Справа № 524/8771/18
Провадження №2/524/680/19
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.04.2019 року Автозаводський районний суд м. Кременчука в складі: головуючого - судді - Нестеренка С.Г., при секретарі - Бельченко Н.Л., розглянувши у порядку спрощеного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кременчуці Полтавської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3 (в його інтересах та інтересах неповнолітньої ОСОБА_4) про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, -
У жовтні 2018 року до суду звернулися ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з позовом до ОСОБА_3 (в його інтересах та інтересах неповнолітньої ОСОБА_4), який було уточнено 01 листопада 2018 року до відкриття провадження у справі, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.
Просили визнати ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 та його неповнолітню дочку ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 такими, що втратили право користування квартирою № 102 у будинку № 1 по кварталу 101 у м. Кременчуці.
В обґрунтування позову зазначали, що їм, ОСОБА_1, ОСОБА_6, ОСОБА_3 та ОСОБА_7 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 14 лютого 1997 року УЖКГ виконкому міської ради народних депутатів року, на праві спільної сумісної власності належить квартира АДРЕСА_1.
22 січня 2009 року померла дружина ОСОБА_1 ОСОБА_6.
Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука від 04 вересня 2009 року були визначені частки співвласників. Так, ОСОБА_6, ОСОБА_5, ОСОБА_7 та ОСОБА_1 було визначено кожному по 1/4 частки квартири АДРЕСА_1. Право власності на квартиру у відповідних частках по 1/4 за кожним було зареєстровано в КП «Кременчуцьке МБТІ» 13 жовтня 2009 року.

Спадщину після померлої ОСОБА_6 на 1/4 частину квартири прийняли її донька ОСОБА_7 (після реєстрації шлюбу ОСОБА_2), син ОСОБА_5 та чоловік ОСОБА_1

Вказують, що відповідач ОСОБА_5 приблизно з 2000 року разом із неповнолітньою дочкою ОСОБА_4 не проживають у спірній квартирі, а мешкають фактично у АДРЕСА_2. Відповідач ОСОБА_5, будучи зареєстрованим разом з дочкою у спірній квартирі, вартість житлово-комунальних послуг не сплачує, добровільно знятися з реєстрації не бажає. При цьому, посилалися на акту про непроживання та довідку оформлених 12 червня 2018 року (а.с.1-4).

01 листопада 2018 року до суду від позивачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було подано уточнення до позовної заяви (а.с. 22-24). Зокрема, уточнено позов в частині адреси проживання відповідачів, додано до матеріалів справи копію свідоцтва про народження позивача ОСОБА_7 та копію рішення суду про розірвання її шлюбу. Позовні вимоги залишено попередніми.

Просили визнати ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 та його неповнолітню дочку ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 такими, що втратили право користування квартирою № 102 у будинку № 1 по кварталу 101 у м. Кременчуці з посиланням на статті 319, 405 та 406 ЦК України, статті 64, 71 ЖК України.

Ухвалою судді від 26 листопада 2018 року у справі відкрито провадження, залучено сторони до участі у справі, призначено розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження (а.с. 34).

18 лютого 2018 року до суду від позивача ОСОБА_1 було подано заяву про виклик відповідача ОСОБА_5 до суду шляхом розміщення оголошення на веб-сайті судової влади України (а.с.44).

Ухвалою суду від 18 лютого 2019 року до участі у справі третіми особами було залучено ТОВ «Житлорембудсервіс» та Автозаводську районну адміністрацію виконавчого комітету Кременчуцької міської ради. Повідомлено відповідача ОСОБА_5 про дату, час та місце судового засідання шляхом надання оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України, а також засобами рекомендованого поштового звязку (а.с. 46).

02 квітня 2019 року до суду надійшла заява представника позивача ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - адвоката ОСОБА_8 про розгляд справи у її відсутності та відсутності позивачів та про надання згоди на ухвалення заочного рішення про справі (а.с. 66).

Ухвалою суду від 02 квітня 2019 року було постановлено про проведення заочного розгляду справи (а.с. 68).

У судове засідання позивачі ОСОБА_1, ОСОБА_2, їх представник адвокат ОСОБА_8 не прибули. Просили справу розглядати за їх відсутності та у заочному порядку.

Відповідач ОСОБА_5 у судове засідання не прибув повторно з невідомих причин. Був належним чином повідомлений про час, дату та місце судових засідань шляхом надання оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України, а також засобами рекомендованого поштового звязку. Про причини своєї неявки суд не повідомляв.

Представник третьої особи Автозаводської районної адміністрації виконавчого комітету Кременчуцької міської ради у судове засідання не прибув. Адміністрація зазначеної особи просила розглядати справу за відсутності їх представника. При вирішенні справи покладалися на розсуд суду.

Представник третьої особи - ТОВ «Житлорембудсервіс» у судове засідання не прибув, були належним чином повідомлені про розгляд справи. У судове засідання свого представника не направили, щодо вирішення справи не висловилися.

Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні, встановив наступне.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно, зокрема, для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб.

Відповідно до ч. 2, 4 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно з ч. 5, 6 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У частині 1 ст. 82 ЦПК України встановлено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію [про захист прав людини і основоположних свобод] та практику Європейського Суду як джерело права.

Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод (далі - Конвенція), гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов'язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.90 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.86 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.99 р.).

Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров'я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню.

Судом достовірно встановлено, що ОСОБА_6, ОСОБА_1, ОСОБА_3 та ОСОБА_7 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Управління житлово-комунального господарства виконкому міської Ради народних депутатів від 14 лютого 1997 року, належить на праві спільної сумісної власності квартира АДРЕСА_1 (а.с.8).

22 січня 2009 року померла дружина позивача ОСОБА_1 ОСОБА_6.

Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука від 04 вересня 2009 року були визначені частки співвласників. Так, ОСОБА_6, ОСОБА_3, ОСОБА_7 та ОСОБА_1 було визначено кожному по 1/4 частки квартири АДРЕСА_1.

Право власності на зазначену вище квартиру, у відповідних частках по 1/4 за кожним, зареєстровано у КП «Кременчуцьке МБТІ» 13 жовтня 2009 року, реєстраційний номер: 28520836 (а.с. 9).

Спадщину після померлої 22 січня 2009 року ОСОБА_6 у вигляді 1/4 частини квартири АДРЕСА_3, що належала спадкодавцю, прийняли її дочка ОСОБА_7, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 у відповідних частках, про що кожному із них були видані свідоцтва про право на спадщину в рівних частках кожному, тобто по 1/12 частини квартири (а.с. 12).

Відповідно до Інформаційної довідки № 161582597 від 29 березня 2019 року з Реєстру прав власності на нерухоме майно, ОСОБА_3, ОСОБА_7 та ОСОБА_1 належить кожному по 1/4 частки квартири АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності на житло, а також по 1/12 частки кожному на підставі свідоцтв про право на спадщину від 24 листопада 2009 року (а.с. 62-64).

Тобто, спірна квартира належить позивачам та відповідачу на праві спільної часткової власності, а саме по 1/3 частині квартири.

Порядок користування спірною квартирою між сторонами у справі як співвласниками як у договірному порядку, або у судовому порядку не визначався.

02 жовтня 2009 року ОСОБА_7 уклала шлюб з ОСОБА_9 та прийняла його прізвище «Залоїло». Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука від 26 серпня 2015 року шлюб між ними був розірваний (а.с. 26).

З довідки про зареєстрованих осіб, виданої ТОВ «Житлорембудсервіс» 12 червня 2018 року за № 4123/32, постає, що за адресою: м. Кременчук, квартал 101 АДРЕСА_4 зареєстровані наступні особи ОСОБА_1, ОСОБА_3 (син), ОСОБА_4 (онука), ОСОБА_2 (дочка), ОСОБА_10 (онука), ОСОБА_11 (онук) (а.с. 14).

З Акту про непроживання, складеного ТОВ «Житлорембудсервіс» 12 червня 2018 року за № 571, постає, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не проживають у спірній квартирі відповідно з 2000 року та 2002 року (а.с. 15).

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Право власності має фундаментальний характер, захищається згідно з нормами національного законодавства з урахуванням принципів статті 1 Протоколу (колишнього Першого протоколу) до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі відповідно Протокол; Конвенція). Держави-учасниці Конвенції зобовязані поважати право кожного на мирне володіння своїм майном та гарантувати його захист передусім на національному рівні. Зазначене положення в Україні закріплено на конституційному рівні принципом непорушності права власності.

Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ст. 321 цього ж Кодексу право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

За ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 30 червня 2015 року, справа № 21-1438а15, та від 01 березня 2016 року, справа № 825/1335/13-а.

Разом з тим, у цьому контексті суд звертає увагу на приписи ч. 1 ст. 81 ЦПК України, відповідно до якої кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог або заперечень, однак, позивачами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вимоги даної норми не виконано, принципу змагальності не дотримано, а саме: не надано суду жодного належного, допустимого та достовірного доказу, яким б в силу положень ст. 391 ЦК України підтверджувалися факти створення їм, як співвласникам, перешкод щодо права користування та розпорядження своїм майном.

Крім того, суд звертає увагу на той факт, що сам відповідач є співвласником цієї квартири.

Суд бере до уваги приписи ч. 2 ст. 406 ЦК України, згідно яких сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення, - проте, під час судового розгляду позивачами, як співвласниками, не доведено наявність обставин, які мають істотне значення та могли б бути підставою для припинення сервітуту на користування квартирою відповідачем та його неповнолітньою дочкою, враховуючи, що відповідач є, по суті, співвласником цієї квартири, як і позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2

Позивачами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у позовній заяві зазначається, що відповідач ОСОБА_5 має власну житлову квартиру у АДРЕСА_5, де він і проживає разом із неповнолітньою дочкою ОСОБА_4, нібито з 2000 та 2002 років відповідно і по даний час.

Суд критично ставиться до даних тверджень позивачів, оскільки, будь-яких доказів наявності у відповідача ОСОБА_5 та його неповнолітньої дитини ОСОБА_4 іншого житла, що належить їм на праві власності або на праві користування, суду не було надано.

Відповідно до частин 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Відповідно до ч. 2 ст. 29 ЦК України, фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

З огляду на це, суд констатує, що дочка відповідача ОСОБА_5 - ОСОБА_4, яка досягла 16 років, має право вільно обрати собі місце проживання у спірній квартирі, власником частини якої є її батько ОСОБА_3 та має право користуватися займаним приміщенням нарівні з власниками.

Окрім того, Європейський суд з прав людини в своїй практиці (рішення від 9 жовтня 1979 року в справі «Ейрі проти Ірландії» (пункт 24), рішення від 13 травня 1980 року в справі «Артіко проти Італії» (пункт 35), рішення від 30 травня 2013 року в справі «ОСОБА_12 проти України» (пункт 32) визначає, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних, що має місце і у даній справі, оскільки право відповідача та його неповнолітньої дитини на проживання за місцем реєстрації їх місця проживання є правомірним та законним.

Термін «житло» в тлумаченні Європейського суду з прав людини означає переважно місце, де особа мешкає на постійній основі, проте, цей термін може поширюватись і на місце, де особа мала твердий намір мешкати.

Так, позивачами у своєму позові та під час розгляду справи не було надано доказів того, що відповідач разом із неповнолітньою дитиною не має твердого наміру на мешкання у спірній квартирі.

Більш того, за змістом норм Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в України» встановлено, що відсутність або наявність факту реєстрації за місцем проживання сама по собі не впливає на реалізацію права на житло.

Отже, керуючись положеннями статей 391 та 405 ЦК України, враховуючи, що квартира у рівних частках на праві спільної часткової власності належить як позивачам ОСОБА_1, ОСОБА_2, так і відповідачу ОСОБА_5, та те, що судом не встановлено факту створення відповідачем та його неповнолітньою дочкою позивачам перешкод у здійсненні ними права користування своїм майно, недоведеністю наявності істотних обставин, які слугують підставою для припинення права відповідача на проживання у вказаній квартирі, з огляду на реальне порушення права неповнолітньої дитини на право користування житлом у випадку задоволення позову, ставлячи за мету недопущення порушення права особи на житло та забезпечення найвищих інтересів дитини, суд вважає вимоги позивачів безпідставними, необґрунтованими та такими, що не ґрунтуються на положення чинного законодавства, а тому дійшов висновку про необхідність відмови у їх задоволенні у повному обсязі.

Враховуючи, що у задоволенні позову відмовлено, відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати по справі у вигляді сплаченого позивачами судового збору покладаються на позивачів.

Керуючись ст. 41 Конституції України, ст. ст. 391, 405 ЦК України, ст. ст. 4, 5, 10-13, 18, 76-81, 83, 258, 264, 265, 273, 280-282, 283, 284, 289, 352, 354 ЦПК України, суд -

У Х В А Л И В:

Відмовити ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у задоволенні позову до ОСОБА_3 (в його інтересах та інтересах неповнолітньої ОСОБА_4) про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Позивач: ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, РНОКПП НОМЕР_1, зареєстрований та проживає за адресою: м. Кременчук, квартал 101АДРЕСА_6.

Позивач: ОСОБА_13, ІНФОРМАЦІЯ_4, РНОКПП НОМЕР_2, зареєстрована та проживає за адресою: м. Кременчук, квартал 101АДРЕСА_6.

Відповідач: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_5, РНОКПП НОМЕР_3, зареєстрований та проживає за адресою: м. Кременчук, квартал 101АДРЕСА_6, проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_6.

Треті особи:

Автозаводська районна адміністрація виконавчого комітету Кременчуцької міської ради, , місце знаходження: Полтавська обл., м. Кременчук, пров. Льва Толстого, буд. № 38.

ТОВ «Житлорембудсервіс» юридична адреса: Полтавська область, м. Кременчук, вул. Небесної Сотні, буд. № 32.

Повне заочне рішення виготовлено 10 квітня 2019 року.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданої упродовж тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту.

Заочне рішення може бути оскаржено до Полтавського апеляційного суду через Автозаводський районний суд м. Кременчука протягом тридцяти днів з дня розгляду заяви про перегляд заочного рішення у разі його не скасування. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Суддя: