УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 638/20871/13-ц

Провадження № 4-с/638/3/19

05.04.2019 року Дзержинський районний суд м. Харкова

у складі: головуючого судді Хайкіна В.М.

за участю секретаря Жакун Н. О.

з участю судового розпорядника Зміївської О.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Харкова скаргу ОСОБА_2 на постанову головного державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби міста Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області Герасімової Лариси Петрівни від 22.12.2018 року про повернення виконавчого документа стягувачеві, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 09.01.2019 року звернулася до Дзержинського районного суду м. Харкова із скаргою, в якій просить суд визнати неправомірною та скасувати постанову головного державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби міста Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області Герасімової Лариси Петрівни від 22.12.2018 року про повернення виконавчого документа стягувачеві по справі №638/20871/13-ц. Вимоги скарги обґрунтовує тим, що заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова по справі №638/20871/13-ц за позовом ОСОБА_2 та ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення з відповідача на користь ОСОБА_4 та ОСОБА_2 стягнуто суму коштів у розмірі 276544, 00 грн. з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми; стягнуто з відповідача на користь ОСОБА_4 та ОСОБА_2 відшкодування моральної шкоди у розмірі 50000.00 грн.; визначено стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 та ОСОБА_2 судові витрати у розмірі 114.70 грн. кожному. Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 30.11.2017 року заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 30.01.2015 року по справі №638/20871/13-ц скасовано в частині відшкодування моральної шкоди у розмірі 50000, 00 грн. та 3% річних за період з 04 вересня 2012 року по момент стягнення на залишок суми. Вказане судове рішення набрало законної сили та перебувало на примусовому виконанні у Шевченківському відділі державної виконавчої служби м. Харкова ГТУЮ у Харківській області (виконавче провадження ВП №55526491), де ОСОБА_2 є стягувачем. Державний виконавець Шевченківського відділу державної виконавчої служби м. Харкова ГТУЮ у Харківській області одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору не постановлював; перевірка майнового стану боржника в порядку ч. 8 ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження» не проводилась; жодного майна, що не підлягає державній реєстрації ОСОБА_5, державними виконавцями Шевченківського відділу державної виконавчої служби м. Харкова ГТУЮ у Харківській області не розшукувалось. Враховуючи, що постанова Головного державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби м. Харкова ГТУЮ у Харківській області Герасимової Л.П. від 22.12.2018 року про повернення виконавчого документу стягувачу є неправомірною, вказане рішення державного виконавця підлягає скасуванню. Просить суд скаргу задовольнити.

Заявник ОСОБА_2 в судове засідання не з'явилася, надала до суду заяву з проханням розглянути скаргу за її відсутності, вимоги скарги підтримує у повному обсязі.

Головний державний виконавець Шевченківського відділу державної виконавчої служби міста Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області Герасімова Л. П., дії якого оскаржує заявник, в судове засідання не з'явилася, про час, дату та місце судового розгляду повідомлялася своєчасно та належним чином, проте до суду надійшли копії матеріалів виконавчого провадження №55526491.

Інші заінтересовані особи, а саме відповідач по справі - ОСОБА_5 в судове засідання не з'явилася, про час, дату та місце судового розгляду повідомлялася своєчасно та належним чином.

У відповідності до частини 2 статті 450 ЦПК України, неявка стягувача, боржника, державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджають її розгляду.

Суд, дослідивши доводи заявника, викладені у скарзі, матеріали виконавчого провадження, надані державним виконавцем, та оцінивши докази, представлені в матеріалах справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

У пункті 1 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних i кримінальних справ від 07.02.2014 року №6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» роз'яснено, що виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов'язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають із відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Відповідно до статті 447 ЦПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

У відповідності до частини 1 статті 74 Закону України «Про виконавче провадження», рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Судом встановлено та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, що рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 30.01.2015 року позовні вимоги ОСОБА_4 та ОСОБА_2 задоволені: стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 та ОСОБА_2 суму коштів, отриманих від продажу квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1, у розмірі 276544, 00 грн. та 3% річних за період з 04 вересня 2012 року по момент стягнення на залишок суми; стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 та ОСОБА_2 відшкодування моральної шкоди у розмірі 50000, 00 грн., вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 30.11.2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 в особі її представника ОСОБА_9задоволеночастково:заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 30 січня 2015 року в частині стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 та ОСОБА_2 моральної шкоди, а також 3% річних за період з 04 вересня 2012 року по момент стягнення на залишок суми скасованоі в позові в цій частині ОСОБА_4 та ОСОБА_2 відмовлено; в іншій частині рішення залишенобез змін.

В силу частини 1 статті 431 ЦПК України, 04.01.2018 року Дзержинським районним судом м. Харкова видано виконавчий лист по справі №638/20871/13-ц.

Як вбачається із постанови головного державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби міста Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області Герасімовою Л. П. від 22.12.2018 року, виконавчий документ - виконавчий лист №638/20871/13-ц, виданий 04.01.2018 року Дзержинським районним судом м. Харкова про стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 та ОСОБА_2 суми коштів, отриманих від продажу квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1, у розмірі 276544, 00 грн., - повернуто стягувачу. При цьому, державним виконавцем, з посиланням на пункт 2 частини 1 статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» вказано, що у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

Відповідно до статті 6 Конституції України, органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України, судове рішення є обов'язковими до виконання, держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Згідно із статтею 18 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Як визначено Законом України «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з частиною 1 статті 6 Закону України «Про виконавче провадження», державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб. Вказана норма кореспондується з частиною 1 статті 11 цього Закону згідно якої державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Таким чином, державним виконавцем проводяться дії для виконання рішення суду у відповідності до вимог Закону України «Про виконавче провадження».

Частиною 1 статті 37 Закону України «Про виконавче провадження», визначено вичерпний перелік підстав для повернення виконавчого документа стягувачу, а саме якщо: стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа; у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними; стягувач відмовився залишити за собою майно боржника, нереалізоване під час виконання рішення, за відсутності іншого майна, на яке можливо звернути стягнення; стягувач перешкоджає проведенню виконавчих дій або не здійснив авансування витрат виконавчого провадження, передбачене статтею 43 цього Закону, незважаючи на попередження виконавця про повернення йому виконавчого документа; у результаті вжитих виконавцем заходів неможливо встановити особу боржника, з'ясувати місцезнаходження боржника - юридичної особи, місце проживання, перебування боржника - фізичної особи (крім випадків, коли виконанню підлягають виконавчі документи про стягнення аліментів, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом чи іншим ушкодженням здоров'я, у зв'язку з втратою годувальника, про відібрання дитини, а також виконавчі документи, за якими мають бути стягнуті кошти чи інше майно, та інші виконавчі документи, що можуть бути виконані без участі боржника); у боржника відсутнє визначене виконавчим документом майно, яке він за виконавчим документом повинен передати стягувачу в натурі; боржник - фізична особа (крім випадків, коли виконанню підлягають виконавчі документи про стягнення аліментів, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом чи іншим ушкодженням здоров'я, у зв'язку із втратою годувальника, а також виконавчі документи про відібрання дитини) чи транспортні засоби боржника, розшук яких здійснювався поліцією, не виявлені протягом року з дня оголошення розшуку; відстрочка виконання рішення, надана судом, яким постановлено рішення, не закінчилася; законом встановлено заборону щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо в нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення; відсутня його згода на заміщення приватного виконавця у випадках, передбачених Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів»; запроваджено тимчасову адміністрацію банку-боржника, крім рішень немайнового характеру.

Частиною 1 статті 10 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що заходами примусового виконання рішень є: звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об'єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника.

Статтею 48 Закону України «Про виконавче провадження» регламентовано, що звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації; стягнення за виконавчими документами звертається у першу чергу на кошти боржника у національній та іноземній валютах, інші цінності, у тому числі на кошти на рахунках боржника у банках та інших фінансових установах; готівкові кошти, виявлені у боржника, вилучаються та зараховуються на відповідні рахунки органів державної виконавчої служби, приватного виконавця не пізніше наступного робочого дня після вилучення, про що складається акт; на кошти та інші цінності боржника, що перебувають на рахунках та на зберіганні у банках чи інших фінансових установах, на рахунках у цінних паперах у депозитарних установах, накладається арешт не пізніше наступного робочого дня після їх виявлення. Арешт поширюється також на кошти на рахунках, відкритих після винесення постанови про накладення арешту.

Ознайомившись із матеріалами виконавчого провадження, суд приходить до висновку, що державний виконавець, повертаючи виконавчий документ стягувачу без виконання, належним чином не обґрунтував вжиті ним заходи щодо встановлення майна боржника.

Виконавчий документ - виконавчий лист №638/20871/13-ц, виданий 04.01.2018 року Дзержинським районним судом м. Харкова про стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 та ОСОБА_2 суми коштів, отриманих від продажу квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1, у розмірі 276544, 00 грн., містить інформацію, що місцем проживання боржника є: АДРЕСА_2, вказана адреса зазначена як місце проживання боржника і у заяві ОСОБА_2 про відкриття виконавчого провадження.

Постановами головного державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби міста Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області Герасімовою Л. П. від 15.01.2018 року відкрито виконавче провадження та накладено арешт на все майно, що належить боржнику ОСОБА_5 (ВП №55526491).

Згідно довідки відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУДМС України в Харківській області від 22.01.2018 року, фізична особа - боржник ОСОБА_5 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2.

Кореспонденцію за цією адресою боржник не отримує, конверти повертається до відправника як не отримані (по закінченню терміну зберігання у поштовому відділі).

Так, у матеріалах виконавчого провадження містяться акти державного виконавця, що свідчать при вихід державного виконавця за адресою боржника, проте вони складені одноособово, що навряд чи може підтвердити обставини, що викладені у них, зокрема, факт не відкриття дверей квартири державному виконавцю.

Згідно довідки відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУДМС України в Харківській області від 03.08.2018 року, фізична особа - боржник ОСОБА_5 з 05.04.2018 року зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1. Також дана довідка містить інформацію про зміну ідентифікуючих даних з «ОСОБА_5» на - «ОСОБА_5».

Об'єкт нерухомого майна, у якій зареєстрована боржник, та який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, належить ОСОБА_10, про що свідчить інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна від 07.08.2018 року за №133421657, від 08.08.2018 року №133591722 та №133584836 та його особисті пояснення.

Згідно інформаційної довідки з Реєстру територіальної громади міста Харкова від 10.08.2018 року та справки КП «Жилкомсервіс» від 26.01.2016 року вбачається, що за вказаною адресою зареєстрований ОСОБА_10, який придбав квартиру за цією адресою, про що свідчить договір купівлі-продажу квартири.

Відповідно до положень статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Частиною 3 статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» державному виконавцю надані широкі права та повноваження у процесі здійснення виконавчого провадження.

Згідно частини 2 статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов'язаний: 1) здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом; 2) надавати сторонам виконавчого провадження, їхнім представникам та прокурору як учаснику виконавчого провадження можливість ознайомитися з матеріалами виконавчого провадження; 3) розглядати в установлені законом строки заяви сторін, інших учасників виконавчого провадження та їхні клопотання; 4) заявляти в установленому порядку про самовідвід за наявності обставин, передбачених цим Законом; 5) роз'яснювати сторонам та іншим учасникам виконавчого провадження їхні права та обов'язки.

Відповідно до частини 3 статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право: 1) проводити перевірку виконання боржниками рішень, що підлягають виконанню відповідно до цього Закону; 2) проводити перевірку виконання юридичними особами незалежно від форми власності, фізичними особами, фізичними особами - підприємцями рішень стосовно працюючих у них боржників; 3) з метою захисту інтересів стягувача одержувати безоплатно від державних органів, підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, посадових осіб, сторін та інших учасників виконавчого провадження необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки та іншу інформацію, в тому числі конфіденційну; 4) за наявності вмотивованого рішення суду про примусове проникнення до житла чи іншого володіння фізичної особи безперешкодно входити на земельні ділянки, до житлових та інших приміщень боржника - фізичної особи, особи, в якої перебуває майно боржника чи майно та кошти, належні боржникові від інших осіб, проводити в них огляд, у разі потреби примусово відкривати їх в установленому порядку із залученням працівників поліції, опечатувати такі приміщення, арештовувати, опечатувати та вилучати належне боржникові майно, яке там перебуває та на яке згідно із законом можливо звернути стягнення. Примусове проникнення на земельні ділянки, до житлових та інших приміщень у зв'язку з примусовим виконанням рішення суду про виселення боржника та вселення стягувача і рішення про усунення перешкод у користуванні приміщенням (житлом) здійснюється виключно на підставі такого рішення суду; 5) безперешкодно входити на земельні ділянки, до приміщень, сховищ, іншого володіння боржника - юридичної особи, проводити їх огляд, примусово відкривати та опечатувати їх; 6) накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку; 7) накладати арешт на кошти та інші цінності боржника, зокрема на кошти, які перебувають у касах, на рахунках у банках, інших фінансових установах та органах, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів (крім коштів на рахунках платників у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, коштів на рахунках із спеціальним режимом використання, спеціальних та інших рахунках, звернення стягнення на які заборонено законом), на рахунки в цінних паперах, а також опечатувати каси, приміщення і місця зберігання грошей; 8) здійснювати реєстрацію обтяжень майна в процесі та у зв'язку з виконавчим провадженням; 9) використовувати за згодою власника приміщення для тимчасового зберігання вилученого майна, а також транспортні засоби стягувача або боржника за їхньою згодою для перевезення майна; 10) звертатися до суду або органу, який видав виконавчий документ, із заявою (поданням) про роз'яснення рішення, про видачу дубліката виконавчого документа у випадках, передбачених цим Законом, до суду, який видав виконавчий документ, - із заявою (поданням) про встановлення чи зміну порядку і способу виконання рішення, про відстрочку чи розстрочку виконання рішення; 11) приймати рішення про відстрочку та розстрочку виконання рішення (крім судових рішень), за наявності письмової заяви стягувача; 12) звертатися до суду з поданням про розшук дитини, про постановлення вмотивованого рішення про примусове проникнення до житла чи іншого володіння боржника - фізичної або іншої особи, в якої перебуває дитина, стосовно якої складено виконавчий документ про її відібрання; 13) звертатися до суду з поданням про примусове проникнення до житла чи іншого володіння боржника - фізичної або іншої особи, в якої перебуває майно боржника чи майно та кошти, що належать боржникові від інших осіб; 14) викликати фізичних осіб, посадових осіб з приводу виконавчих документів, що перебувають у виконавчому провадженні. У разі якщо боржник без поважних причин не з'явився за викликом виконавця, виконавець має право звернутися до суду щодо застосування до нього приводу; 15) залучати в установленому порядку понятих, працівників поліції, інших осіб, а також експертів, спеціалістів, а для проведення оцінки майна - суб'єктів оціночної діяльності - суб'єктів господарювання; 16) накладати стягнення у вигляді штрафу на фізичних, юридичних та посадових осіб у випадках, передбачених законом; 17) застосовувати під час примусового виконання рішень фото- і кінозйомку, відеозапис; 18) вимагати від матеріально відповідальних і посадових осіб боржників - юридичних осіб або боржників - фізичних осіб надання пояснень за фактами невиконання рішень або законних вимог виконавця чи іншого порушення вимог законодавства про виконавче провадження; 19) у разі ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи чи керівника боржника - юридичної особи за межі України до виконання зобов'язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів; 20) залучати в разі потреби до проведення чи організації виконавчих дій суб'єктів господарювання, у тому числі на платній основі, за рахунок авансового внеску стягувача; 21) отримувати від банківських та інших фінансових установ інформацію про наявність рахунків та/або стан рахунків боржника, рух коштів та операції за рахунками боржника, а також інформацію про договори боржника про зберігання цінностей або надання боржнику в майновий найм (оренду) індивідуального банківського сейфа, що охороняється банком; 22) здійснювати інші повноваження, передбачені цим Законом.

Суд вважає, що державним виконавцем при здійсненні виконавчого провадження №55526491 були порушені вимоги ст. ст. 2, 13, 18, 37 Закону України «Про виконавче провадження»; та у державного виконавця були відсутні підстави для винесення постанови про повернення виконавчого документа стягувачу.

Так, відповідно до пункту 2 частини 1 статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий документ повертається стягувачу, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

Згідно з частиною 8 статті 48 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець проводить перевірку майнового стану боржника у 10-денний строк з дня відкриття виконавчого провадження. У подальшому така перевірка проводиться виконавцем не рідше ніж один раз на два тижні - щодо виявлення рахунків боржника, не рідше ніж один раз на три місяці - щодо виявлення нерухомого та рухомого майна боржника та його майнових прав, отримання інформації про доходи боржника.

Надані суду матеріали виконавчого провадження ВП №55526491 не містять доказів здійснення відповідно до частини 8 статті 48 Закону України «Про виконавче провадження» неодноразових заходів щодо перевірки майнового стану боржника та щодо виявлення нерухомого та рухомого майна боржника, окрім того, перед поверненням стягувачу виконавчого документа виконавцем не було зроблено перевірки щодо теперішнього місця реєстрації боржника, адже відомості про реєстрацію ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_1, спростовано матеріалами виконавчого провадження та інформацією, наданої власником об'єкта нерухомого майна за цією адресою. Не надано доказів, що боржнику взагалі відомо про відкриття провадження, а також, що боржник свідомо ухиляється від виконання зобов'язання, покладених на неї рішенням суду.

За наявності актуальної інформації про нове місце реєстрації боржника, заходи щодо примусового виконання рішення слід було здійснювати за новою адресою, а у разі надання відділом обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУДМС України в Харківській області інформації, що боржник не значиться за будь-якою адресою, слід було б звернутися до суду із поданням про винесення ухвали про розшук боржника (згідно частини 1 статті 36 Закону України «Про виконавче провадження», частини 1 статті 438 ЦПК України).

Державний виконавець хоч і реалізував можливість вплинути на боржника шляхом обмеження її у праві виїзду за межі України та звернувся до Дзержинського районного суду м. Харкова із відповідним поданням в порядку пункту 18 частини 2 статті 11 Закону України «Про виконавче провадження» та частини 1 статті 441 ЦПК України, проте не оскаржив рішення суду про відмову у задоволенні внесеного подання до суду апеляційного інстанції, що свідчить про певний формалізм та незаінтересованість у виконанні рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 30.01.2015 року, зміненого рішенням Апеляційного суду Харківської області від 30.11.2017 року.

Окрім того, чинним законодавством України передбачена як адміністративна, так і кримінальна відповідальність боржника за свідоме добровільне не виконання рішення суду, яке набрало законної сили, проте державним виконавцем не реалізовано заходи щодо притягнення боржника до певного виду юридичної відповідальності.

Разом з тим, лише отримання державним виконавцем відомостей з реєстраційних установ про відсутність у боржника майна, не є підставою для повернення виконавчого документа стягувачеві. З матеріалів виконавчого провадження не вбачається, наприклад, про надіслання державним виконавцем запиту до державної реєстраційної служби щодо наявності у боржника корпоративного права, до районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану щодо перебування у шлюбі боржника та наявності в нього в порядку статті 65 Сімейного кодексу України майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, а також запиту щодо наявності у боржника спецтехніки.

Отже, державним виконавцем не вжито всіх можливих заходів, визначених Законом України «Про виконавче провадження», щодо примусового виконання рішення суду, та рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 30.01.2015 року, яке змінене рішенням Апеляційного суду Харківської області від 30.11.2017 року по справі №638/20871/13-ц до теперішнього часу не виконано.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конституції про захист прав людини і основоположних свобод. Державний виконавець не в повному обсязі виконав свої обов'язки, визначені статтею 18 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки в постанові про повернення виконавчого документа стягувачу зазначено лише про відсутність у боржника майна.

Згідно пункту 20 Розділу III Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України № 512/5 від 02.04.2012 року у постанові про закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа стягувачу чи повернення виконавчого документа до суду, який його видав, виконавець зазначає підставу для цього з посиланням на відповідну норму Закону, результати виконання, розмір авансового внеску, який підлягає поверненню стягувачу, а також наслідки закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа, передбачені частиною 1 статті 40 Закону.

За таких обставин, слід визнати неправомірною та скасувати постанову головного державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби міста Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області Герасімової Лариси Петрівни від 22.12.2018 року про повернення виконавчого документа стягувачеві по справі №638/20871/13-ц, оскільке вказане рішення державним виконавцем прийнято передчасно, всупереч зазначених вимог Закону. Інформація, що міститься у матеріалах виконавчого провадження, зокрема щодо актуального місця реєстрації боржника, є сумнівною, а наявність останніх (сумнівів) не узгоджується із стандартом доказування «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства» (Ireland v. the United Kingdom), п. 161, Series A заява № 25), який застосовується при оцінці доказів, а такі докази можуть «випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту» (рішення Європейського суду з прав людини, справа «Коробов проти України» № 39598/03 від 21.07.2011 року.

Відповідно до частини 1 статті 41 Закону України «Про виконавче провадження», у разі якщо постанова виконавця про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа стягувачу визнана судом незаконною чи скасована в установленому законом порядку, виконавче провадження підлягає відновленню за постановою виконавця не пізніше наступного робочого дня з дня одержання виконавцем відповідного рішення.

Відтак відновлення виконавчого провадження у випадку скасування постанови про повернення виконавчого листа здійснюється згідно вимог Закону України «Про виконавче провадження», самим державним виконавцем та до компетенції суду не належить.

Як визначено частинами 1, 2 статті 451 ЦПК України, за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов'язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги скарги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи, прийшов до висновку, що скарга ОСОБА_2 підлягає задоволенню.

Керуючись ст. 447-451 ЦПК України, Законом України «Про виконавче провадження», суд, -

УХВАЛИВ:

Скаргу ОСОБА_2 на постанову головного державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби міста Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області Герасімової Лариси Петрівни від 22.12.2018 року про повернення виконавчого документа стягувачеві - задовольнити.

Скасувати постанову головного державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби міста Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області Герасімової Лариси Петрівни від 22.12.2018 року про повернення виконавчого документа - виконавчого листа №638/20871/13-ц, виданого 04.01.2018 року Дзержинським районним судом м. Харкова про стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 та ОСОБА_2 суми коштів, отриманих від продажу квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1, у розмірі 276544, 00 грн., стягувачеві.

На підставі частини 1 статті 453 ЦПК України, про виконання ухвали, постановленої за результатами розгляду скарги, відповідний орган державної виконавчої служби, приватний виконавець повідомляють суд і заявника не пізніше ніж у десятиденний строк з дня її одержання.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги до або через Дзержинський районний суд м. Харкова в п'ятнадцятиденний строк з дня проголошення ухвали.

Головуючий: