Номер провадження: 22-ц/813/726/19
Головуючий у першій інстанції Бескровий Я.В.
Доповідач Гірняк Л. А.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.02.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів цивільної палати:

Головуючого- Гірняк Л.А.

Суддів- Сегеди С.М., Цюри Т.В.

За участю секретаря- Ющак А.Ю.

Осіб,що беруть участь у справі-

Представника відповідача- Сорвачова Т.В.

Представника позивача- Бассараба П.а

розглянула у відкритому судовому засіданні м. Одеса апеляційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Київський районного суду м. Одеси від 08 червня 2018 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_5, ОСОБА_7

про встановлення факту, визнання недійсним договору дарування, визнання права власності на квартиру, -

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2013 року ОСОБА_6 звернувся до суду із зазначеними вимоги, котрі уточнив 14.06.2016 році та просив суд визнати факт істотного збільшення ринкової вартості квартири АДРЕСА_1 в наслідок особистих грошових затрат та визнати цю квартиру об'єктом спільною сумісною власністю сторін. Визнати недійсним договір дарування в частині Ѕ частини квартири АДРЕСА_1 укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_7 ,ВКО № 1823507 від 18 січня 2008 року. Визнати за ним право власності на Ѕ частини квартири АДРЕСА_1( а.с. 197-201 т.2).

Свої вимоги обґрунтовував тим, що 21 січня 2000 році, відповідно до договору купівлі-продажу, за його особисті кошти, проте на ім'я ОСОБА_5 була придбана квартира АДРЕСА_1. 18 січня 2008 році між відповідачем ОСОБА_5 та її сином-ОСОБА_7 був укладений договір дарування спірної квартири.

Позивач зазначає, що у період 2001-2005 років внаслідок його трудових і грошових затрат на ремонтні роботи спірної квартири її вартість істотно збільшилась так як квартира була в занедбаному стані. В період ремонту він працював директором Дочірного-підприємства «Вівіт-Олдеса» та більшу частину доходу витратив на її ремонт. Крім того ним портрачені і 3 333 долари США отримані ним від поділу спільного сумісного майна з ОСОБА_9 Позивач зазначає, що на ремонтні роботи витратив загалом 44 097 доларів США.

Одночасно стверджує, що договір дарування є фіктивним, так як відчуження відбулось без його згоди та зроблено лише з наміром виключити майно з числа об'єктів спільної сумісної власності.

Справа розглядалась неодноразово, останнім рішення Київський районного суду м. Одеси від 08 червня 2018 року позов задоволено частково.Визнано квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_6 та ОСОБА_5. Визнано за ОСОБА_6 право власності на Ѕ частину цієї квартири.

Визнано недійсним договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Столовою Т.В. та зареєстрований в реєстрі за №185, в частині дарування Ѕ частини квартиру АДРЕСА_1, який був укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_7 18.01.2008 року.

В апеляційній скарзі ставиться питання про скасування рішення суду з ухваленням нового про відмову в задоволення заявлених вимогах .

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_6 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Київський районного суду м. Одеси від 08 червня 2018 року-без змін

АРГУМЕНТИ(ДОВОДИ)СТОРІН:

В апеляційній скарзі заявник посилається на те, що позивач не довів фіктивність договору так як не довів відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки на момент вчинення правочину.

При цьому зазначає, що власником квартири є ОСОБА_7 на підставі договору дарування власність якого в силу закону є непорушною .

Одночасно вказує, що позивачем не доведено істотність збільшення вартості майна як об'єкта спільної сумісної власності та придбання спірної квартири в період перебування позивача у шлюбі з іншою жінкою.

У відзиві ( запереченнях) ОСОБА_6 вказує на ті ж обставини, що і в позовній заяві та на те, що квартири була придбана за його кошти в занедбаному стані та ним витрачено на ремонтні роботи 44 097 доларів США.В період їхнього спільного проживання та підтверджується рішенням Київським районним судом м. Одеси від 05 червня 2013 року, залишеним в силі ухвалою Апеляційного суду одеської області від 29 жовтня 2013 рок. ОСОБА_5 ,без його згоди, подарувала квартиру своєму сину без його згоди. Сам обдарований виїхав за межі України, тому відповідно до вимог ч.1,2 ст.234 ЦК України , вважає його фіктивним.

ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Судом встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу нерухомого майна від 21 січня 2000 року ОСОБА_5 придбала у власність квартиру АДРЕСА_1 .

Рішенням Київського районного суду м Одесі від 05 червня 2013 року по цивільної справі №1512/12780/2012, що набрало законної сили, встановлений факт проживання однією сім'єю ОСОБА_6 та ОСОБА_5 у період з 11 жовтня 2000 року по грудень 2008 року.

Висновком №1324/24 судової будівельно-технічної експертизи від 19.09.2014 року встановлено, що у період 2002-2005 років у квартирі АДРЕСА_1 проводились будівельні роботи, вартість яких відповідно до наданого договору встановлює 459 205 грн., вартість матеріалів згідно наданих документів встановлена у розмірі 673 488 грн.; нормативно-розрахункова вартість робот визначена експертом у розмірі 46334 грн., нормативно-розрахункова вартість використаних матеріалів про проведенні робот складає 208329 грн.

Висновком №11/2017 судової оціночно-будівельної експертизи від 30.10.2017р. встановлено, що ринкова вартість спірної квартири станом до початку проведення будівельно-ремонтних робіт (без ремонту) станом на липень 2000р. становить12313 доларів США, що було еквівалентно 66983 грн. Ринкова вартість спірної квартири станом на липень 2005р. (без ремонту) становить 38462 доларів США, що еквівалентно 194628 грн. Ринкова вартість спірної квартири станом на липень 2005р. (з ремонтом) становить 54152 долари США, що еквівалентно 274009 грн. Ринкова вартість спірної квартири у зв'язку з проведенням в ній ремонту була збільшена на 15690 доларів США, що еквівалентно 79391 грн.

Свідки ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, підтвердили факт проведення ремонтних робіт позивачем.

ОЦІНКА АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ :

Відмовляючи у вимогах позивача стосовно визнання факту істотного збільшення ринкової вартості спірної квартири внаслідок особистих його грошових затрат районний суд виходив з того, що встановлення такого факту окремо як юридичного не потрібно, бо ця обставина встановлюється при застосуванні судом норми ст.62 СК України.

Визначаючи правовий статус спірної квартири як спільної сумісної власності подружжя районний суд виходив з збільшення її вартості у період 2000-2005 років та зазначив, що данні правовідносини регулюються Сімейним Кодексом України, які набрав чинності з 1 січня 2004 року оскільки діючий на той момент Кодекс про шлюб та сім'ю України не передбачав можливість поділу майна осіб, які проживали однією сім'єю, але не перебували у зареєстрованому шлюбі.

Крім того районний суд вважав доведеним, що у період проживання однією сім'єю ОСОБА_6 та ОСОБА_5 у період 2000-2005 років, вартість майна - спірної квартири АДРЕСА_1, значно збільшилось внаслідок спільних трудових та особистих грошових затрат позивача, а тому, відповідно до вимог ст.62 СК України, визнав об'єктом права спільної сумісної власності та його частку в розмірі Ѕ спірної квартири..

Суд також вважав, що договір дарування спірної квартири між відповідачами від 18.01.2008 року, фактично був укладений, з метою виведення квартири з числа об'єктів, що підлягають розподілу як сумісна власність, без наміру створення інших правових наслідків, про що свідчить як час укладення договору, так і ті факти, що всі особи які були зареєстровані у вказаній квартирі (у тому числі позивач і відповідач) не були зняті з реєстрації, а сам обдарований постійно знаходиться за межами України, тому відповідно до вимогч.1,2 ст. 234 ЦК України вважав його фіктивним правочином, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином та визнав його недійсним.

Проте з таким судженням районного суду колегія апеляційного суду погодитись не може з таких підстав.

За правилам частини 1 пункту 1 ст.57 СК України передбачено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, в тому числі майно, набуте нею, ним до шлюбу.

Відповідно до частини першої статті 62 СК України якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Аналіз положень статей 57 та 62 СК України дає підстави для висновку про те, що стаття 57 цього Кодексу визначає правила віднесення майна до об'єктів особистої приватної власності одного з подружжя, тоді як стаття 62 цього Кодексу встановлює спеціальні умови, з настанням яких визначені попередньою нормою об'єкти особистої приватної власності одного з подружжя можуть бути визнані за рішенням суду об'єктами спільної сумісної власності подружжя.

Для застосування передбачених статтею 62 СК України правил збільшення вартості майна повинне відбуватись внаслідок спільних затрат подружжя, незалежно від інших чинників (зокрема, тенденцій загального подорожчання конкретного майна), при цьому суттєвою ознакою повинне бути істотне збільшення вартості майна як об'єкта, його якісних характеристик.

Збільшення вартості майна та істотність такого збільшення підлягає з'ясуванню шляхом порівняння на час вирішення спору вартості об'єкта до та після поліпшення; при цьому сам по собі розмір грошових затрат подружжя чи одного з них, а також визначену на час розгляду справи вартість ремонтних робіт не можна вважати тим єдиним чинником, що безумовно свідчить про істотність збільшення вартості майна як об'єкта.

Визначаючи правовий статус спірного майна як спільної сумісної власності подружжя, районний суд не враховував, що частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожної зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним з подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання (будівництво) майна вкладено, крім спільних коштів, особисті приватні кошти однієї зі сторін, то частка в такому майні відповідно до розміру внеску є її власністю.

Відповідно до статті 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Головним критерієм поділу майна як об'єкта права спільної сумісної власності є припинення правовідносин спільної сумісної власності між колишніми учасниками і припинення відносин спільної власності взагалі (частина третя статті 372 ЦК України); в разі поділу кожен учасник має право одержати в натурі ту частину спільного майна, яка відповідає його частці у спільному сумісному майні.

Колегія суддів погоджується з судженням районного суду, що збільшення вартості майна в період спільного проживання сторін відбулось на 15 690 грн. виходячи з порівняльного аналізу вартості об'єкта до та після поліпшення :( 54 152-38 462), що не спростовується і самим представником позивача.

Проте, районний суд не звернув увагу, що таке збільшення відбулось за рахунок доходу позивача одержаних ним і внесених до сімейного бюджету під час спільного проживання, а тому їх частки є рівними в силу ст.70 ч.1 СК України та становить по 7 845 грн.( частка позивача в майні стоновить7/50 частин).

За таких обставин, судова колегія приходить до висновку, що незначний внесок позивача в роздільний об'єкт не є істотним, а тому районний суд помилково визнав його спільною власністю подружжя визнавши за позивачем право власності на Ѕ її частини.

Посилання позивача на те, що спірна квартира придбана за його особисті кошти від поділу майна з колишньою дружиною,оцінюється критично так як не підтверджено належними та допустимими доказами відповідно до вимог ст.ст.77,78 ЦПК України.

Пояснення свідків ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13 не спростовують того факту, що збільшення вартості майна в період спільного проживання сторін відбулось на 15 690 грн.

За таких обставин, судова колегія приходить до висновку, що районний суд встановивши, що збільшення відбулося на 15 690 грн. не врахував вимоги ст.70 ч.1 СК України, принцип справедливості та помилково вважав незначний грошовий вклад істотним збільшенням вартості спірного майна, що в силу ст.376 ч.1 п.3,4 ЦПК України є підставою для його скасування з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в частині визнання права спільною сімісною власністю квартири АДРЕСА_1.

Згідно зі ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі,якщо на виконання правочину було передано майно,такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони його вчиняють лише для виду,знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі,ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків.

Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша-намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним.

За правилами ст.81 ч.1 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Виходячи з того що позивачем заявлені вимоги щодо визнання договору дарування недійним з підстав його фіктивності, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи.

Проте, позивачем не наведено безперечних доказів на підтвердження заявлених вимог щодо фіктивності договору дарування, а тому районний суд безпідставно визнав його недійсним.

З врахуванням наведеного, судова колегія з підстав ст.376 ч.1 п.3,4 ЦПК України скасовує рішення суду з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України судова колегія в зв'язку з відмовою в позовних вимогах судові витрати понесені ОСОБА_5 за подачу апеляційної скарги покладає на позивача так як вони документально підтверджені.

Керуючись ст. 367,368,374,376 ,381,382,384,390 ЦПК України, судова колегія,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити.

Рішення Київський районного суду м. Одеси від 08 червня 2018 року-скасувати та прийняти постанову.

В позовній заяві ОСОБА_6 до ОСОБА_5, ОСОБА_7 про встановлення факту, визнання недійсним договору дарування, визнання права власності на квартиру, - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_5 понесені судові витрати в розмірі 1 05720 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та підлягає оскарженню безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст складено 11.02.2019 року.

Голодуючий суддя - Л.А. Гірняк

Судді - С.М.Сегеда

Т.В.Цюра