ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1173/19 Справа № 201/4135/17 Суддя у 1-й інстанції - Ходаківський М.П. Суддя у 2-й інстанції - Каратаєва Л. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Каратаєвої Л.О.

суддів - Ткаченко І.Ю., Деркач Н.М.,

за участю секретаря судового засідання - Хоменко А.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 12 липня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, ОСОБА_3, треті особи: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Вакуленко Світлана Олександрівна, Соборна районна у місті Дніпрі рада про визнання договору купівлі-продажу недійсним, переведення права покупця за договором купівлі-продажу та визнання права власності на частину квартири, -

В С Т А Н О В И Л А:

20 березня 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1, третя особа: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Вакуленко С.О. про визнання договору купівлі-продажу недійсним, переведення права покупця за договором купівлі-продажу та визнання права власності на частину квартири (том 1, а.с. 3-4,154-155).

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 12 липня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1, ОСОБА_3, треті особи: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Вакуленко С.О., Соборна районна у місті Дніпрі рада про визнання договору купівлі-продажу недійсним, переведення права покупця за договором купівлі-продажу та визнання права власності на частину квартири задоволено частково. Переведено на ОСОБА_2 права та обов'язки покупця за договором купівлі-продажу 3/4 часток квартири АДРЕСА_4 від 13 червня 2016 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_1, посвідченого 13 червня 2016 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Вакуленко С.О. Виплатити ОСОБА_1 вартість 3/4 частини квартири АДРЕСА_4, придбаних нею згідно із договором купівлі-продажу від 13 червня 2016 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 та посвідченого 13 червня 2016 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Вакуленко С.О., у розмірі 70500 грн., внесених представником ОСОБА_2 - ОСОБА_5 на депозитний рахунок Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська згідно із квитанцією № 1/155 від 11 липня 2018 року. Визнано за ОСОБА_2 право власності на 3/4 частини квартири АДРЕСА_5 У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Вирішено питання судових витрат (том 2 а.с.88-94).

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1, звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволені позовних вимог в повному обсязі (том 2 а.с.102-107).

Згідно п.9 Розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Судом першої інстанції встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_6 (том 1 а.с. 62), після смерті якої відкрилася спадщина, до якої зокрема увійшла 1/2 частина квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. Указана квартира належала спадкодавцеві ОСОБА_6, а також ОСОБА_2 (згідно із свідоцтвом про одруження серії НОМЕР_1 від 05 січня 1999 року змінив прізвище на ОСОБА_3) (том 1, а.с. 84) на підставі свідоцтва про право власності на житло від 26 листопада 1996 року по 1/2 частині відповідно (том 1, а.с. 112, 116).

У встановлений законом строк, позивач ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_3 звернулися до нотаріуса із заявами про прийняття спадщини за законом після смерті їхньої матері ОСОБА_6 (том 1, а.с. 77, 85).

Приватним нотаріусом ДМНО Вакуленко С.О. 06 червня 2016 року ОСОБА_3 видано свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/4 частину квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 (том 1, а.с. 145).

20 лютого 2017 року приватним нотаріусом ДМНО Вакуленко С.О. видано свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/4 частину указаної квартири на ім'я позивача ОСОБА_2 (том 1, а.с. 154).

13 червня 2016 року між ОСОБА_7, що діяв на підставі довіреності від імені ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу 3/4 частин квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (том 2, а.с. 26-27). Продаж квартири здійснено за 70500 грн., які сплачені покупцем до підписання цього договору.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що на момент укладення спірного правочину позивач у встановленому законом порядку прийняв спадщину та набув право на спадкове майно у вигляді 1/4 частини спірної квартири і у нього виникло переважне право на купівлю 3/4 частини квартири, що належали відповідачу ОСОБА_3, про що було достеменно відомо приватному нотаріусу, оскільки вона здійснювала оформлення спадкових прав, суд прийшов до висновку, що укладенням спірного правочину було порушено права позивача, поновлення яких повинно здійснюватися в порядку ст. 362 ЦК України.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції.

Згідно із нормою ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав і обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права й обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за винятком прав і обов'язків, зазначених у ст. 1219 ЦК України (ст. 1218, 1231 цього Кодексу).

Часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою (ч. 2 ст. 1220 ЦК України).

Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (ч. 1 ст. т1268 ЦК України).

Дії, які свідчать про прийняття спадщини спадкоємцем, визначені у ч. 3, 4 ст. 1268, ст. 1269 ЦК України.

Так, згідно із ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно зі спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Чинне законодавство розмежовує поняття прийняття спадщини (глава 87 ЦК України «Здійснення права на спадкування») та оформлення спадщини (глава 89 цього Кодексу «Оформлення права на спадщину»).

Відповідно до ч. 1 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Разом з тим незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч. 5 ст. 1268 ЦК України).

Частиною 1 ст. 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Однак відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (ч. 3 ст. 1296 ЦК України).

Таким чином, спадкові права є майновим об'єктом цивільного права, оскільки вони надають спадкоємцям можливість успадкувати майно (прийняти спадщину), але право розпорядження нею виникає після оформлення успадкованого права власності у встановленому законом порядку.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що отримання спадкоємцем, який прийняв спадщину, свідоцтва про право на спадщину відповідно до ст. 1296 ЦК України є правом, а не обов'язком спадкоємця.

Аналіз норм ст. 1216, 1218, 1219, 1231, 1268, 1269, 1296, 1297 ЦК України дає підстави для висновку про те, що спадкові права є майновим об'єктом цивільного права, реалізувавши які, спадкоємець, незалежно від отримання ним свідоцтва про право на спадщину, набуває прав на спадкове майно, в тому числі нерухоме (право володіння, користування), а з моменту оформлення права власності на нерухоме майно і право розпорядження ним. Постанова Верховного Суду України від 08 квітня 2015 року, справа № 6-33цс15.

Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 362 ЦК України у разі продажу частки у праві спільної часткової власності співвласник має переважне право перед іншими особами на її купівлю за ціною, оголошеною для продажу, та на інших рівних умовах, крім випадку продажу з публічних торгів. Продавець частки у праві спільної часткової власності зобов'язаний письмово повідомити інших співвласників про намір продати свою частку, вказавши ціну та інші умови, на яких він її продає. Якщо інші співвласники відмовилися від здійснення переважного права купівлі чи не здійснять цього права щодо нерухомого майна протягом одного місяця, а щодо рухомого майна - протягом десяти днів від дня отримання ними повідомлення, продавець має право продати свою частку іншій особі.

Пунктами 5.1, 5.2, 5.7 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністра юстиції України №296/5 від 22 лютого 2012 року, передбачено порядок реалізації переважного права купівлі частки у праві спільної часткової власності, і зокрема: у разі якщо один з учасників спільної часткової власності продає належну йому частку в спільній власності іншій особі, нотаріус повинен упевнитись у тому, що продавець у письмовій формі повідомив усіх інших учасників спільної часткової власності (як фізичних, так і юридичних осіб) про свій намір продати свою частку іншій особі із зазначенням ціни та інших умов, на яких продається ця частка.

Доказом повідомлення учасників спільної часткової власності про подальший продаж частки в спільному майні є або свідоцтво, видане нотаріусом, про передачу їм заяви продавця, або заява учасників спільної часткової власності про відмову від здійснення права переважної купівлі частки майна, що продається (із зазначенням ціни та інших умов продажу цієї частки). Справжність підпису на заяві має бути засвідчена нотаріально.

Договір купівлі-продажу частки спільного майна іншій особі може бути посвідчений нотаріусом за наявності відомостей про те, що учасники спільної часткової власності відмовились одержати надіслані на їх адресу заяви продавця про його намір продати свою частку. Про цю обставину повинна свідчити зроблена на зворотному повідомленні відмітка органу зв'язку.

Оскільки на момент укладення спірного правочину позивач у встановленому законом порядку прийняв спадщину та набув право на спадкове майно у вигляді 1/4 частини спірної квартири, у нього виникло переважне право на купівлю 3/4 частини квартири, що належали відповідачу ОСОБА_3, про що було достеменно відомо приватному нотаріусу, оскільки вона здійснювала оформлення спадкових прав. Суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що укладенням спірного правочину порушено права позивача, поновлення яких повинно здійснюватися в порядку ст. 362 ЦК України.

ОСОБА_1 в апеляційній скарзі посилається на норми ст. 1297 ЦК України, відповідно до якої спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. При цьому, вважає, що суд першої інстанції не застосував вказану норму та прийшов до безпідставного висновку, що позивач, звернувшись у визначений законодавством строк до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, отримав повне право власності на успадковану 1/2 частини домоволодіння з моменту відкриття спадщини. Апелянт вважає, що оскільки позивач на час укладення договору купівлі-продажу 3/4 часток квартири АДРЕСА_2, 13 червня 2016 року, не зареєстрував право власності на нерухоме майно -1/4 частку квартири, отже він не був її співвласником.

Вказані посилання не заслуговують на увагу, оскільки строк такого обов'язку звернення до нотаріуса за видачею свідоцтва про право на спадщину та реєстрація права власності законодавцем не встановлено. Крім того, матеріалами справи підтверджено, що позивач отримав свідоцтво про право на спадщину.

Посилання в апеляційній скарзі, що на час подання позову позивач не вніс на депозитний рахунок суду грошову суду, яку за договором зобов'язаний сплатити покупець, колегія суддів відхиляє.

Частиною 4 ст. 362 ЦК України встановлено, що у разі продажу частки у праві спільної часткової власності з порушенням переважного права купівлі співвласник може пред'явити до суду позов про переведення на нього прав та обов'язків покупця. Одночасно позивач зобов'язаний внести на депозитний рахунок суду грошову суму, яку за договором повинен сплатити покупець. До таких вимог застосовується позовна давність в один рік.

Аналіз вищенаведених норм закону дає підстави вважати, що одночасно з поданням позову про переведення прав покупця за договором, закон зобов'язує співвласників внести на депозитний рахунок суду грошову суму, яку за договором повинен сплатити покупець. Словосполучення «суму, яку за договором повинен сплатити покупець» слід розуміти, як зобов'язання позивача внести на депозит суму, за якою частка була відчужена іншій особі згідно договору купівлі-продажу, а якщо частка була продана за ціною, вищою, ніж була запропонована іншим учасникам спільної часткової власності у повідомленні, - за ціною, вказаною у повідомленні. При цьому, у випадку, коли позивач не знає, за якою ціною був здійснений продаж частки, а відтак реально позбавлений можливості виконати обов'язок по внесенню коштів на депозитний рахунок суду, місцевий суд зобов'язаний прийняти позов до розгляду, в процесі якого зробити запит до нотаріальної контори (нотаріуса) про видачу копії укладеного договору з метою з'ясування розміру сплаченої покупцем ціни, а після цього вимагати від позивача внесення конкретної грошової суми на депозит суду.

Позивачем надано до суду квитанцію про внесення на депозитний рахунок суду 70500 грн. (том 2 а.с. 82).

Постановлене судом рішення є законним і обґрунтованим, вимоги матеріального та процесуального права при розгляді справи додержані.

Доводи, приведені в апеляційній скарзі, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Таким чином, враховуючи вище наведене, оскільки доводи апеляційної скарги не спростували правильних по суті висновків суду першої інстанції колегія суддів приходить до висновку про залишення без задоволення апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції без змін на підставі ст. 375 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 12 липня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до чинного законодавства.

Судді: