Постанова

Іменем України

06 лютого 2019 року

м. Київ

справа № 189/149/15-ц

провадження № 61-38518св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Олійник А. С., Погрібного С. О., Усика Г. І. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідачі: ОСОБА_1, ОСОБА_2,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Покровського районного суду Дніпропетровської області

від 13 грудня 2017 року у складі судді Пустовар О. С. та постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 08 травня 2018 року у складі колегії суддів: Демченко Е. Л., Куценко Т. Р., Максюта Ж. І.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2015 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

На обгрунтування позовних вимог позивач зазначав, що 28 квітня 2007 року між Закритим акціонерним товариством Комерційним банком «ПриватБанк» (далі - ЗАТ КБ «ПриватБанк»), правонаступником якого є ПАТ

КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 207021, за умовами якого позичальник отримав кредит у вигляді кредитної відновлювальної лінії у розмірі 12 000, 00 доларів США, на термін до

28 квітня 2012 року.

З метою забезпечення належного виконання зобов'язань за кредитним договором, 28 квітня 2007 року між банком та ОСОБА_2 укладено договір поруки, відповідно до якого поручитель відповідає перед кредитором у тому ж розмірі, що і боржник.

У порушення умов кредитного договору, ОСОБА_1 не здійснювала погашення заборгованості за кредитним договором у визначені ним строки, у зв'язку з чим станом на 03 листопада 2014 року у неї виникла заборгованість у розмірі 35 986, 68 доларів США, яка складається з:

9 637, 76 доларів США - заборгованість за кредитом; 13 173, 61 доларів США - заборгованість зі сплати процентів за користування кредитом;

11 443, 27 доларів США - пеня за несвоєчасне виконання зобов'язань за кредитним договором, 19, 31 доларів США - штраф (фіксована частина);

1 712, 73 доларів США - штраф (процентна складова).

08 лютого 2014 року ПАТ КБ «ПриватБанк» направило відповідачам повідомлення про наявність заборгованості за кредитним договором з вимогою про її погашення, однак вона була залишена без задоволення.

Посилаючись на наведене, позивач просив стягнути з відповідачів солідарно заборгованість за кредитним договором у розмірі 35 986, 68 доларів США, що за курсом Національного банку України станом на 03 листопада 2014 року становить 466 027, 47 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Покровського районного суду Дніпропетровської області

від 13 грудня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що оскільки ОСОБА_1 останній платіж на погашення процентів за кредитним договором сплатила

29 квітня 2009 року, з позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулось лише

21 січня 2015 року, тобто поза межами позовної давності про застосування якої заявив ОСОБА_2, а тому відсутні підстави для задоволення позову.

Короткий зміст рішення апеляційного суду

Постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 08 травня

2018 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» залишено без задоволення, рішення суду першої інстанції - без змін.

Постанова апеляційного суду мотивовано тим, що оскільки останній платіж позичальник здійснила 29 квітня 2009 року, вимогу про погашення заборгованості за кредитним договором було надіслано 08 грудня 2014 року, після закінчення строку дію договору (28 квітня 2012 року), а з позовом

ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся лише у січні 2015 року, суд першої інстанції дійшов законного та обгрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову у зв'язку із спливом позовної давності про застосування якої заявив ОСОБА_2

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

У касаційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга обгрунтована тим, що ОСОБА_1 не подавала заяву про застосування позовної давності, а тому суди у порушення вимог частини третьої статті 267 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) помилково застосували її як підставу для відмови у задоволенні заявлених до неї позовних вимог. Оскільки умовами кредитного договору передбачено виконання зобов'язання періодичними місячними платежами, позовна давність повинна обчислюватися окремо по кожному платежу. Крім того, суди не урахували, що пунктом 6.8 кредитного договору від 28 квітня 2007 року передбачено строк позовної давності тривалістю 5 років, а тому ПАТ

КБ «ПриватБанк» має право на стягнення заборгованості за період з 21 січня 2010 року по 21 січня 2015 року. Також суди дійшли помилкового висновку про відсутність підстав для стягнення заборгованості за кредитним договором з поручителя, оскільки пунктом 11 договору поруки сторони передбачили право звернення до суду з вимогою про захист порушеного права тривалістю 5 років, що не суперечить вимогам частини четвертої статті 559 ЦК України.

Станом на момент розгляду справи Верховним Судом, відзиви на касаційну скаргу не надходили.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 02 липня 2018 року поновлено ПАТ

КБ «ПриватБанк» строк на касаційне оскарження, відкрито касаційне провадження у справі за касаційної скаргою позивача.

Ухвалою Верховного Суду від 28 січня 2019 року справу призначено до судового розгляду колегією у складі п'яти суддів в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у ній матеріалами.

Згідно частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України передбачено, що в суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково.

Обставини справи, встановлені судами попередніх інстанцій.

28 квітня 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 207021, за умовами якого банк зобов'язується надати ОСОБА_1 кредит у вигляді кредитної відновлювальної лінії з лімітом кредитування 12 000, 00 доларів США на термін до 28 квітня 2012 року, а ОСОБА_1 зобов'язалася повернути кредит, сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором.

28 квітня 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 укладено договір поруки, відповідно до якого поручитель відповідає перед кредитором у тому ж розмірі, що і боржник, включаючи сплату кредиту, процентів, нарахованих за користування кредитом, винагород, неустойки та інших платежів.

У порушення умов кредитного договору, ОСОБА_1 не здійснювала сплату кредитних коштів та процентів за їх користування, внаслідок чого станом на 03 листопада 2014 року виникла заборгованість за кредитним договором у розмірі 35 986, 68 доларів США, яка складається з: 9 637, 76 доларів США - заборгованість за кредитом; 13 173, 61 доларів США - заборгованість зі сплати процентів за користування кредитом; 11 443, 27 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, 19, 31 доларів США - штраф (фіксована частина); 1 712, 73 доларів США - штраф (процентна складова). Останній платіж за кредитним договором ОСОБА_1 здійснила 29 квітня 2009 року.

08 грудня 2014 року ПАТ КБ «ПриватБанк» направило ОСОБА_1 та ОСОБА_2 повідомлення про наявність заборгованості з вимогою про її погашення.

Висновки Верховного Суду та нормативно-правове обгрунтування

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1048 та частини першої статті 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

Зазначений висновок висловлено Великою Палатою Верховного Суду у постановах: від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, провадження № 14-10цс18, від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц, провадження № 4-154цс18, від 31 жовтня 2018 року у справі

№ 202/4494/16-ц, провадження № 14-318цс18.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення заборгованості за кредитним договором за спливом позовної давності, суди попередніх інстанцій не врахували, що у банка відсутні правові підстави для нарахування передбачених умовами кредитного договору проценти та пені після закінчення строку кредитування - 28 квітня 2012 року, а тому до вимог про стягнення заборгованості за період з 29 квітня

2012 року по 04 листопада 2014 року позовна давність не застосовується, а тому рішення судів попередніх інстанцій у цій частині підлягають скасуванню, з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог у цій частині за необгрунтованістю.

Щодо доводів касаційної скарги ПАТ КБ «ПриватБанк» про помилковість висновків судів щодо відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості з поручителя.

Відповідно до пункту 11 договору поруки сторони прийшли до згоди, що строк (позовна давність), в межах якого вони можуть звернутися до суду з вимогою про захист свого права або інтересу, становить п'ять років.

Пунктом 10 договору поруки передбачено, що цей договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами і діє до повного виконання зобов'язань за кредитним договором № 207021.

Таким чином, умови договору поруки про його дію до повного припинення зобов'язань боржника, не свідчать про те, що ним установлено строк припинення поруки, а тому а даному випадку підлягають застосуванню положення статті 559 ЦК України щодо строку дії поруки.

Частиною четвертою статті 559 ЦК України передбачено три випадки визначення строку дії поруки: протягом строку, встановленого договором поруки; протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання, якщо кредитор не пред'явить вимоги до поручителя; протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобов'язання не встановлено або встановлено моментом пред'явлення вимоги), якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя.

Строк дії поруки не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб'єктивного права кредитора й суб'єктивного обов'язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються.

Зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред'явлення позову), кредитор вчиняти не може.

Аналіз положень частини четвертої статті 559 ЦК України дає підстави для висновку про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарно з боржником зобов'язання за кредитним договором повинно бути пред'явлено в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами) або з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов'язання (у разі, якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем).

Закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов'язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя.

З наведеного вбачається, що порука це строкове зобов'язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб'єктивне право кредитора.

За умовами кредитного договору строк дії кредитного договору до 28 квітня 2012 року.

Оскільки банк не пред'явив вимогу до поручителя у межах встановленого частиною четвертою статті 559 ЦК України шестимісячного строку, порука ОСОБА_2 припинилася.

Ураховуючи наведене, суди дійшли помилкового висновку про застосування позовної давності щодо вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» до поручителя, оскільки не врахували наявність підстав для припинення поруки передбачених частиною четвертою статті 559 ЦК України. У зв'язку з неправильним застосуванням судами попередніх інстанцій норм матеріального права, оскаржувані судові рішення у цій частині підлягають скасуванню з ухваленням у справі нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2 з інших підстав - у зв'язку з припиненням поруки.

Щодо доводів касаційної скарги про неправильне застосування судами позовної давності до вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття

257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Згідно з частиною першою статті 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін.

Пунктом 6.8 кредитного договору сторони визначили, що позовна давність за вимогам про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки, становить 5 років.

Статтею 253 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права (частина перша статті 261 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252-255 ЦК України.

За змістом статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно).

Відповідно до пункту 2.2.3. кредитного договору, позичальник зобов'язаний здійснювати погашення кредиту в дату сплати, відповідно до графіка погашення кредиту та відсотків, що визначені в додатку №1 до даного договору з урахуванням пункту 4.11 договору.

Пунктом 4.2. кредитного договору визначено, що сплата відсотків за користування кредитом, передбачених п. 4.1 даного договору, здійснюється в дату сплати процентів (кожного поточного місяця) відповідно до графіка погашення кредиту і відсотків, що наведений в додатку №1 до цього договору. При несплаті відсотків у визначений термін, вони вважаються простроченими.

Таким чином умовами договору передбачено погашення тіла кредиту та процентів за користування кредитом періодичними щомісячними платежами.

У разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Зазначене узгоджується з правовим висновком Верхового Суду України, викладеним у постанові від 30 вересня 2015 року у справі № 6-154цс15.

ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду за захистом порушеного права

21 січня 2015 року.

Застосовуючи до спірних правовідносин наслідки спливу позовної давності, суди залишили поза увагою наведені норми права та умови кредитного договору, зокрема не урахували, що погоджений сторонами строк позовної давності 5 років належить обраховувати щодо кожного чергового платежу окремо, у зв'язку з чим не правильно визначились з початком перебігу позовної давності, помилково вважаючи таким дату здійснення ОСОБА_1 останнього платежу (29 квітня 2009 року).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявленою стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Ураховуючи, що позичальник і поручитель є солідарними боржниками за кредитним договором, а тому від обсягу відповідальності позичальника залежить обсяг відповідальності поручителя, подана ОСОБА_2 заява про застосування позовної давності, поширює свою дію і на вимоги банку до позичальника ОСОБА_1

Оскільки позовна становить 5 років і повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового щомісячного платежу, та ураховуючи дату звернення ПАТ КБ «ПриватБанк» з позовом до суду за захистом порушеного права, позивач має право вимоги до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,за період з 21 січня 2010 року до

28 квітня 2012 року включно, а тому суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» в цій частині.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК Українипід час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Оскільки суди попередніх інстанцій не з'ясували розмір заборгованості за кредитним договором від 28 квітня 2007 року, не перевірили період, за який нараховано проценти за користування кредитними коштами та пеня за прострочення сплати кредиту в межах строку дії кредитного договору, суд касаційної інстанції не вправі встановлювати зазначені обставини.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

ПАТ КБ «ПриватБанк»

Підстави скасування судового рішення з направленням справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливлює встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, зокрема якщо суд не дослідив зібрані у справі докази (пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України).

Ураховуючи, що суди не дослідили наявні у справі докази щодо розміру заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором за період з період з

21 січня 2010 року по 28 квітня 2012 року, оскаржувані судові рішення у цій частині підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Згідно з частинами першою, четвертою статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Оскільки суди попередніх інстанцій неправильно застосували норми матеріального права в частині вирішення позовних вимог ПАТ

КБ «ПриватБанк» про стягнення процентів та пені після закінчення строку його дії кредитного договору та в частині стягнення заборгованості за кредитним договором з поручителя ОСОБА_2, оскаржувані судові рішення в цій частині підлягають скасуванню з ухваленням у справі нового рішення про відмову у задоволенні зазначених позовних вимог ПАТ

КБ «ПриватБанк» з підстав, наведених у мотивувальній частині.

В іншій частині рішення Покровського районного суду Дніпропетровської області від 13 грудня 2017 року та постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 08 травня 2018 року необхідно залишити без змін.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 411, 412, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Покровського районного суду Дніпропетровської області

від 13 грудня 2017 року та постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 08 травня 2018 року в частині вирішення позовних вимог ПАТ

КБ «ПриватБанк» про стягнення заборгованості за кредитним договором щодо сплаті процентів та пені за період з 29 квітня 2012 року по 04 листопада 2014 року скасувати, ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні зазначених позовних вимог за необгрунтованістю.

Рішення Покровського районного суду Дніпропетровської області

від 13 грудня 2017 року та постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 08 травня 2018 року в частині вирішення позовних вимог про стягнення заборгованості за кредитним договором солідарно з ОСОБА_2 скасувати, ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у їх задоволенні за необгрунтованістю.

Рішення Покровського районного суду Дніпропетровської області

від 13 грудня 2017 року та постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 08 травня 2018 року щодо вирішення позовних вимог ПАТ

КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором за період з 21 січня 2010 року по 28 квітня 2012 року скасувати, справу в цій частині направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

В іншій частині рішення Покровського районного суду Дніпропетровської області від 13 грудня 2017 року та постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 08 травня 2018 року залишити без змін.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: В. О. Кузнєцов

А.С. Олійник

С.О. Погрібний

Г. І. Усик