ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

іменем України

13 лютого 2019 року

м. Харків

справа № 639/3755/18

провадження № 22-ц/818/973/19

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Котелевець А.В.,

суддів - Піддубного Р.М., Тичкової О.Ю.,

за участю секретаря - Огар І.В.,

ім'я (найменування) сторін:

позивач - ОСОБА_1,

позивач - ОСОБА_2,

відповідач - ОСОБА_3,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Харківської міської ради на заочне рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 06 листопада 2018 року в складі судді Єрмоленко В.Б.,

у с т а н о в и в :

В липні 2018 року ОСОБА_1, ОСОБА_2 звернулися у суд із позовом до ОСОБА_3, третя особа - територіальна громада в особі Харківської міської ради, та просили визнати відповідача таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1.

Позов мотивовано тим, що вони зареєстровані та проживають в квартирі АДРЕСА_1. В даному житловому приміщенні також зареєстрований ОСОБА_3, який з березня 2007 року фактично в даній квартирі не проживає, свою реєстрацію зберігає лише формально. Зазначають, що відповідач зібрав свої речі, залишив ключі та добровільно пішов з дому, житлом не цікавиться, комунальні платежі не сплачує. Жодних перешкод ОСОБА_3 у користуванні квартирою вони не чинили.

Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 06 листопада 2018 року позов задоволено. Визнано ОСОБА_3 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Аналіз статті 71, 72 ЖК України дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Позивачами доведено, що ОСОБА_3 не проживає в спірній квартирі з березня 2007 року без поважних причин, житловою площею не цікавиться, витрат по оплаті комунальних послуг не несе, ніяких дій по збереженню за собою житлового приміщення на більш тривалий строк, ніж передбачено законом, не здійснював.

06 грудня 2018 року Харківська міська рада подала апеляційну скаргу. Посилаючись на підстави, передбачені статтею 376 ЦПК України, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що позов є недоведеним, оскільки позивачами не надано належних, допустимих та переконливих доказів на підтвердження позовних вимог.

Частиною 3 статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України - в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Кожній особі, окрім інших прав, гарантовано право на повагу до її житла, яке охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла (пункт 1 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод)

Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов'язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 року).

Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров'я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.

У статті 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно із статтею 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Стаття 71 ЖК України встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Відповідно до статті 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Аналіз статей 71, 72 ЖК України дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин.

Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв'язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції вважав, що позов є доведеним, а зібрані у справі докази та їх належна оцінка дають підстави для задоволення позовних вимог та визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1.

Суд апеляційної інстанції з вказаними висновками суду першої інстанції не погоджується з таких підстав.

Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності.

Стаття 81 ЦПК України надає право сторонам та іншим учасникам справи подавати докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України).

Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Матеріали справи свідчать, що на підставі рішення профспілкового комітету заводу ПТО ім. Леніна від 22 січня 1991 року № 19 ОСОБА_1, як працівнику підприємства та багатодітній сім'ї в будинку АДРЕСА_1, що відносився до сімейного гуртожитку, виділені кімнати № 130 та № 131.

Із довідки Комунального підприємства «Харківспецбуд» від 31 травня 2018 року № 380 вбачається, що у двокімнатній квартирі АДРЕСА_1, яка на теперішній час належить територіальній громаді м. Харкова, зареєстрована з 1984 року ОСОБА_1 (наймач), з 1996 року її донька ОСОБА_2 та з 2007 року син ОСОБА_3 - відповідач по справі (а. с. 12-14).

Звертаючись із позовом, позивачі на обґрунтування вимог посилаються на те, що з березня 2017 року відповідач ОСОБА_3 за місцем реєстрації не проживає, в квартирі не з'являється, місце його перебування невідоме. Він добровільно зібрав всі свої речі і документи та залишив ключі. Перешкод у користуванні житлом або будь-яких протиправних дій стосовно його проживання не чинилось.

За клопотанням позивачів ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 11 вересня 2018 року витребувані докази з Новобаварського районного управління праці та соціального захисту населення, Комунального некомерційного підприємства «Міська лікарня № 3», Головного управління Національної поліції в Харківській області (а. с. 24, 63-64).

З довідки Управління праці та соціального захисту населення адміністрації Новобаварського району Харківської міської ради від 25 вересня 2018 року № 02-26/9199 вбачається, що ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, на обліку в Управлінні, як одержувач державних соціальних допомог, не перебуває.

За відомостями Комунального некомерційного підприємства «Міська лікарня № 3» Харківської міської ради від 24 вересня 2018 року № 207 ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1, за медичною допомогою з 2017 року не звертався, медична документація в реєстратурі відсутня.

Судова колегія вважає вказані довідки неналежними доказами у даній справі, оскільки вони не є безумовним підтвердженням факту не проживання відповідача за місцем його реєстрації.

В Акті від 15 серпня 2018 року, складеному за участю сусідів по квартирі - ОСОБА_5, ОСОБА_6, вказано, що з березня 2017 року ОСОБА_3 у спірній квартирі не проживає та його особистих речей в жилому приміщенні немає, місцезнаходження його невідоме (а. с. 49 - 51, 54 - 56).

В рішенні суду першої інстанції зазначено, що свідки ОСОБА_5 та ОСОБА_6 довели суду, що знають родину позивачів більш тридцяти років, мешкають на одному поверсі, мають спільну кухню, постійно спілкуються. У березні 2017 року ОСОБА_3 добровільно залишив квартиру і за місцем реєстрації з того часу не з'являється.

Вказаний Акт не є беззаперечним доказом на якому може ґрунтуватися рішення суду, оскільки особи, які проживають в одному будинку з позивачами не можуть бути достовірно обізнані щодо постійного факту непроживання відповідача у квартирі.

Акт сусідів може оцінюватися лише в сукупності з іншими доказами, які повинні бути надані позивачами.

Таким чином, дослідивши усі матеріали справи, судова колегія вважає, що позивачами не надано належних та допустимих доказів відсутності відповідача у спірній квартирі понад шість місяців на час звернення до суду з даним позовом.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи та невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи (пункти 1, 3 частини 1 статті 376 ЦПК України).

З урахуванням викладеного, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нової постанови про відмову в задоволенні позову.

Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина 13 статті 141 ЦПК України).

Харківська міська рада при зверненні до суду апеляційної інстанції сплатила судовий збір в розмірі 1 057 грн. 20 коп., що документально підтверджено платіжним дорученням від 29 листопада 2018 року № 2647 (а. с. 101).

Судові витрати третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, стягуються на її користь із сторони, визначеної відповідно до вимог цієї статті, залежно від того заперечувала чи підтримувала така особа заявлені позовні вимоги (частина 12 статті 141 ЦПК України).

Таким чином, з позивачів на користь Харківської міської ради підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1 057 грн. 20 коп. по 528 грн. 60 коп. з кожної.

Керуючись ст. 367, п. 2 ч. 1 ст. 374, п. 1, 3 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381- 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Харківської міської ради - задовольнити.

Заочне рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 06 листопада 2018 року - скасувати та ухвалити нову постанову.

В задоволенні позову ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа - територіальна громада в особі Харківської міської ради, про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1, ОСОБА_2 на користь Харківської міської ради судовий збір в розмірі 1 057 грн. 20 коп. (одна тисяча п'ятдесят сім грн. 20 коп.) по 528 грн. 60 коп. (п'ятсот двадцять вісім грн. 60 коп.) з кожної.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 14 лютого 2019 року.

Головуючий - А.В. Котелевець

Судді - Р.М. Піддубний

О.Ю. Тичкова