Номер провадження: 22-ц/813/4214/19
Номер справи місцевого суду: 522/1406/18
Головуючий у першій інстанції Бондар В. Я.
Доповідач Дрішлюк А. І.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 грудня 2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Дрішлюка А.І., суддів Черевка П.М., Громіка Р.Д.,

при секретарі судового засідання Павлючук Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 21 січня 2019 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , Приморського районного у місті Одесі відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області про визнання батьківства, -

ВСТАНОВИВ:

25.01.2018 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , Приморського районного у місті Одесі відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області про визнання батьківства. Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що в період з 2004 по 2012 роки він проживав однією родиною без укладення шлюбу з ОСОБА_1 , від якого в них народилося дві доньки: ОСОБА_4 та ОСОБА_5 . З 2012 року відносини між сторонами припинилися, проте з самого народження батько виявляє турботу про своїх дітей, надає кошти, цікавиться життям дітей та бере участь у їх вихованні. Однак, в останні півроку відповідач забороняє позивачу бачитися з дітьми та брати участь у їх вихованні, в силу того, що відомості про батька дітей вказані на підставі ч. 1 ст. 135 СК України, ОСОБА_3 позбавлений прав на дітей, а тому просив задовольнити позовні вимоги (т. 1, а.с. 4-6).

В процесі розгляду справи ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 27.04.2018 року за клопотанням позивача була призначена судово-генетична експертиза (т. 1, а.с. 103-104), яка, однак, була невиконана в зв`язку з неприбуттям ОСОБА_1 та дітей ОСОБА_4 та ОСОБА_5 до Одеського обласного бюро судово-медичної експертизи для одночасного відбору біологічних зразків та неможливістю виконання експертного дослідження (т. 1, а.с. 194).

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси (головуючий - суддя Бондар В.Я.) від 21 січня 2019 року позов ОСОБА_3 було задоволено. А саме, суд вирішив визнати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, батьком дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .Зобов`язати Приморський районний у місті Одесі відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області виключити відомості з актового запису №274 від 17.08.2004 року про народження дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , відомості про ОСОБА_6 , як батька дитини.Зобов`язати Приморський районний у місті Одесі відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області внести відомості №274 від 17.08.2004 року про народження дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зазначивши батьком дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .Визнати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, батьком дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .Зобов`язати Приморський районний у місті Одесі відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області виключити відомості з актового запису №273 від 17.08.2004 року про народження дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , відомості про ОСОБА_6 , як батька дитини.Зобов`язати Приморський районний у місті Одесі відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області внести відомості №273 від 17.08.2004 року про народження дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зазначивши батьком дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (т. 2, а.с. 57-62).

21 лютого 2019 року до Одеського апеляційного суду надійшла апеляційна скарга ОСОБА_2 - представника ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 21 січня 2019 року, в якій апелянт просить суд скасувати оскаржуване рішення та постановити нове, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовити у повному обсязі. В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції не надав належної оцінки доводам відповідача-1, викладеним у відзиві від 24.04.2018 року, а саме, що відповідач-1 була знайома з позивачем ще з 1999 року та перебували у дружніх відносинах, в період зачаття та народження дітей ОСОБА_4 та ОСОБА_5 однією сім`єю не проживали, спільного господарства не вели та спільним побутом пов`язані не були; позивач в свою чергу, жодним чином не спростував вказані доводи відповідача-1. Також, на думку апелянта, суд першої інстанції не надав оцінку тому факту, що в період з 06 липня 2001 року по 27 вересня 2005 року позивач ОСОБА_3 перебував у зареєстрованому шлюбі з іншою жінкою, даним фактом повністю спростовуються доводи позивача щодо проживання однією сім`єю з відповідачем-1, починаючи з 2004 року. Апелянт також зазначає, що як вбачається з оскаржуваного рішення, суд помилково визнав факт умисного ухилення відповідача-1 від проведення судово-генетичної експертизи для спростування чи підтвердження батьківства, адже не взято до уваги, що прибуття відповідача та її дітей до експертної установи було неможливим з вагомих та об`єктивних причин, оскільки в квітні 2018 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 були оглянуті дитячим психіатром і психологом та їм було призначено амбулаторне лікування, що підтверджується наявними в матеріалах справи довідки КУ «Міський психіатричний диспансер» від 17.04.2018 року; та з серпня 2018 року діти відповідача-1 знаходяться в Сполучених Штатах Америки, де проходять навчання у середній державній школі ім. Вагнера (м. Нью-Йорк), в якій навчальний період почався з 04 вересня 2018 року і триватиме до 26 червня 2019 року, що також підтверджується наданими представником ОСОБА_1 письмовими доказами (т. 2, а.с. 80-82).

11.04.2019 року від представника ОСОБА_3 - ОСОБА_7 надійшов відзив на апеляційну скаргу. Так, представник позивача зазначила, що доводи апелянта не ґрунтуються на нормах права, не відповідають дійсності та спростовуються доказами, наявними в матеріалах справи. Також представник позивача зауважила, що оскаржуване рішення є законним та обґрунтованим, в процесі розгляду справи судом не було допущено порушень норм процесуального права чи неправильного застосуванням норм матеріального права, повно з`ясовано всі фактичні обставини справи та досліджено і надано належну оцінку наявним в матеріалах справи доказам. Тому представник позивача просить залишити без задоволення апеляційну скаргу, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін (т. 2, а.с. 93-96).

В судовому засіданні позивач ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_7 проти задоволення апеляційної скарги заперечували. Інші учасники провадження в судове засідання не з`явились, про час та місце проведення судового засідання повідомлялись належним чином. Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. Одночасно апеляційний суд звертає увагу на те, що апелянт, як ініціатор процесу на цій стадії, за логікою цивільного процесуального законодавства в системному взаємозв`язку з завданнями та засадами цивільного судочинства, повинен цікавитись рухом власної скарги у разі наявності процесуальної зацікавленості в її розгляді з особистою участю. Крім того, будь-який учасник провадження має можливість дізнатись інформацію про час та місце проведення судового засідання також на офіційній сторінці суду в мережі Інтернет.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача та його представника, дослідивши матеріали цивільної справи, доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги з врахуванням предмету та підстав заявленого позову в суді першої інстанції.

Приймаючи оскаржуване рішення та задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до характеристик зі школи, показань ОСОБА_3 як свідка, імені та по батькові батька вказаного у свідоцтвах про народження дітей, численних фотографій на яких ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та діти в різному віці знаходять разом, вбачається, що ОСОБА_3 є батьком ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , з якими спілкується та займається їх вихованням. Докази, щоб підтверджували чи спростовували надання позивачем коштів для утримання дітей у матеріалах справи відсутні, а твердження ОСОБА_1 щодо спільного відпочинку позивача з дітьми за кордоном за її кошт також не підтверджується матеріалами справи.На момент народження дітей відповідач у зареєстрованому шлюбі не перебувала, а тому у даному випадку, строк позовної давності не застосовується.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції відмовляючи в задоволенні апеляційної скарги вважає за необхідне зазначити наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та правильно було встановлено судом першої інстанції 19.06.2004 року народилися ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , що підтверджується свідоцтвом про народження ОСОБА_4 серії НОМЕР_1 (т. 1, а.с.15) та свідоцтвом про народження ОСОБА_5 серії НОМЕР_2 (т. 1, а.с.16). Відповідно до вказаних свідоцтв мати ОСОБА_1 , батько - ОСОБА_6 . Відомості про батька дітей зареєстровані за вказівкою матері, що підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження із зазначенням відомостей про батька відповідно до ч. 1 ст. 135 Сімейного кодексу України (т. 1, а.с.20, 21)

В матеріалах справи містяться: характеристика учениць Екмен Ліани та Екмен Лаури Одеської загальноосвітньої школи №81 І-ІІІ ступенів Одеської міської ради Одеської області від 15.09.2017 року за період з 01.09.2011 по 15.08.2012 рр. та 12.08.2014 по 16.09.2015 рр., в якій директор школи та класний керівник дітей вказали, що батько ОСОБА_9 та ОСОБА_10 завжди цікавиться навчанням дітей та відповідально ставиться до виховання дівчат, регулярно відвідував школу, брав активну участь у житті класу, постійно відвідував батьківські збори у період навчання дівчат в школі (т. 1 а.с.17). А також характеристика учениць Екмен Лаіани та Екмен Лаури Одеської загальноосвітньої школи №81 І-ІІІ ступенів Одеської міської ради Одеської області від 13.04.2018 року за період з 01.09.2011 по 15.08.2012 рр. та 12.08.2014 по 16.09.2015 рр., в якій директор школи та класний керівник дітей вказали, що мати ОСОБА_9 та ОСОБА_11 завжди цікавиться навчанням дітей та відповідально ставиться до виховання дівчат, регулярно відвідувала школу, брала активну участь у житті класу, постійно відвідувала батьківські збори у період навчання дівчат в школі, а саме з 01.09.2011 року по 16.09.2015 року (т. 1 а.с.87).

ОСОБА_1 надавала дозвіл ОСОБА_3 на вивіз за кордон ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у період з 14.07.2013 року по 25.08.2013 року, що підтверджується відповідною заявою, зареєстрованою в реєстрі за №179 приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Філіповою Г.О. (т. 1, а.с. 23) та у період з 01.08.2014 року по 01.11.2014 року що підтверджується відповідною заявою, зареєстрованою в реєстрі за №374 приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Філіповою Г.О. (т. 1, а.с. 22). Крім іншого, в матеріалах справи містяться копії щоденників дітей, фотокартки, фото таблиці та інші характеристики дітей (т. 1, а.с. 18-19, 25-27, 86-88, 223-236а), серед яких містяться підтвердження на факт того, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 та ОСОБА_5 підтримують стосунки та постійно спілкуються.

За положеннями статті 128 СК України визнання батьківства за рішенням суду відбувається за відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду. Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до Цивільного процесуального кодексу України. Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений особою, яка вважає себе батьком дитини. Позов про визнання батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини першої статті 135 цього Кодексу.

Отже, право на звернення до суду з позовом про визнання батьківства особа, яка вважає себе батьком, набуває у випадку, якщо запис про батька було вчинено на підставі ч. 1 ст. 135 СК України. Тобто, в контексті встановлених обставин справи, оскільки запис щодо ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було вчинено за заявою матері відповідно до ч. 1 ст. 135 СК України, позивач скористався наданим йому законом правом та звернувся до суду з відповідним позовом. Посилання апелянта на наявність життєвих обставин, які спростовують факт батьківства позивача не мають юридичного та фактичного значення для вирішення спору по суті, оскільки спростовуються матеріалами та встановленими обставинами справи.

Щодо інших доводів апелянта. Як вбачається з матеріалів справи ухвала про призначення судово-генетичної експертизи була постановлена судом 27.04.2018 року, 29.05.2018 року до суду надійшло повідомлення експерта про те, що експертиза можлива при одночасному прибутті (обов`язково) позивача, відповідача та дітей 14.06.2018 року для відбору біологічних зразків (т. 1, а.с. 120). Разом з тим ухвала про призначення експертизи була оскаржена відповідачем ОСОБА_1 в апеляційному порядку. Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 24.07.2018 року апеляційна скарга була залишена без задоволення, а ухвала суду першої інстанції про призначення експертизи без змін (а.в.м. 98-100). 02.07.2018 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшло повідомлення експерта про те, що 14.06.2018 року до експертної установи з`явився ОСОБА_12 , представник відповідача подав заяву про перенесення дати прибуття сторін в зв`язку із апеляційним оскарженням ухвали від 27.04.2018 року (т. 1, а.с. 180). 10.09.2018 року до суду першої інстанції надійшло повідомлення експертної установи, яким було повідомлено про залишення без виконання ухвали від 27.04.2018 року в зв`язку з неприбуттям відповідача та дітей 04.09.2018 року до експертної установи для одночасного відбору біологічних зразків (т. 1, а.с. 194).

За ст. 109 ЦПК України у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.

Крім того, як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у підпунктах 5, 9 постанови від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» спір про походження дитини від осіб, які не перебувають у шлюбі між собою і не подали в державні органи реєстрації актів цивільного стану спільної заяви про реєстрацію їх як батьків, суд може вирішувати за заявою про визнання батьківства, поданою: одним із батьків; особою, котра вважає себе батьком; опікуном (піклувальником) дитини, на утриманні якої вона перебуває; самою дитиною, яка досягла повноліття. Питання щодо походження дитини суд вирішує на підставі будь-яких доказів про це. Висновки експертизи, у тому числі судово-генетичної, необхідно оцінювати з урахуванням положень статті 212 ЦПК України (в попередній редакції), згідно із якою жоден доказ не має для суду наперед установленого значення, він оцінює докази в їх сукупності, а результати оцінки відображає в рішенні з наведенням мотивів їх прийняття чи відхилення, у разі коли ухилення сторони у справі зазначеної категорії від участі в експертизі або від подання необхідних матеріалів, документів тощо унеможливлює її проведення, суд відповідно до статті 146 ЦПК України (в попередній редакції) може визнати факт, для з`ясування якого її було призначено, або відмовити в його визнанні (залежно від того, хто зі сторін ухиляється, а також яке значення має для них ця експертиза).

Одночасно апеляційний суд зауважує, що Верховний Суд в постанові від 06.11.2019 року в справі № 761/10732/16 прийшов до висновку, що вважаючи необхідною умовою для підтвердження батьківства позивача призначення саме судово-медичної (молекулярно-генетичної) експертизи, будучи обізнаною про її призначення, відповідач не сприяла її проведенню, так якдвічі не з`явилась у визначені експертом дати до експертної установи. Крім того, оскаржуючи ухвалу про призначення судово-медичної експертизи та зупинення провадження в справі відповідач не діяла в інтересах як найшвидшого розгляду справи та встановлення істини у справі. Одночасно касаційний суд в зазначеній постанові дійшов висновку, що законодавець у частині першій статті 20 СК України закріпив вичерпний перелік статей цього Кодексу і відповідно вимог, що випливають із сімейних відносин, до яких застосовується позовна давність. До цього переліку належить відповідно до частини другої статті 129 СК України вимога про визнання батьківства особою, яка вважає себе батьком дитини, народженої жінкою, яка в момент зачаття або народження дитини перебувала у шлюбі з іншим чоловіком. Тому положення частини другої статті 129 СК України, яке є спеціальним, не може поширюватися на положення про визнання батьківства, передбачені у статті 128 СК України. Аналогічні висновки містяться в постановах Верховного Суду від 05.09.2018 року справа № 2/711/355/15, від 07.03.2018 року справа № 495/1099/14-ц. Відповідно до ч. 1 ст. 417 ЦПК України вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи. При цьому апеляційний суд зауважує, що суди першої та апеляційної інстанції мають право відступити від позицій суду касаційної інстанції в аналогічних справах з належним мотивуванням відповідного рішення в залежності від обставин конкретної справи, яка розглядається судом. Підстав для відступлення від сформованої позиції ВП ВС не встановлено. Отже, враховуючи наведені норми діючого законодавства в системному аналізі з позиціями суду вищої інстанції, апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скаргистосовно того, що діти знаходяться на навчанні за кордоном та пропуску строку позовної давності. При цьому посилання апелянта на наявність довідок КУ «Міський психіатричний диспансер» від 17.04.2018 року, відповідно до яких діти пройшли психіатричний та психологічний огляд, їм було призначено лікування (т. 1 а.с.89 та на звороті) не приймаються до уваги апеляційним судом, адже жодним чином не підтверджують причинно-наслідковий зв`язок між проведенням експертизи та однократним оглядом в психолога та психіатра з подальшим лікуванням, що може свідчити про плановий огляд, наявність інших причин тощо. Більше того, посилання апелянта в цій частині зводяться до констатації факту наявності довідок та не містять обґрунтованих пояснень як саме призначення експертизи могло вплинути на дітей в контексті встановлених фактів спілкування позивача та дітей протягом їхнього життя.

Відповідно до чч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до формальних міркувань та не впливають на встановлені обставини справи та юридичну кваліфікацію правовідносин, що виникли між сторонами. Апеляційний суд зауважує, що Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, враховуючи вище наведене, оскільки доводи апеляційної не знайшли своє чаткове підтвердження, апеляційний суд відмовляє в задоволенні апеляційної скарги та на підставі ст. 375 ЦПК України залишає без змін оскаржуване рішення суду першої інстанції.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 21 січня 2019 року залишити без змін.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційного скарги до Верховного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді Одеського апеляційного суду А.І. Дрішлюк

Р.Д. Громік

П.М. Черевко

Повний текст постанови виготовлено 26 грудня 2019 року.

Суддя Одеського апеляційного суду А.І. Дрішлюк

05.12.2019 року м. Одеса