплачує за можливість одержання компенсації, яка надається за рахунок залучення інших споживачів до такої схеми, а не за рахунок продажу або споживання продукції; 8) використання повідомлення про розпродаж у зв'язку із припиненням суб'єкта господарювання, його структурного підрозділу або припинення відповідного виду господарської діяльності, тоді як це не відповідає дійсності.

Перелік форм підприємницької практики, що вводить в оману, не є вичерпним.

Як на обставини омани ОСОБА_2 посилається на те, що банк замовчав інформацію про наявність іншої схеми кредитування, що є істотно дешевшою та вигіднішою, не проінформував про валютні ризики, ввів в оману стосовно валюти кредиту та порядку його повернення.

Відповідно до ст.627 ЦК України, у редакції на час укладення договору, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Це означає, що при виборі умов кредитування клієнт банку самостійно обирає способи кредитування, якщо йому на вибір пропонується декілька.

Відповідачем ОСОБА_2 не доведено, що на час укладення кредитного договору існували інші умови кредитування, які б відповідали її очікуванням та які були приховані банком.

При цьому, Законом України "Про захист прав споживачів" у ч.6 ст.11 передбачено, що споживач має право протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Перебіг цього строку розпочинається з моменту передачі споживачеві примірника укладеного договору.

Отже, законом забезпечено розумний та достатній строк, протягом якого споживач може свідомо визначитися із умовами кредитування та прийняти правильне для себе рішення, не перебуваючи при цьому в стані емоційного напруження, незвичної обстановки та під можливим впливом працівників банку.

З обставин справи убачається, що позичальник виконувала свої зобов"язання протягом достатнього періоду часу, щоб можна було дійти об"єктивного висновку про те, що умови, на яких вона отримала кредит, нею проаналізовано та вони цілковито її задовольняли.

Основною суттю виконання грошового зобов"язання є повернення позикодавцю рівнозначної вартості тих речей (коштів, іноземної валюти, інших валютних цінностей), які були отримані позичальником у якості позики (ст.ст. 1046, 1049 ЦК України). Тобто, позичальник повинен повернути той самий розмір коштів, що був ним отриманий, якщо про інше не зазначено у договорі. Якщо зобов"язання правомірно було вчинено у іноземній валюті, то його виконання повинно бути здійснено у валюті зобов"язання.

Коливання курсу валют є двостороннім ризиком. Так, для позичальника таким ризиком є зростання ціни купівлі іноземної валюти, а для позикодавця зниження такої ціни. Особливості значного коливання є такими, що невідомо настануть вони чи ні.

Фактичні обставини справи свідчать про відсутність форм омани, на які посилається скаржник.

Судом апеляційної інстанції не установлено про наявність між сторонами дисбалансу у правах та обов"язках за договором та скаржник не конкретизує їх конкретно.

Складові державного мита за оформлення кредитного договору, витягів з державних реєстрів, послуг з оцінки та послуг нотаріуса, відповідно до доводів зустрічного позову понесені позичальником особисто, на них кредит не видавався, а відтак твердження про їх не включення в графік платежів поряд з іншими фінансовими зобов"язаннями є безпідставним.

Щодо доводів про визначення пені на рівні подвійної облікової ставки НБУ, суд апеляційної інстанції зазначає, що на момент укладення договору було чинним Положення про процентну політику, затверджене постановою Правління Національного банку України від 18 серпня 2004 року №389.

Згідно із цим Положенням облікова ставка Національного банку - один з монетарних інструментів, за допомогою якого Національний банк установлює для суб'єктів грошово-кредитного ринку орієнтир щодо вартості залучених та розміщених грошових коштів на відповідний період, і є основною процентною ставкою, яка залежить від процесів, що відбуваються в макроекономічній, бюджетній сферах та на грошово-кредитному ринку.

Це Положення та Декрет Кабінету міністрів України Про систему валютного регулювання і валютного контролю від 19 лютого 1993 року №15-93 не містять обмежень щодо застосування облікової ставки для визначення розміру пені за кредитними зобов"язаннями у іноземній валюті. При цьому, відповідно до умов договору пеня визначається, виходячи з гривневого еквіваленту.

З огляду на наведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для визнання кредитного договору, а також договорів поруки та іпотеки недійсними, із визначених позивачем за зустрічним позов підстав, та доводи апеляційної скарги такого висновку не спростовують.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом безпідставно стягнуто судові витрати за наслідками розгляду справи з відповідачів, є помилковими та відхиляються колегією суддів, оскільки відповідно до ст.22 Закону України "Про захист прав споживачів" від сплати судового збору звільняються споживачі за позовами, що пов"язані з порушенням їх прав, тобто коли споживач має процесуальний статус позивача.

Порушень норм процесуального права, які давали б підстави для скасування рішення суду першої інстанції, колегією суддів не установлено.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 375, 381 - 384, 390 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Святошинського районного суду міста Києва від 09 липня 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на постанову може бути подана протягом тридцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до Верховного Суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 13 лютого 2019 року.

Суддя-доповідач Н.В. Поліщук

Судді А.М. Андрієнко

В.В.Соколова