Справа № 140/2478/18
Провадження № 22-ц/801/756/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції Науменко С. М.
Доповідач:Міхасішин І. В.
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 квітня 2019 рокуСправа № 140/2478/18м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

головуючого: Міхасішина І.В.,

суддів: Стадника І.М., Войтка Ю.Б.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи в м. Вінниця цивільну справу №140/2478/18 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення аліментів на повнолітню дитину, яка продовжує навчання, стягнення 1/2 частини витрат, понесених на оплату навчання та проживання

за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Немирівського районного суду Вінницької області від 31 січня 2019 року, повний текст якого складено 08 лютого 2019 року, ухвалене у складі судді Науменка С.М.,

встановив:

У вересні 2018 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення аліментів на повнолітнього сина, який продовжує навчання, та 1/2 частини витрат понесених на оплату навчання, проживання в гуртожитку в сумі 3990 грн.

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що перебувала із ОСОБА_4 у зареєстрованому шлюбі, у якому народився син ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1. У 2003 році шлюб між сторонами розірвано. Після розірвання шлюбу син залишився проживати з матір'ю. На даний час син досяг повноліття і є студентом першого курсу денної форми навчання у Вінницькому національному технічному університеті за освітньо-професійною програмою «Бакалавр». Термін навчання з 01 вересня 2018 року по 30 червня 2020 року. Вартість навчання відповідно до договору №0118001 становить 22400 грн і може змінюватися.

Витрати на навчання, проживання, харчування, проїзд, підручники, канцтовари, позивач несе самостійно, відповідач будь-якої матеріальної допомоги на утримання сина не надає. За проживання у гуртожитку позивачем було сплачено 1040 грн та за перший семестр навчання 5900 грн. Половина сплачених коштів підлягають стягненню з відповідача. Вважає, що відповідач несе обов'язок по утриманню сина в рівній мірі з позивачем, має змогу надавати матеріальну допомогу, а оскільки його місце працевлаштування невідоме, просила стягувати аліменти на повнолітнього сина, який продовжує навчання в твердій грошовій сумі.

З цих підстав, просила стягнути з ОСОБА_4 на її користь 1/2 частину витрат, понесених на оплату навчання та проживання в сумі 3990 грн та стягувати з відповідача на її користь аліменти на повнолітнього сина, який продовжує навчання в сумі 2000 грн щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 01 вересня 2018 року і до закінчення сином навчання, тобто до 30 червня 2020 року, а також стягнути 1500 грн витрат на правову допомогу.

Рішенням Немирівського районного суду Вінницької області від 31 січня 2019 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_4 аліменти на користь ОСОБА_3 на утримання повнолітнього сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, в розмірі 1500 грн щомісячно починаючи з 27 вересня 2018 року і до досягнення ним 23 річного віку або до припинення навчання у Вінницькому національному технічному університеті.

Стягнуто з ОСОБА_4 судовий збір в сумі 704, 80 грн на користь держави.

Стягнуто ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судові витрати понесені на оплату правничої допомоги у розмірі 1500 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 просить рішення суду першої інстанції скасувати, та ухвалити нове рішення, про відмову у задоволенні позову, посилаючись на неповне з'ясування обставин, які мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовував тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про спроможність відповідача надавати матеріальну допомогу на утримання повнолітнього сина, оскільки він не працює, проживає у селі, має складні захворювання, в зв'язку з чим немає можливості належним чином утримувати навіть себе.

Станом на 09 квітня 2019 року від позивача відзив на апеляційну скаргу не надійшов.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Колегія суддів, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_4 підлягає до задоволення, з таких підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У зв'язку з відмовою позивача ОСОБА_3 у судовому засіданні від позовних вимог в частині стягнення 1/2 витрат понесених на оплату навчання та проживання в сумі 3990 грн, суд першої інстанції відповідно до ч.4 ст. 77 ЦПК України не досліджував докази, що стосуються цієї частини позовних вимог і судове рішення стосовно цих вимог не ухвалював.

Задовольняючи частково позовні вимоги щодо стягнення витрат на утримання повнолітнього сина, який продовжує навчання, суд першої інстанції виходив з того, що повнолітній син відповідача продовжує навчання, в зв'язку з чим потребує матеріальної допомоги, обов'язок брати участь в утриманні покладено на обох батьків у рівній мірі, а тому дійшов висновку про можливість відповідача надавати відповідне утримання у розмірі 1500 грн щомісячно до досягнення повнолітнім сином 23 років або припинення навчання у Вінницькому національному технічному університеті.

З такими висновками суду першої інстанції погодитися неможливо, оскільки такі висновки не відповідають обставинам справи, до яких суд дійшов з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Рішення суду першої інстанції оскаржується в частині задоволених позовних вимог, та переглядається судом апеляційної інстанції в межах доводів апеляційної скарги.

По справі встановлено, та не заперечується сторонами, що ОСОБА_4 та ОСОБА_3 є батьками ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1, виданим виконавчим комітетом Сподахівської сільської ради Немирівського району 27 листопада 1997 року (а.с. 5).

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_6 досяг повноліття.

Відповідно до договору № 0118001 про навчання у Вінницькому національному технічному університеті за освітньо-професійною програмою «Бакалавр» від 09 серпня 2018 року, ОСОБА_6 навчається у Вінницькому національному технічному університеті, денна форма, термін навчання з 01 вересня 2018 по 30 червня 2020 року. Загальна вартість освітньої послуги станом на 01 вересня 2018 року становить 22400 грн за весь термін навчання та може бути змінена (а.с. 6).

Згідно з ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ч.ч. 1,3 ст. 199 СК України якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв'язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов'язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу.

Право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання.

Згідно із ст. 200 СК України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу.

При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином.

Статтею 182 СК України встановлено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Як роз'яснено в п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15.05.2006 N 3 обов'язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов'язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв'язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу .

Суд першої інстанції даних вимог закону не врахував та дійшовши висновку про стягнення з ОСОБА_4 на утримання повнолітнього сина 1500 грн щомісячно, взагалі не навів мотивів, на підставі яких вважав доведеними обставини щодо наявності у відповідача можливості надавати матеріальну допомогу в такому розмірі.

Як видно із заяви ОСОБА_4 від 17 грудня 2018 року, відповідач заперечував проти задоволення позовних вимог (а.с. 58).

Відповідно до довідки з Пенсійного фонду України у Державному реєстрі загальнообов'язкового державного соціального страхування відсутні відомості про застраховану особу ОСОБА_4 (а.с. 21).

Згідно з відомостями з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків за період з 1 кварталу 2018 року по 2 квартал 2018 року інформація про доходи ОСОБА_4 відсутня (а.с. 22).

Будь-які докази про працевлаштування відповідача та розмір отримуваного ним доходу в матеріалах справи відсутні.

Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов'язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року). (Рішення у справі «Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява № 4909/04 п.58).

З урахуванням того, що позивачем не доведено обставин можливості ОСОБА_4 надавати матеріальну допомогу на утримання повнолітнього сина, який продовжує навчання, рішення суду першої інстанції про часткове задоволення позову є помилковим та не ґрунтується на нормах матеріального права.

За таких обставин рішення суду першої інстанції підлягає до скасування з ухваленням нового про відмову у задоволенні позову про стягнення аліментів на повнолітню дитину, яка продовжує навчання.

Відповідно до ч.7 ст. 141 ЦПК України якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до квитанції № 0.0..1 від 01 березня 2019 року ОСОБА_4 сплачено 1057, 20 грн. судового збору за подання апеляційної скарги, які підлягають компенсації за рахунок держави.

Враховуючи наведене, керуючись ст.ст. 374, 376, 381,382, 384, 389 ЦПК України, суд,

постановив :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Немирівського районного суду Вінницької області від 31 січня 2019 року скасувати, ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення аліментів на повнолітню дитину, яка продовжує навчання відмовити.

Судові витрати понесені ОСОБА_4 на сплату судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 1057, 20 гривень (одна тисяча п'ятдесят сім гривень 20 копійок) компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню, крім випадків, передбачених п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України, не підлягає.

Головуючий: І.В. Міхасішин

Судді: Ю.Б. Войтко

І.М. Стадник