ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7714/19 Справа № 186/239/19 Суддя у 1-й інстанції - Янжула С. А. Суддя у 2-й інстанції - Варенко О. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 грудня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - Варенко О.П.,

суддів - Городничої В.С., Лаченкової О.В.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у м.Дніпрі цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 05 червня 2019 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу,

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду з вищевказаним позовом посилаючись на те, що 23 листопада 2015 року він надав відповідачу в борг позику у розмірі 5 400 доларів США, які зобов`язався повернути до кінця листопада 2016 року, що підтверджується розпискою від 23 листопада 2015 року, написаною та підписаною власноручно відповідачем.

У порушення взятих на себе зобов`язань, відповідач ухиляється від повернення суми позики.

У зв`язку із вищезазначеними обставинами, позивач просить стягнути з відповідача на свою користь борг за договором позики в розмірі 199 108,95 гривень, з яких: 150 288,00 гривень, еквівалент 5 400 доларів США, - заборгованість по позиці, 39 074,88 гривень інфляційні нарахування на суму боргу, 9 746,07 гривень 3% річних від простроченої суми боргу та судові витрати по справі.

Рішенням Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 05 червня 2019 рокупозовні вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму боргу за договором позики від 23 листопада 2015 року в розмірі 160 030 гривень 19 копійок, з яких: 150 288,00 гривень - сума боргу та 9 742,19 гривень - 3% річних від простроченої суми боргу.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про судові витрати.

Не погодившись з таким рішенням, ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у повному обсязі у задоволенні позову.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що суд першої інстанції помилково прийшов до висновків про наявність невиконаного відповідачем боргового зобов`язання, оскільки справжня правова природа укладеного між сторонами договору не була встановлена, що призвело до неправильного застосування судом першої інстанції положень ст.ст. 1046,1047 ЦК України до спірних правовідносин, які виникли з договірних відносин - договору купівлі-продажу торгівельного павільйону.

Позивач в порядку, передбаченому положеннями ст.360 ЦПК України, подав відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в якому просив залишити рішення суду першої інстанції без змін в частині задоволення позову, посилаючись на те, що зобов`язання з повернення позики залишилися невиконаними.

Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Згідно з ч.1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що між сторонами виникли правовідносини на підставі договору позики, що підтверджується написаною відповідачем 23 листопада 2015 року розпискою наступного змісту, мовою оригіналу: « Я , ОСОБА_1 должен денежную сумму в размере 5 400 долларов США ОСОБА_2 . Указанную сумму обязуюсь отдать после продажи торгового помещения, принадлежащего моей матери. Окончательный срок погашения долга ноябрь 2016 года. Свидетели: ОСОБА_6 и ОСОБА_7 » Позивач в розписці зазначив, мовою оригіналу: « Я , ОСОБА_2 с указанной суммой согласен».

Копія розписки міститься в матеріалах справи.

Докази про сплату ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 будь-яких коштів по вищезазначеному договору позики в матеріалах справи відсутні.

Представник відповідача у відзиві на позов зазначає, що із змісту самої розписки вбачається, що 23 листопада 2015 року позивач не позичав відповідачу грошових коштів у розмірі 5 400 доларів США, позивач не надав суду будь-якого документу, який би підтвердив передання ним грошей відповідачу, а також не довів суду, що зазначена в розписці сума грошей є позикою.

Проте з даними доводами суд першої інстанції обґрунтовано не погодився, оскільки, згідно зі ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до чч.1 та 2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ч. 2 ст. 1047 ЦК України).

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

Отже, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми (постанова ВСУ від 18 вересня 2013 року у справі №6-63цс13 та від 02 липня 2014 року у справі №6-79цс14).

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Частиною 1 ст.1049 ЦК України передбачено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

З матеріалів справи вбачається, що строк повернення позики згідно розписки від 23 листопада 2015 року визначений, а саме: до листопада 2016 року включно.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником у борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів (Правова позиція ВСУ у справі №6-1967цс15).

Судом встановлено, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й факту передачі грошової суми позичальнику. Судом встановлена наявність між сторонами позикових відносин, які підтверджуються наявною у позивача розпискою, що підтверджує як факт отримання відповідачем коштів за договором позики, так і зобов`язання повернути ці кошти позивачу до грудня 2016 року.

Отже, зазначена розписка є належним доказом, що підтверджує боргові зобов`язання, а правовідносини, які виникли між сторонами, є правовідносинами, що виникли з договору позики.

Дана правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 13 грудня 2017 року в справі №309/3458/14-ц.

Відповідно до ст.629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Після закінчення строків повернення сум боргу, тобто після листопада 2016 року, відповідач борг не повернув, чим порушив умови договору. Встановивши зазначені обставини на підставі вищевикладених норм матеріального права, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог в даній частині.

Згідно зі статтею 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом з тим частина друга статті 524 та частина друга статті 533 ЦК України допускають, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові № 6-284цс17 від 01 березня 2017 року.

Згідно ч.2 ст.533 ЦК України, якщо в зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Станом на 28 січня 2019 року, Національним банком України встановлено офіційний курс гривні до долару США в розмірі 27.82 гривень за 1 долар США, відтак сума боргу відповідача перед позивачем за договором позики від 23 листопада 2015 року становить: 150 288,00 гривень.

Посилання відповідача у відзиві та в апеляційній скарзі на те, що між сторонами виникли правовідносини за договором купівлі-продажу торгового павільйону, а не за договором позики, що відповідач сплатив позивачу частину грошових коштів за вказаний павільйон, не знайшли свого підтвердження, оскільки на підтвердження цих посилань відповідачем надано копії договорів купівлі-продажу від 29 вересня 2006 року, згідно яких, ОСОБА_8 продала ОСОБА_1 1/2 частку торгівельного павільйону «ІНФОРМАЦІЯ_1» по АДРЕСА_1 за 20 000,00 гривень, та ОСОБА_2 продав ОСОБА_1 1/2 частку торгівельного павільйону «ІНФОРМАЦІЯ_1» по АДРЕСА_1 за 20 000,00 гривень. У вказаних договорах в п.3.2 зазначено, що сторони погодили термін оплати товару: до підписання дійсного договору та погодили ціну товару, зокрема вартість 1/2 частки павільйону, що належить позивачу становила 20 000 гривень, а розписка про своє боргове зобов`язання перед ОСОБА_2 відповідач склав 23 листопада 2015 року та зазначив про суму боргу в 5 400 доларів США. В розписці ніяких застережень про те, що ця сума за торгівельний павільйон, придбаний у 2006 році, не міститься. Доказів того, що відповідач сплатив на користь позивача частину боргу також суду не надано.

Таким чином, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про стягнення з відповідача на користь позивача суми боргу за договором позики від 23 листопада 2015 року в розмірі 150 288,00 гривень - еквівалент 5 400 доларів США на час розгляді справи судом першої інстанції.

Що стосується позовних вимог в частині стягнення з відповідача 3% річних за період з 01 грудня 2016 року по 28 січня 2019 року в розмірі 9 746,07 гривень, то суд першої інстанції також прийшов до обґрунтованого висновку про їх часткове задоволення, виходячи з наступного:

Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом.

Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.

Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3% річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника.

При обрахунку 3% річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні. 3% річних розраховуються з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання до дня ухвалення рішення, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році).

Дана правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 16 січня 2019 року справа № 373/2054/16-ц.

Отже, 3% річних розраховуються з урахуванням боргу у розмірі 5 400 доларів США, що становить 150 288,00 гривень, помноженого на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання, а саме: з 01 грудня 2016 року до 28 січня 2019 року, кількість днів становить 789 днів, помноженого на 3%, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році).

Тобто, 5 400 доларів США х 789 днів х 3 : 100 : 365 = 350,19 доларів США, що еквівалентно 9 742,19 гривень (а не 9 746,07 гривень, як вказує позивач).

Таким чином, доводи апеляційної скарги про помилковість висновків суду першої інстанції щодо наявності невиконаного відповідачем боргового зобов`язання не можуть бути прийняті до уваги, оскільки не впливають на правильність судового рішення, не дають підстав для висновку, що оскаржуване судове рішення постановлене без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 367 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень суду апеляційної інстанції.

Згідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року).

Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Порушень норм матеріального чи процесуального права, які могли б призвести до скасування судового рішення, судом апеляційної інстанції не встановлено.

Оскільки відповідач є інвалідом другої групи, згідно ст.141 ЦК України, судові витрати підлягають компенсації за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 05 червня 2019 року- залишити без змін.

Судові витрати компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів згідно ч.3 ст.389 ЦПК України.

Головуючий О.П.Варенко

Судді: В.С.Городнича

О.В.Лаченкова