Постанова

Іменем України

09 січня 2019 року

м. Київ

справа № 759/14119/15-ц

провадження № 61-2627св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І., Крата В. І. (суддя-доповідач), Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Банк Національний Кредит»,

відповідач - ОСОБА_3,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_3, яка підписана представником ОСОБА_4, на рішення Апеляційного суду м. Києва від 12 липня 2016 року у складі колегії суддів: Кабанченко О. А., Кравець В. А., Качана В. Я.,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2015 року ПАТ «Банк Національний Кредит» звернувся з позовом до ОСОБА_3 про зобов'язання вчинити дії.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 04 червня 2014 року ПАТ «Банк Національний Кредит» та ОСОБА_3 уклали договір №110533 - ДР-09 банківського вкладу авансовий долар США 12 міс. + 1 д. для Private banking, за умовами якого відповідач вніс на депозитний рахунок грошові кошти в сумі 1 200 000 доларів США, терміном по 06 червня 2015 року. За умовами договору банк сплачує вкладнику процентну ставку в розмірі 9 %, а у випадку розірвання договору з ініціативи вкладника, проценти нараховуються за ставкою в розмірі 1 % річних. Договором від 29 травня 2015 року про внесення змін №1 до договору банківського вкладу авансовий - долар США 12 міс. + 1д. для Private banking №110533 - ДР-09 сторони погодили, що у випадку розірвання договору з ініціативи вкладника, проценти нараховуються за ставкою в розмірі 9 % річних.

Позивач вважав, що згідно пункту 1 частини третьої статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» договір від 29 травня 2015 року є нікчемним, а тому ОСОБА_3 зобов'язаний повернути грошові кошти за цим правочином.

Позивач просив зобов'язати ОСОБА_3 вчинити дії по поверненню ПАТ «Банк Національний Кредит» грошових коштів на суму 182 991,78 доларів США, отриманих за договором про внесення змін №1 до договору банківського вкладу авансовий - долар США 12 міс. + 1д. для Private banking №110533 - ДР-09 від 29 травня 2015 року.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 27 січня 2016 року відмовлено у задоволені позову.

Рішення суду мотивоване тим, що договір не підпадає під категорію правочинів, що встановлені пунктом 1 частини третьої 3 статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», а тому не є нікчемним в силу закону, оскільки договір від 29 травня 2015 року про внесення змін №1 до договору банківського вклад не містить положень щодо відчуження банком майна чи відмови від власних майнових вимог, майно за договором не було відчужене та від жодних майнових вимог банк не відмовлявся.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 12 липня 2016 року апеляційну скаргу ПАТ «Банк Національний Кредит» задоволено. Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 27 січня 2016 року скасовано, ухвалено нове рішення. Позов ПАТ «Банк Національний Кредит» до ОСОБА_3 про зобов'язання вчинити дії задоволено. Зобов'язано ОСОБА_3 вчинити дії по поверненню ПАТ «Банк Національний Кредит» грошових коштів в розмірі 96 419,32 доларів США, отриманих за договором про внесення змін № 1 до договору банківського вкладу Авансовий - долар США 12 міс.+1 д. для Private banking № 110533-ДР-09 від 29 травня 2015 року.

Рішення мотивоване тим, що укладення договору № 1 про внесення змін до договору №110533-ДР-09 від 04 червня 2014 року банківського вкладу «Авансовий + 0,5» є відмовою банку від власних майнових вимог, оскільки наслідком незастосування банком перерахунку нарахованих відсотків (з 9% нарахованих до 1% передбаченого договором банківського вкладу до внесення до нього змін) стало те, що відповідачу було сплачено 96 419,32 доларів США, а тому згідно пункту 1 частини третьої статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» договір № 1 від 29 травня 2015 року про внесення змін до договору банківського вкладу №110533-ДР-09 від 04 червня 2014 року є нікчемним.

У серпні 2016 року ОСОБА_3 через представника ОСОБА_4 подав касаційну скаргу, в якій просить оскаржене рішення апеляційного суду скасувати і залишити в силі рішення суду першої інстанції. При цьому посилався на те, що апеляційним судом неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що повідомлення уповноваженої особи щодо встановлення факту нікчемності правочину не є підставою для стягнення коштів, оскільки постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 грудня 2015 року у справі № 826/16662/15 встановлено, що «вказаний лист не є рішенням суб'єкта владних повноважень в контексті приписів, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 37 Закону № 4452-VI, сам по собі він не створює жодних прав та обов'язків особі, якій його адресовано». ОСОБА_3 вважає, що банк не відмовлявся від власним майнових інтересів, укладаючи договір про внесення змін до договору банківського вкладу.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 серпня 2016 року відкрито касаційне провадження у справі.

У вересні 2016 року ПАТ «Банк Національний Кредит» через представника Паламарчука В. В. надало заперечення на касаційну скаргу, в яких просить відхилити касаційну скаргу і оскаржене рішення залишити без змін. Заперечення мотивовані безпідставністю доводів касаційної скарги, оскільки внаслідок укладення договору №1 про внесення змін до договору № 110533-ДР-09 від 04 червня 2014 року банківського вкладу «Авансовий + 0,5» банк відмовився від власних майнових прав.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 грудня 2016 року справу призначено до судового розгляду.

У статті 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України справу передано до Касаційного цивільного суду.

Колегія суддів відхиляє аргументи, які викладені у касаційній скарзі, з таких мотивів.

Апеляційний суд встановив, що 04 червня 2014 року ПАТ «Банк Національний кредит» та ОСОБА_3 уклали договір № 110533-ДР-09 банківського вкладу «Авансовий + 0,5» строком на 12 міс. + 1 день, в іноземній валюті - долар США з авансовою виплатою відсотків для Рrіvаtе bаnkіng.

Відповідно до пунктів 2.1, 2.2 договору банк відкриває вкладнику депозитний рахунок, а вкладник вносить на цей рахунок грошові кошти у сумі 1 200 000 доларів США. Депозит розміщується з 04 червня 2014 року по 06 червня 2015 року. Згідно пункту 2.3 договору банк сплачує вкладнику процентну ставку за користування депозитом у розмірі 9 % річних. У пункті 3.7 договору встановлено, що у випадку розірвання договору з ініціативи вкладника, якщо дата розірвання договору припадає на період від 1 по 366 дня з дати внесення вкладником суми депозиту, проценти нараховуються та сплачуються за ставкою у розмірі 1% річних для іноземних валют.

29 травня 2015 року банк та відповідач уклали договір № 1 про внесення змін до договору № 110533-ДР-09 від 04 червня 2014 року банківського вкладу «Авансовий + 0,5» строком на 12 міс. + 1 день в іноземній валюті - долар США з авансовою виплатою відсотків для Рrіvаtе bаnkіng, яким сторони вирішили та встановили викласти пункт 3.7 в наступній редакції: у випадку розірвання цього договору з ініціативи вкладника, проценти нараховуються та сплачуються за ставкою у розмірі 9 % річних.

05 червня 2015 року виконавчою дирекцією фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «Банк національний кредит», відповідно до якого з 08 червня 2015 року розпочато процедуру виведення ПАТ «Банк національний кредит» з ринку шляхом запровадження в ньому тимчасової адміністрації з 08 червня 2015 року по 07 вересня 2015 року.

23 липня 2015 року позивач надіслав на адресу ОСОБА_3 лист, у якому, посилаючись на пункт 1 частини третьої статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», вказував, що укладений договір про внесення змін № 1 є нікчемним, а тому все отримане відповідачем за цим договором підлягає поверненню.

Тлумачення частини другої статті 215 ЦК України свідчить, що нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. З позицій юридичної техніки така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним».

Згідно частини другої статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» протягом дії тимчасової адміністрації уповноважена особа Фонду зобов'язана забезпечити перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених частиною третьою цієї статті.

Тлумачення частини другої статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» свідчить, що як нікчемні можуть бути кваліфіковані правочини вчинені банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку.

У постанові Верховного Суду України від 05 липня 2017 року № 6-881цс17 зроблено висновок, що «пунктом 1 частини третьої статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» встановлено, що правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними, якщо банк безоплатно здійснив відчуження майна, прийняв на себе зобов'язання без встановлення обов'язку контрагента щодо вчинення відповідних майнових дій, відмовився від власних майнових вимог. Внесення змін до договору банківського вкладу, згідно з якими банк відмовляється від застосування зниженої процентної ставки при достроковій виплаті вкладу на вимогу вкладника, є відмовою банку від власних майнових вимог. Правочин щодо незастосування банком перерахунку нарахованих процентів за зниженою процентною ставкою спричиняє необґрунтовану виплату грошових коштів, що відповідно до пункту 1 частини третьої статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» містить ознаки нікчемного правочину та вимагає застосування наслідків, передбачених статтею 216 ЦК України».

Апеляційний суд встановив, що укладення договору № 1 про внесення змін до договору №110533-ДР-09 від 04 червня 2014 року банківського вкладу «Авансовий + 0,5» є відмовою банку від власних майнових вимог, оскільки наслідком незастосування банком перерахунку нарахованих відсотків (з 9% нарахованих до 1% передбаченого договором банківського вкладу до внесення до нього змін), оскільки відповідачу було виплачено 96 419,32 доларів США, а тому згідно пункту 1 частини третьої статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» договір № 1 від 29 травня 2015 року про внесення змін до договору банківського вкладу № 110533-ДР-09 від 04 червня 2014 року є нікчемним.

За таких обставин апеляційний суд зробив правильний висновок про задоволення позову.

Посилання у касаційній скарзі про те, що правомірність договору про внесення змін до договору банківського вкладу встановлена постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 грудня 2015 року, колегія суддів відхиляє.

Аналіз вказаної постанови свідчить, що адміністративним судом розглядались позовні вимоги ОСОБА_3 про визнання протиправним та скасування рішення уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ «Банк національний кредит» про встановлення факту нікчемності договору від 29 травня 2015 року, викладеного в листі від 23 липня 2015 року, у задоволенні зазначеного адміністративного позову ОСОБА_3 відмовлено повністю. Таким чином, не можна вважати, що адміністративним судом встановлено, що уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів не було дотримано вимог Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» при направленні ОСОБА_3 листа від 23 липня 2015 року щодо встановлення факту нікчемності правочину, і, як зазначено у постанові адміністративного суду, саме уповноважена особа наділена правом перевірки правочинів на предмет виявлення серед них нікчемних.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржене рішення постановлено без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. У зв'язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржене рішення без змін.

Оскільки оскаржене рішення залишене без змін, а скарга без задоволення, то судовий збір за подання касаційної скарги покладається на особу, яка подала касаційну скаргу.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 серпня 2016 року зупинено виконання рішення Апеляційного суду м. Києва від 12 липня 2016 року до закінчення касаційного розгляду. Оскільки оскаржене рішення залишене без змін, а скарга без задоволення, то виконання рішення Апеляційного суду м. Києва від 12 липня 2016 року слід поновити.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3, яка підписана представником ОСОБА_4, залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду м. Києва від 12 липня 2016 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Апеляційного суду м. Києва від 12 липня 2016 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: Н. О. Антоненко

В. І. Журавель

В. І. Крат

В. П. Курило