Головуючий у 1-й інстанції Мельник І.Г.
Суддя-доповідач: Попова С.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 квітня 2019 року місто Маріуполь

Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Попової С.А.,

суддів Кочегарової Л.М., Ткаченко Т.Б.,

за участю секретаря Герасимової Г.Є.,

розглянувши в порядку спрощеного провадження

апеляційну скаргу ОСОБА_2,

на рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 28 листопада 2018 року, ухваленого у складі судді Мельник І.Г., повний текст рішення складено 28 листопада 2018 року,

по цивільній справі

за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк»

до ОСОБА_2

про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2017 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування зазначив, що 22.10.2010 року між банком та відповідачем було укладено кредитний договір б/н, згідно до якого ОСОБА_2 отримав кредит у розмірі 4000грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки, зобов'язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлені кредитним договором. Відповідач свої зобов'язання не виконав, у зв'язку з чим, станом на 31.07.2017 року виникла заборгованість в загальній сумі 72935,57грн., з яких: 3862,96грн. - заборгованість за кредитом; 61103,39грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 4019,91грн. - заборгованість за пенею та комісією; 500грн. - штраф (фіксована складова); 3449,31грн. - штраф (процентна складова). Позивач просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором б/н від 22.10.2010 року в розмірі 72935,57 гривень та судовий збір у розмірі 1600 грн.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя від 28 листопада 2018 року позов ПАТ КБ «Приватбанк» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором б/н від 22.10.2010 року в розмірі 4649,01грн., а також судовий збір у розмірі 101,98грн. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду скасувати, та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

Рішення в частині відмови в задоволенні вимог про стягнення штрафів, пені з комісією, процентів нарахованих після 31.08.2014р. - не оскаржується і апеляційним судом не перевіряється.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача - ОСОБА_3, яка заперечувала проти доводів апеляційної скарги позивача, розглянувши справу у відсутність повідомлених про дату і час розгляду справи відповідача ОСОБА_2 і його представника ОСОБА_4, від яких надійшли заяви про розгляд справи у їх відсутність, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду в оскаржуваній частині - скасуванню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Як встановлено судом і це підтверджується матеріалами справи, згідно анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг між банком та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку до якого отримав кредит у розмірі 4000грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки - строк дії платіжної кредитної картки № НОМЕР_1 до «08/14» (а.с. 5, 6, 144).

Позичальником порушені умови кредитного договору, внаслідок чого утворилася заборгованість, розрахована банком станом на 31.07.2017р. в загальній сумі 72935,57грн., що включає: 3862,96грн. - заборгованість по кредиту, 61103,39грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом, 4019,91грн. - заборгованість за пенею та комісією; 500грн. - штраф (фіксована складова); 3449,31грн. - штраф (процентна складова) (а.с. 3, 4).

Задовольняючи частково позов (в оскаржуваній частині рішення), суд першої інстанції, керуючись положеннями ст.ст. 526, 629, 638, 1046, ч. 1 ст. 1048 ЦК України, вважав обґрунтованими вимоги в частині стягнення в повному обсязі основної суми заборгованості в розмірі 3862,96грн., а також частково заборгованості по процентам, нарахованим за період з 31.12.2013р. по 31.08.2014р. за процентною ставкою 30% у сумі 586,05грн. (з урахуванням позиції Великої Палати Верховного Суду у постанові від 28.03.2018р. щодо правової можливості нарахування банком процентів лише в межах погодженого сторонами строку кредитування - у даній справі до 31.08.2014р.). При цьому суд не погодився із твердженням і відповідною заявою відповідача про сплив строк позовної давності до заявлених банком 25.09.2017р.позовних вимог, мотивуючи своє рішення здійсненням позичальником останнього платежу на часткове погашення кредиту 20.01.2015р. та зверненням банку до суду із даним позовом в межах трирічного строку позовної давності.

З такими висновками суду (в оскаржуваній частині рішення) погодитись не можна, зважаючи на наступне.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Згідно з нормою статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

При цьому ч. 1 ст. 261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Якщо умовами договору встановлено окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а тому й початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.

У разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредиту, погашення якого відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 30 вересня 2015 року № 6-154цс15.

Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. При цьому переривання позовної давності можливо лише в межах строку позовної давності. Після переривання перебіг позовної давності починається заново (ч.ч. 1, 3 ст. 264 ЦК України).

Згідно з ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Як вбачається з викопіювання по руху коштів по картковому рахунку вбачається здійснення позичальником ОСОБА_2 останнього платежу за допомогою сервісу Приват24 03.02.2014р.

А з вересня 2014 року по даному рахунку проведені лише службові банківські операції з нарахування відсотків за користування кредитним лімітом, нарахування і списання процентів, штрафів і пені за прострочення кредиту, процентів. Зокрема, 20.01.2015р. банком призведена службова операція HEAD-OFFICE. АВТОМАТИЧНЕ ПОГАШЕННЯ ПРОСТРОЧЕНОЇ ЗАБОРГОВАНОСТІ на суму 47,42грн. (а.с. 141).

Оскільки до даної службової операції відповідач не є дотичним, то не можна вважати це обставиною визнання свого боргу (його частини) позичальником в розумінні положень ч. 1 ст. 264 ЦК України.

Банк посилається на здійснення платежу у погашення кредиту 20.01.2015р. (а.с. 4), що включало в собі списання працівником банку коштів в погашення заборгованості з іншої картки відповідача, що було погоджено із ОСОБА_2 в Умовах і Правилах надання банківських послуг (а.с. 7-30).

Проте, погодитись із позицією банку, який ототожнює службову операція, вчинену працівником банку із свідомою вольовою дією позичальника, спрямованою на погашення існуючого боргу, не можна. Крім того, Умови і Правила надання банківських послуг в частині доручення позичальника банку списувати кошти з інших карток не містять підпису відповідача, і такі умови не були втілені в заяві-анкеті (а.с. 5) та довідці про умови кредитування (а.с. 6), що безпосередньо підписувалась позичальником напередодні укладення кредитного договору.

В Довідці про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», на яких ґрунтує свої позовні вимоги кредитор, визначена умова про щомісячний режим платежів, щомісячне погашення процентів за попередній місяць з базовою процентою ставкою - 2,5%. Строк внесення щомісячних платежів - до 25 числа місяця, наступного після звітного (а.с. 6).

Враховуючи останній платіж позичальника 03.02.2014р., беручи до уваги правові позиції Верховного Суду України щодо обчислення початку перебігу позовної давності щодо місячних платежів після несплати чергового самостійного платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (постанови № 6-14цс14 від 19.03.2014р., № 6-61цс14 від 18.06.2014р., № 6-95цс14 від 17.09.2014р., № 6-103цс14 від 24.09.2014р., № 6-134цс14 від 01.10.2014р., № 6-133цс14 від 01.10.2014р., № 6 127цс14 від 22.10.2014р., № 6-167цс14 від 12.11.2014р., № 6-160цс14 від 19.11.2014р., № 6-154цс15 від 30.09.2015р., № 6-2462цс16 від 14.12.2016р.) - то позовна давність щодо не внесеного позичальником за лютий 2014 року (мав бути погашений до 25 березня 2014 року) і подальші непогашені щомісячні платежі закінчується 25 березня 2017р.

З розрахунку заборгованості (а.с. 4-5) вбачається незмінне сальдо поточної заборгованості і сальдо простроченої заборгованості з квітня 2014 року, проте банк звернувся до суду із даним позовом про стягнення утвореної кредитної заборгованості за перебігом понад 3 років, збільшивши загальну позичену суму за договором з 4000грн. до 72935,57грн. з нарахуванням всупереч вимогам Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» штрафів і пені, на що слушно звернув увагу у рішенні суд першої інстанції.

Згідно п. п. 2.1.1.2.11 Умов і Правил надання банківських послуг розділ «Кредитні карти» карта діє до останнього дня місяця, вказаного на лицьовій стороні карти. Забороняється використання карти зі строком дії, що сплив (а.с. 24).

Укладеним між сторонами кредитним договором визначено строк його дії, що кореспондує до закінчення строку дії платіжної картки - строк погашення кредиту в повному обсязі не пізніше останнього дня місяця, вказаного на платіжній картці: в даному випадку - серпень 2014 року (а.с. 144).

Тож, строком погашення кредиту в повному обсязі є 31 серпня 2014 року (а.с. 144).

Відомостей надання банком клієнтові ОСОБА_2 картки з новим строком дії судовим розглядом не здобуто.

Як правильно навів в рішення суд, нарахування процентів позичальнику ОСОБА_2 після спливу дії кредитного договору, що відповідає останньому місяцю на картці - серпень 2014 року, не відповідає вимогам матеріального права і не узгоджується із правовою позицією Великої Палати Верховного Суду у справі № 444/9519/12ц від 28.03.2018р., де вмотивовано законодавчо врегульоване припинення нарахування процентів із закінченням строку дії кредитного договору і подальше право кредитора вимагати захисту свого суб'єктивного права шляхом заявлення вимог за ст. 625 ЦК.

Таким чином, 31.08.2014р. настав строк повернення кредиту в повному обсязі і банк мав право звернутись до суду до 31.08.2017р., а звернувся із даним позовом лише 25.09.2017р., тобто за перебігом трирічного строку позовної давності.

Таким чином, оскільки доказів на підтвердження продовження (пролонгації) строку дії платіжної картки від 22.10.2010р. станом на дату звернення до суду з позовом (25 вересня 2017 року) позивачем не надано, то наявні підстави для застосування позовної давності до вимог про стягнення кредитної заборгованості, про що заявлено відповідачем (а.с. 52-58), чому суд в достатній мірі не надав оцінку.

Таке рішення відповідатиме усталеній практиці Європейського Суду з прав людини ( у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії», рішення від 20.09.2011р.), в якій наголошується, що будь-який суд національної юрисдикції, вирішуючи питання про пропуск кредитором позовної давності, фактично вирішує питання не тільки про право кредитора про звернення до суду за захистом свого порушеного права, але й про право боржника бути звільненим від переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення.

Враховуючи ухвалення оскаржуваного рішення внаслідок неправильного застосування судом норм матеріального права, таке рішення відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374, ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення згідно вищенаведеного мотивування про відмову в задоволенні вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за кредитним договором б/н від 22.10.2010р. у зв'язку із спливом позовної давності з компенсацією відповідачеві понесених витрат з оплати судового збору за подачу апеляційної скарги в розмірі 2400грн. за рахунок позивача.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 28 листопада 2018 року - скасувати.

В задоволенні позову Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити.

Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на користь ОСОБА_2 витрати з оплати судового збору за подачу апеляційної скарги в розмірі 2400 (дві тисячі чотириста) гривень.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, визначених у п. 2 ч. 3 ст. 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 08 квітня 2019 року.

Судді: С.А.Попова

Л.М.Кочегарова

Т.Б.Ткаченко