Постанова

Іменем України

11лютого 2019 року

м. Київ

справа № 509/4341/16-ц

провадження № 61-25214св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Курило В. П. (суддя-доповідач), Коротуна В. М.,

Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на постанову апеляційного суду Одеської області від 15 березня 2018 року у складі колегії суддів: Гірняк Л. А., Сегеди С. М., Кононенко Н. А.,

ІСТОРІЯ СПРАВИ:

Короткий зміст позовних вимог:

У листопаді 2016 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_5 в якому просила суд визнати за нею право власності на 1/2 частину земельної ділянки для обслуговування житлового будинку та господарських будівель площею 0,10 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 та стягнути понесені судові витрати.

Позовні вимоги мотивовано тим, що рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 13 жовтня 2015 року, що набрало законної сили скасовано реєстраційний запис: реєстраційний номер майна: 21547051, номер запису: 553 в книзі: 4 про реєстрацію права власності ОСОБА_6 на житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1, внесений до реєстру прав власності на нерухоме майно від 16 грудня 2008 року.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1. Питання щодо земельної ділянки для обслуговування будинку вирішено не було.

Земельна ділянка, на якій знаходиться будинок є власністю ОСОБА_5 на підставі договору дарування від 08 липня 2003 року, а вони є власниками спільної часткової власності на будинок, а тому в силу частини першої статті 377 ЦК України та частини четвертої статті 120 ЗК України до неї переходить право власності на 1/2 частину земельної ділянки для обслуговування житлового будинку та господарських споруд. Зокрема посилається на правову позицію Верховного Суду України від 12 жовтня 2016 року по справі

№ 6-2099цс16.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій:

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 25 січня

2017 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що позов пред'явлено не до тієї особи за відсутністю правовстановлюючих документів.

Постановою апеляційного суду Одеської області від 15 березня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено.

Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 25 січня

2017 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги задоволено.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частини земельної ділянки для обслуговування житлового будинку та господарських будівель загальною площею 0,10 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 понесений судовий збір в розмірі 1 157,52 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що районний суд помилково дійшов до висновку, що позов пред'явлено не до тієї особи за відсутністю правовстановлюючих документів, оскільки спірна земельна ділянка за правилами реституції повернулась у власність відповідача, на якій побудовано домоволодіння, яке належить сторонам на праві власності в рівних частках.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги:

05 квітня 2018 року ОСОБА_5 через засоби поштового зв?язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати постанову апеляційного суду Одеської області від 15 березня 2018 року та направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судом норм матеріального та порушенням норм процесуального права.

Заявник зазначає, що власником спірної земельної ділянки є ОСОБА_6, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1, а позов пред'явлено до ОСОБА_5 Суд апеляційної інстанції не встановив, хто є спадкоємцями майна померлого ОСОБА_6, на земельну ділянку зокрема. Вказане свідчить про те, що суд апеляційної інстанції прийняв рішення про права, свободи, інтереси та обов'язки осіб, що не були залучені до участі у справі. Посилання апеляційним судом на реституцію не є переконливим.

У листопаді 2018 року від ОСОБА_5 до Верховного Суду надійшли пояснення до касаційної скарги, які мотивовано тим, що рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 08 жовтня 2018 року за наслідками розгляду заяви ОСОБА_5 про перегляд рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 13 жовтня 2015 року за нововиявленими обставинами, скасовано рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 13 жовтня 2015 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання права власності на 1/2 частину житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1. Відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання права власності на

1/2 частину житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами. Дане рішення набрало законної сили.

Доводи інших учасників справи:

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Рух касаційної скарги:

Ухвалою Верховного Суду від 15 травня 2018 року відкрито касаційне провадження у даній справі та витребувано матеріали цивільної справи з Овідіопольського районного суду Одеської області.

У червні 2018 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ У СКЛАДІ КОЛЕГІЇ СУДДІВ ДРУГОЇ СУДОВОЇ ПАЛАТИ КАСАЦІЙНОГО ЦИВІЛЬНОГО СУДУ:

Перевіривши доводи касаційної скарги, врахувавши пояснення на касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Короткий зміст встановлених судом апеляційної інстанції обставин справи:

Спірна земельна ділянка знаходиться у власності ОСОБА_5 на підставі договору дарування від 08 липня 2003 року.

Згідно державного акта від 30 листопада 2010 року, виданого на підставі рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 05 грудня

2008 року у справі № 2-2467/08 та рішення Сухоліманської сільської ради від 16 квітня 2009 року № 254/6 за ОСОБА_6 набуто право власності на спірну земельну ділянку.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 17 грудня 2014 року рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 05 грудня 2008 року скасовано. Відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 до ОСОБА_5 про визнання дійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки та житлового будинку, та визнання права власності на це майно.

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 13 жовтня 2015 року, яке набрало законної сили, скасовано реєстраційний запис: реєстраційний номер майна: 21547051, номер запису: 553 в книзі: 4 про реєстрацію права власності ОСОБА_6 на житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1, внесений до реєстру прав власності на нерухоме майно від 16 грудня

2008 року.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Норми права, які підлягають застосуванню:

За загальним правилом, закріпленим у частині четвертій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на частину будівлі чи споруди стає власником відповідної частини земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості.

При цьому при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об'єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об'єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об'єкта права власності.

Окрім того, частиною першою статті 356 ЦК України передбачено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Відповідно до статей 364, 367 ЦК України кожен із співвласників має право на виділ його частки майна, що є у спільній частковій власності в натурі або його поділ з дотриманням вимог статті 183 ЦК України.

Аналогічне положення закріплено в частині третій статті 88 ЗК України.

За нормою статті 87 ЗК України право спільної часткової власності на земельну ділянку, виникає, зокрема, при придбанні у власність земельної ділянки двома чи більше особами за цивільно-правовими угодами; при прийнятті спадщини або за рішенням суду.

Частиною першою статті 88 ЗК України передбачено, що володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, здійснюється за згодою всіх співвласників згідно з договором, а у разі недосягнення згоди - у судовому порядку.

Відповідно до частини четвертої статті 88 ЗК України учасник спільної часткової власності на земельну ділянку має право на отримання в його володіння, користування частини спільної земельної ділянки, що відповідає розміру належної йому частки.

Висновки Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду за результатом розгляду касаційної скарги:

Колегія суддів Верховного Суду погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про задоволення позовних вимог, оскільки спірна ділянка за правилами реституції повернулась у власність відповідача, на якій побудовано домоволодіння та який їм належить на праві власності в рівних частках, а тому позивач має право на отримання у володіння, користування частини спільної земельної ділянки, що відповідає розміру належної їй частки у домоволодінні.

Щодо доводів касаційної скарги:

Доводи заявника про те, що суд апеляційної інстанції прийняв рішення про права, свободи, інтереси та обов'язки осіб, що не були залучені до участі у справі є безпідставними, оскільки після скасування апеляційним судом рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 05 грудня

2008 року, земельна ділянка повернулась у власність ОСОБА_5, і тому саме він є належним відповідачем у даній справі.

Доводи заявника про те, що рішення суду, яким визнано за ОСОБА_4 право власності на домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1, скасовано за нововиявленими обставинами з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 про визнання права власності на нерухоме майно, є безпідставними з огляду на таке.

З Єдиного державного реєстру судових рішень вбачається, що рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 08 жовтня 2018 року оскаржено ОСОБА_4 в апеляційному порядку. А відтак вказане рішення, відповідно до правил статті 273 ЦПК України, не набрало законної сили.

Інші доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків суду апеляційної інстанції, якими у повному обсязі з'ясовані права та обов'язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, оскільки підстави для скасування судового рішення відсутні.

За змістом частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Ухвалою Верховного Суду від 15 травня 2018 року зупинено виконання постанови апеляційного суду Одеської області від 15 березня 2018 року до закінчення касаційного провадження.

Враховуючи те, що касаційна скарга ОСОБА_5 підлягає залишенню без задоволення, відповідно до положень частини третьої статті 436 ЦПК України Верховних Суд поновлює виконання постанови апеляційного суду Одеської області від 15 березня 2018 року.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Постанову апеляційного суду Одеської області від 15 березня 2018 року залишити без змін.

Поновити виконання постанови апеляційного суду Одеської області

від 15 березня 2018 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. П. Курило

В. М.Коротун

М. Є.Червинська