РЕНІЙСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Провадження № 2/510/217/19

Справа № 510/831/18

04.02.2019року м. Рені Одеської області

Ренійський районний суд Одеської області у складі

Головуючого судді Гончарової-Парфьонової О.О.

При секретарях Бєлосевич Є.П., Міхайліченко В.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Рені Одеської області цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрфінанс» до ОСОБА_1 про стягнення коштів та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрфінанс» про порушення прав споживача, про визнання недійсним пункту кредитного договору,

встановив:

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення коштів, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що відповідно до укладеного між сторонами по справі договору позики № 2017-02-01163 від 17 липня 2017 року, ОСОБА_1 отримав грошові кошти у сумі 5 000 (пять тисяч) грн. 00 коп. строком на двадцять днів з нарахування відсотків у розмірі 2% за кожен день користування (732% річних) та зобовязався їх повернути 05 серпня 2017 року і сплатити відсотки за користування позикою, що разом складає 7 000 (сім тисяч) грн. 00 коп.

Позивач, відповідно до договору, свої зобовязання виконав у повному обсязі надав позику у встановленому розмірі.

Однак, відповідач по справі у визначений строк борг не повернув та не сплатив відсотки за користування коштами, тобто зобовязання на вказаним договором не виконав.

У звязку з порушенням зобовязань по договору у ОСОБА_1 виникла заборгованість у розмірі 70 056 (сімдесят тисяч пятдесят шість) грн. 52 коп., яка складається з:

-суми основного боргу у розмірі - 5 000 грн. 00 коп.,

-заборгованості по відсоткам (2%) за користування грошовими коштами двісті шістдесят два дня у розмірі - 28 200 грн. 00 коп.,

-штрафу за прострочення сплати відсотків 250 грн.

-заборгованість за пенею (2%) за кожен день невиконання зобовязання (кількість прострочених днів 242) у розмірі 33 250 грн. 00 коп.,

-індекс інфляції за період з 17 липня 2017 року по 24 квітня 2018 року 3 356 грн. 52 коп.

05 вересня 2018 року відповідач по справі ОСОБА_1 подав до суду зустрічний позов до Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрфінанс» про порушення прав споживача, про визнання недійсним пункту кредитного договору, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що умови договору позики № 2017-02-01163 від 17 липня 2017 року є несправедливими, оскільки всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача. ОСОБА_1 вказує на те, що умови п. 7.1. договору є несправедливими та суперечать принципам розумності і добросовісності, а також не відповідають вимогам Закону України «Про захист споживачів», і тому, на підставі ст. ст. 203, 215 ЦК України повинні бути визнані недійсними.

Представник позивача за первісним позовом ОСОБА_2, у судове засідання зявилася, первісний позов підтримала в повному обсязі, просила суд його задовольнити та стягнути з відповідача на користь ТОВ «Укрфінанс» борг за договором позики № 2017-02-01163 від 17 липня 2017 року в розмірі 70 056 (сімдесят тисяч пятдесят шість) грн 52 коп. та судові витрати повязані зі сплатою судового збору в розмірі 1 762 (одна тисяча сімсот шістдесят дві) грн, 00 коп.

ОСОБА_2 проти задоволення зустрічного позову заперечувала, зазначив, що договор позики № 2017-02-01163 від 17 липня 2017 року є договором про надання позики, що і відображено в його назві, та в жодному разі не може бути віднесений до кредитного договору. Тобто відповідач за зустрічним позовом наполягає на тому, що ОСОБА_1 намагається неправомірно підмінити поняття «кредит» та «позика», що в свою чергу приведе до зміни правової природи спірного договору та неправильному застосуванні норм чинного законодавства при визначенні обґрунтованості та законності умов певних пунктів договору.

Представник позивача за первісним позовом також зазначила, що застосування норм Закону України «Про захист прав споживачів» до встановлення рівня законності, справедливості та дисбалансу договірних прав в умовах спірного договору є недоцільним та невірним. Оскільки даний договір є договором позики, а не кредитним договором, відповідач за первісним позов в момент укладення угоди був повністю ознайомлен з умовами договору та наслідками неповернення боргу, був згоден з умовами договору, та, підписав договір позики, безумовно поклав на себе обовязки щодо виконування в повному обсязі його умов.

Крім того, позивачем за первісним позовом було повністю задоволено дві заяви: відповідача та його дружини (від 08 серпня 2017 року та від 12 вересня 2017 року), щодо можливості зупинення нарахування відсотків по позики на певний період. Нарахування відсотків було зупинено, однак по закінченню обумовленого періоду ніяких сум на погашення боргу за договором позики від відповідача не надійшло, а отже позивач не вбачає в діях ОСОБА_1 наміру погасити заборгованість повністю або навить частково. У зв'язку з чим, був проведений перерахунок відсотків за позикою на загальних підставах, а з часом було прийнято рішення звернутися з позовом до суду.

ОСОБА_2 звернула увагу суду на те, що якби борг погашався відповідачем навіть незначними сумами, позивач міг би піїти позичальнику на зустріч стосовно сплати відсотків та умов погашення позики. Однак відсутність платежів свідчить про небажання відповідача погашати борг і створює тим самим певний фінансовий ризик для позичальника, що в свою чергу обумовлює необхідність в судовому захисті прав ТОВ «Украфінанс»

Відповідач за первісним позовом у судове засідання зявився, вимоги первісного позову визнав частково, зазначив, що погоджується повернути борг у розмірі 15 000 (пятнадцять тисяч) грн 00 коп., оскільки вважає, що нараховані йому відсотки по вказаному боргу є занадто високими та не відповідають вимогам чинного законодавства, а також суперечать принципам розумності.

ОСОБА_1 просив суд звернути увагу на те, що у нього на утриманні знаходяться неповнолітні діти та не має фінансової можливості на погашення нарахованої йому занадто великої суми боргу.

Також відповідач за первісним позовом зазначив, що в момент укладення договору, він мав гостру потребу в грошах, а тому підписав договір попередньо його не прочитавши, тобто не ознайомившись с умовами отримання позики, умовами її повернення та порядком нарахування відсотків. Таким чином ОСОБА_1 при укладені угоди не знав про те, що відсотки за користування грошовими коштами дорівнюють 2% за кожен день користування.

Крім того, до суду надійшов «відгук» відповідача, в якому зазначено, що 05 серпня 2017 року настав строк виконання договору в повному обсязі, між сторонами не має домовленості про порядок повернення позики поза межами строку дії договору, не встановлено розміру відсотків після спливу визначеного у договорі строку їх повернення, а тому не має ніяких правових підстав нараховувати та стягувати відсоткі за кредитним договором поза межами строку його дії.

Заслухавши пояснення представника позивача та відповідача за первісним позовом, а також розглянувши матеріали справи, суд вважає, що первісний позов підлягає задоволенню, а зустрічна позовна заява залишенню без задоволення з наступних підстав.

Дійсно, як встановлено у судовому засіданні, відповідно до укладеного між сторонами по справі договору позики № 2017-02-01163 від 17 липня 2017 року, ОСОБА_1 отримав грошові кошти у сумі 5 000 (пять тисяч) грн. 00 коп. строком на двадцять днів з нарахування відсотків у розмірі 2% за кожен день користування (732% річних) та зобовязався їх повернути 05 серпня 2017 року і сплатити відсотки за користування позикою, що разом складає 7 000 (сім тисяч) грн. 00 коп.

Позивач, відповідно до договору, свої зобовязання виконав у повному обсязі надав позику у встановленому розмірі.

Однак, відповідач по справі у визначений строк борг не повернув та не сплатив відсотки за користування коштами, тобто зобовязання на вказаним договором не виконав.

У звязку з порушенням зобовязань по договору у ОСОБА_1 виникла заборгованість у розмірі 70 056 (сімдесят тисяч пятдесят шість) грн. 52 коп., яка складається з:

-суми основного боргу у розмірі - 5 000 грн. 00 коп.,

-заборгованості по відсоткам (2%) за користування грошовими коштами двісті шістдесят два дня у розмірі - 28 200 грн. 00 коп.,

-штрафу за прострочення сплати відсотків 250 грн.

-заборгованість за пенею (2%) за кожен день невиконання зобовязання (кількість прострочених днів 242) у розмірі 33 250 грн. 00 коп.,

-індекс інфляції за період з 17 липня 2017 року по 24 квітня 2018 року 3 356 грн. 52 коп.

Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Так, частина 2 статті 1047 ЦК України передбачає, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно з ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій же сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій же кількості, такого ж роду та такої ж якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, встановлені договором.

Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно ст. 526 ЦК України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобовязання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення.

Частиною 2 ст. 615 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов'язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов'язання, а на підставі ст. 599 ЦК України, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

ОСОБА_1 не виконав взяті на себе зобовязання за договором позики та не повернув отримані ним в якості позики гроші, чим порушив умови договору, що в свою чергу призвело до неналежного виконання передбаченого ст. 526 ЦК України та настання відповідних правових наслідків для позичальника.

Згідно із ч. 1 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Суд звертає увагу на те, що відповідно до вимог ст. 625 ЦК України, скрутне матеріальне становище позичальника не є підставою для звільненим його від зобовязання повернути грошові кошти отримані за договорим позики.

Згідно із ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. 3 ст. 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

При цьому, відповідно до преамбули Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» від 22.11.1996р. №543/96-ВР (із змінами та доповненнями) вказаний закон регулює договірні правовідносини між платниками та одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань.

Відповідно до ст. ст. 1, 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений ст. 1 вказаного Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Виходячи з вищенаведеного, суд вважає за необхідним розяснити, що при нарахуванні пені необхідно звертати увагу на вимоги статей 549, 550, 551 ЦК України, згідно з якими пенею є грошова сума, яку позичальник повинен передати позикодавцю у разі порушення зобов'язання і яка обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Тобто неустойка нараховується в разі порушення боржником зобов'язання (стаття 610, пункт 3 частини першої статті 611 ЦК України) з першого дня прострочення та до тих пір, поки зобов'язання не буде виконане. Період, за який нараховується пеня за порушення зобов'язання, не обмежується. Її розмір збільшується залежно від тривалості порушення зобов'язання. Тобто пеня може нараховуватись на суму невиконаного або неналежно виконаного грошового зобов'язання (зокрема, щодо повернення кредиту чи сплати процентів за кредитом) протягом усього періоду прострочення, якщо інше не вказано в законі чи договорі. Разом з тим, відповідно до пункту 1 частини другої статті 258 ЦК України, до вимог про стягнення неустойки (як штрафу, так і пені) застосовується позовна давність в один рік. Таким чином, стягнути неустойку (зокрема, пеню незалежно від періоду її нарахування) можна лише в межах спеціальної позовної давності, яка згідно із частиною першою статті 260 ЦК України обчислюється за загальними правилами визначення строків, установленими статтями 253-255 цього Кодексу, від дня порушення грошового зобов'язання.

Тобто нарахування пені за порушення зобов'язання, не обмежується та здійснюється до моменту виконання грошового зобовязання.

А у відповідності до вимог ч.ч.1,4 ст.631 ЦК України, строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

Суд критично ставиться до ствердження відповідача за первісним позовом, стосовно того, що він не був ознайомлений з умовами договору, оскільки попередньо його не прочитав.

Відповідно до ст. 68 Конституції України, кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Незнання законів не звільняє від юридичної відповідальності.

Таким чином, не ознайомлення з умовами договору позики перед його підписанням не звільняє позичальника від обовязку виконання умов такого договору.

Статтею 202 ЦК визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до ч. ч.1 та 2 ст.207 ЦК правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Таким чином, підписуючи договір позики № 2017-02-01163 від 17 липня 2017 року ОСОБА_1 автоматично погодився з покладенням на нього обовязків щодо виконанню умов договору в повному обсязі.

Крім того, відповідно до змісту заяви від 08 серпня 2017 року на імя директора ТОВ «Укрфінанс», позивач за зустрічним позовом вказує, що «з умовами зупинення відсотків ознайомлений та згодний», що в свою чергу свідчить про обізнаність позичальника про умови договору позики.

Розглянувши всі наявні докази у їх сукупності суд приходить до висновку, що позовні вимоги ТОВ «Укрфінанс» до ОСОБА_1 про стягнення коштів є обґрунтованими та законними, а тому первісний позов має бути задоволено.

05 вересня 2018 року відповідач по справі ОСОБА_1 подав до суду зустрічний позов до Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрфінанс» про порушення прав споживача, про визнання недійсним пункту кредитного договору, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що умови договору позики № 2017-02-01163 від 17 липня 2017 року є несправедливими, оскільки всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача. ОСОБА_1 вказує на те, що умови п. 7.1. договору є несправедливими та суперечать принципам розумності і добросовісності, а також не відповідають вимогам Закону України «Про захист споживачів», і тому, на підставі ст. ст. 203, 215 ЦК України повинні бути визнані недійсними.

Таким чином, позивач за зустрічним позовом вважає, що договір позики № 2017-02-01163 від 17 липня 2017 року за своєю правовою природою відноситься до договорів про надання споживчого кредиту, якій укладається між кредитором та споживачем. Тому вказаний спірний договір повинен відповідати вимогам Закону України «Про захист прав споживачів».

ОСОБА_1 наполягає на тому, що пункт 7.1. «Кредитного договору» щодо встановлення сторонами договору пені у розмірі 2% за кожен день прострочення виконання зобовязання за споживчим кредитом, що становить 730% від суми неповерненого кредиту та/або несплачених процентів за рік, є несправедливим та суперечить принципам розумності та добросовісності, та є наслідком дисбалансу договірних прав та обовязків на шкоду позичальника, як споживача фінансових послуг, оскільки дана умова договору встановлює вимогу щодо сплати непропорційно великої суми компенсації (понад пятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання нею зобовязань за спірним договором.

Тобто, посилаючись на ст. ст. 203, 215 ЦК України, позивач за зустрічним позовом просить визнати несправедливими положення пункту 7.1 договору № 2017-02-01163 від 17 липня 2017 року та визнати недійсним пункт 7.1 договору № 2017-02-01163 від 17 липня 2017 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно із ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 217 ЦК України передбачено, що недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Однак слід зазначити, що укладений між сторонами договір є саме договором позики, а не кредитним договором. Правова природа договору № 2017-02-01163 від 17 липня 2017 року, його назва та умови не передбачають трактування його змісту як договору про надання споживчого кредиту.

Таким чином, застосування до умов договору № 2017-02-01163 від 17 липня 2017 року аналізу щодо наявності істотного дисбалансу договірних прав та обовязків на шкоду споживача є необґрунтованим.

Пунктом 11 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про споживче користування» передбачено, що споживчий кредит (кредит) - грошові кошти, що надаються споживачу (позичальникові) на придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення потреб, не повязаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обовязків найманого працівника.

Позивачем за зустрічним позовом не надано жодного доказу стосовного того, що отримані гроші були використані ним на споживчі потреби.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Стаття 79 ЦПК України вказує на достовірність доказів, тобто на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Згідно із ч. 2 ст. 1048 ЦК України, договір позики вважається безпроцентним, якщо: він укладений між фізичними особами на суму, яка не перевищує п'ятдесятикратного розміру неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, і не пов'язаний із здійсненням підприємницької діяльності хоча б однією із сторін; позичальникові передані речі, визначені родовими ознаками.

Договір позики, як загальна договірна конструкція є підставою для виникнення правовідносин, учасниками яких є будь-які фізичні або юридичні особи, ЦК України не містить жодного виключення як щодо суб'єктного складу, так і щодо права на одержання від позичальника процентів від суми позики, розмір яких і порядок їх одержання встановлюється договором.

Відповідно до ст. 1051 ЦК України, позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Таким чином, вказаної статтею ЦК України передбачено вичерпаний перелік підстав оспорювання договору позики: не отримання позичальником грошових коштів або отримання вказаних коштів не в повному обсязі.

На судовому засіданні ОСОБА_1 підтвердив, що зазначені в договорі позики №2017-02-01163 від 17 липня 2017 року грошові кошти (пять тисяч гривень) ним буди отримані в поновному обсязі. А тому підстави для визнання договору позики, або окремих його умов недійсними відповідно до вимог ст. 1051 ЦК України відсутні.

Враховуючі вищенаведене суд вважає, що зустрічний позов є не доведеним, а тому у його задоволенні потрібно відмовити.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 7, 10, 12, 13, 18, 81, 89, 133, 141, 259, 263-265, 268, 352, 354, 355 ЦПК України, -

вирішив:

Позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрфінанс» до ОСОБА_1 про стягнення коштів задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 (паспорт серії КК № 083510, виданий Ренійським РВ УМВС України в Одеській області 19 серпня 1998 року, ІПН НОМЕР_1) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрфінанс» борг за Договором позики № 2017-02-01163 від 17 липня 2017 року в сумі 70 056 (сімдесят тисяч пятдесят шість) грн. 52 коп.

Стягнути з ОСОБА_1 (паспорт серії КК № 083510, виданий Ренійським РВ УМВС України в Одеській області 19 серпня 1998 року, ІПН НОМЕР_1) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрфінанс» судові витрати, повязані зі сплатою судового збору в розмірі 1 762 (одна тисяча сімсот шістдесят дві) грн. 00 коп.

Зустрічну позовну заяву ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрфінанс» про порушення прав споживача, про визнання недійсним пункту кредитного договору залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя О.О. Гончарова-Парфьонова