Ухвала

Іменем України

29 березня 2019 року

м. Київ

справа № 320/4994/18

провадження № 61-5582ск19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Черняк Ю. В. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Луспеника Д. Д.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_4 на постанову Запорізького апеляційного суду від 13 лютого 2019 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання угоди недійсною та поділ спільного майна подружжя,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2018 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5 про визнання угоди недійсною та поділ спільного майна подружжя.

У процесі розгляду справи ОСОБА_4 подала до суду заяву про забезпечення позову шляхом заборони ОСОБА_5 або третім особам здійснювати будь-які дії щодо відключення нежитлового приміщення, позначеного літерою А-1/5, загальною площею 48,9 кв.м, основною площею 40,0 кв.м, у будинку АДРЕСА_1, від подачі електроенергії та води. Крім того, заявник просила передати це нежитлове приміщення на відповідальне зберігання ОСОБА_6

Ухвалою Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 13 листопада 2018 року заяву ОСОБА_4 задоволено.

Заборонено ОСОБА_5 або третім особам здійснювати будь-які дії щодо відключення нежитлового приміщення, позначеного літерою А-1/5, загальною площею 48,9 кв.м, основною площею 40,0 кв.м, у будинку АДРЕСА_1, від подачі електроенергії та води.

Передано нежитлове приміщення, позначеного літерою А-1/5, загальною площею 48,9 кв.м, основною площею 40,0 кв.м, у будинку АДРЕСА_1, на відповідальне зберігання ОСОБА_6

Постановою Запорізького апеляційного суду від 13 лютого 2019 року ухвалу Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 13 листопада 2018 року скасовано, у задоволенні заяви ОСОБА_4 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, просить скасувати постанову Запорізького апеляційного суду від 13 лютого 2019 року та залишити в силі ухвалу суду першої інстанції.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частини другої статті 389 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно із положеннями частини першої статті 400 ЦПК України, під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Дослідивши матеріали касаційної скарги ОСОБА_4, колегія суддів дійшла висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, з урахуванням наступного.

Відповідно до вимог частини другої статті 389 ЦПК України підставами для касаційного провадження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Положеннями пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України передбачено, що суд у порядку, передбаченому частинами четвертою, п'ятою цієї статті, відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою.

Згідно із пунктом 2 частини четвертої статті 394 ЦПК України, у справі з ціною позову, що не перевищує п'ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), а також у випадку оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо: правильне застосовування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Відповідно до частини другої статті 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред'явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно із пунктом 2 частини першої статті 150 ЦПК України позов забезпечується забороною вчиняти певні дії.

Відповідно до частини третьої статті 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що ухвалою Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 11 липня 2018 року накладено арешт на належне ОСОБА_5 майно, а саме: нежитлове приміщення, позначеного літерою А-1/5, загальною площею 48,9 кв.м, основною площею 40,0 кв.м, у будинку АДРЕСА_1; житловий будинок АДРЕСА_2; житловий будинок АДРЕСА_3.

Ухвалою Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 13 серпня 2018 року заборонено ОСОБА_5 вчиняти дії щодо відчуження автомобіля «Mazda 6», 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_2, щодо видачі довіреності на володіння, користування та розпорядження цим транспортним засобом, зняття автомобіля з реєстрації у відділеннях сервісного центру Міністерства внутрішній справ України.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб'єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов'язаних з ним інших осіб з метою забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача.

Пунктом 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» від 22 грудня 2006 року № 9 передбачено, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

При встановленні зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв'язку із застосуванням відповідних заходів.

Судом апеляційної інстанції обґрунтовано зазначено, що інших вимог, крім визнання за ОСОБА_4 права власності на 1/2 частину всіх набутих під час шлюбу об'єктів нерухомого майна, її позовна заява не містить. Таким чином, спору з приводу порядку користування майном, його утримання, забезпечення доступу до нього та надання чи припинення надання комунальних послуг до нежитлового приміщення в цій справі немає, а тому вжиття заходів забезпечення позову є неспівмірним із вимогами, заявленими позивачем.

Таким чином, суд апеляційної інстанції, застосувавши правильно положення статей 149, 150, 154 ЦПК України, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у забезпеченні позову.

Оскільки правильне застосування норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, то колегія суддів вважає, що касаційна скарга є необґрунтованою та у відкритті касаційного провадження слід відмовити.

Доводи касаційної скарги висновку суду апеляційної інстанції не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Керуючись частиною другою статті 389, пунктом 5 частини другої, частинами четвертою і п'ятою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_4 на постанову Запорізького апеляційного суду від 13 лютого 2019 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання угоди недійсною та поділ спільного майна подружжя відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подавала касаційну скаргу.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: Ю. В. Черняк

Б.І. Гулько

Д.Д. Луспеник