Постанова

Іменем України

30 січня 2019 року

м. Київ

справа № 752/2530/16-ц

провадження № 61-17700св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф. (суддя-доповідач),

Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2,

відповідач - товариство з обмеженою відповідальністю «Діджітал Скрінз»,

представники відповідача: Кирик Анна Андріївна, Ріпна Марина Анатоліївна, Чемес Володимир Михайлович,

третя особа - ОСОБА_6,

представник третьої особи - ОСОБА_7,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 10 жовтня 2016 року у складі судді Мирошниченко О. В. та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 01 лютого 2017 року у складі колегії суддів: Стрижеуса А. М., Антоненко Н. О., Шкоріної О. І.,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2016 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позов до товариства з обмеженою відповідальністю «Діджітал Скрінз» (далі - ТОВ «Діджітал Скрінз»), третя особа - ОСОБА_6, про визнання звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та зобов'язання вчинити дії.

Позовна заява мотивована тим, що вона 12 лютого 2013 року на підставі наказу директора ТОВ «Діджітал Скрінз» про прийняття на роботу від 12 лютого

2013 року № 10-К та трудового договору від 12 лютого 2013 року № 71 була прийнята на роботу на посаду юрисконсульта ТОВ «Діджітал Скрінз», про що було внесено відповідний запис до трудової книжки серії НОМЕР_1 від 12 лютого 2013 року за № 13.

Зазначала, що під час виконання нею трудових обов'язків у ТОВ «Діджітал Скрінз», з 12 лютого 2013 року по 15 січня 2016 року включно, зауважень зі сторони товариства щодо якості її роботи не було. Дисциплінарні стягнення до неї не застосовувались. Крім того, до неї двічі, 14 березня 2014 року та 18 серпня 2015 року, застосовувалося заохочення у вигляді премії на суму 4 772 грн 03 коп. та 10 784 грн 92 коп.

15 січня 2016 року директором ТОВ «Діджітал Скрінз»ОСОБА_6 вона була звільнена із займаної посади та до її трудової книжки ТОВ «Діджітал Скрінз» було внесено наступні записи: 04 січня 2016 року - запис про звільнення у зв'язку зі скороченням штату працівників, пункт 1 статті 40 КЗпП України згідно наказу від 29 грудня 2015 року № 271-К; 15 січня 2016 року - запис № 14 недійсний. Звільнено у зв'язку зі скороченням штату працівників, пункт 1 статті 40 КЗпП України згідно наказу від 15 січня 2015 року № 9-К (запис № 15).

Вважала вищевказане звільнення з посади безпідставним, необґрунтованим, а також проведеним з грубим порушенням вимог чинного законодавства та таким, що порушує її права.

Зазначала, що ТОВ «Діджітал Скрінз» у порушення вимог статей 40, 49-2 КЗпП України звільнив її із займаної посади 15 січня 2016 року на підставі наказу

від 15 січня 2016 року № 9-К, не пропонуючи їй при цьому переведення на інші вакантні посади та не перевіряючи можливість переведення за її згодою на іншу роботу.

Вказувала на те, що ні в її перший робочий день після завершення періоду непрацездатності, тобто 14 січня 2016 року, який повинен був стати датою звільнення згідно листа-попередження ТОВ «Діджітал Скрінз» від 04 січня

2016 року № 657/16, ні в день її звільнення - 15 січня 2016 року, товариством не було видано наказ про звільнення, трудову книжку, розрахунок виплат, належних при звільненні, а також не було проведено виплату належних їй грошових коштів.

Вищезазначені дії ТОВ «Діджітал Скрінз» перешкоджають їй в отриманні допомоги по безробіттю та реєстрації в статусі безробітної, оскільки останній не надає довідку про середній заробіток, яка необхідна для реєстрації у центрі зайнятості, а також належного розрахунку розміру допомоги.

В обґрунтування позовної вимоги в частині визнання наказу від 03 листопада 2015 року № 220-К щодо скорочення посади юрисконсульта незаконним посилалась на те, що його видано на виконання протоколу загальних зборів учасників, існування та достовірність якого викликає сумніви.

Крім того, зазначала, що внаслідок порушення ТОВ «Діджітал Скрінз»

статті 43 КЗпП України, статті 46 Конституції України та втручання в її особисте життя, у тому числі розголошення відомостей про особисте життя без надання відповідного дозволу, вона відчуває довготривалі моральні страждання, переживання, депресію, порушення звичайного способу життя та перебування у пригніченому стані, спричинені втратою джерела доходу, приниженням її як фахівця, роботу та внесок якого у діяльність компанії було перекреслено, та як людину, до якої принизливо ставляться, що є підставою для стягнення з

ТОВ «Діджітал Скрінз» суми на відшкодування моральної шкоди у розмірі

20 тис. грн та зобов'язання директора ТОВ «Діджітал Скрінз» публічно у присутності працівників товариства принести вибачення за допущені факти дискримінації.

За таких обставин, з урахуванням уточнених позовних вимог, ОСОБА_2 просила суд визнати звільнення незаконним та зобов'язати ТОВ «Діджітал Скрінз» поновити її на посаді юрисконсульта товариства; стягнути на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з дати звільнення до дати фактичного поновлення на роботі та зобов'язати ТОВ «Діджітал Скрінз» внести запис до її трудової книжки про визнання запису про звільнення 15 січня 2016 рокунедійсним. Крім того, просила суд стягнути з ТОВ «Діджітал Скрінз» на її користь компенсацію завданої їй моральної шкоди у розмірі 20 тис. грн, зобов'язати директора товариства у присутності працівників ТОВ «Діджітал Скрінз» принести вибачення за допущенні факти дискримінації та визнати накази ТОВ «Діджітал Скрінз» від 03 листопада 2015 року № 220-К, від 06 листопада 2015 року № 267-1 та наказ від 15 січня 2016 року № 9-К незаконними.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 10 жовтня 2016 року

у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Рішення районного суду мотивовано тим, що ТОВ «Діджітал Скрінз», приймаючи рішення про скорочення штату працівників, діяв у межах своєї компетенції, наданих йому законом прав. Відповідачем було дотримано вимоги пункту 1 частини першої статті 40 та частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування ОСОБА_2, а також своєчасного її попередження не пізніше ніж за два місяці про наступне вивільнення у зв'язку зі скороченням чисельності працівників. Звільнення позивачки із займаної посади за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України відбулося з дотриманням вимог трудового законодавства, тому відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог про визнання звільнення ОСОБА_2 незаконним, зобов'язання поновити її на займаній посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, зобов'язання внести запис до трудової книжки про визнання запису про звільнення 15 січня 2016 року недійсним та визнання наказу від 15 січня 2016 року № 9-К незаконним.

Щодо позовних вимог про визнання наказу від 03 листопада 2015 року № 220-К та наказу від 06 листопада 2015 року № 267-1 незаконними, судом зазначено про те, що фактично ОСОБА_2 було переміщено на інше робоче місце на тому ж підприємстві, у тій же місцевості та в межах спеціальності, кваліфікації і посади, обумовленого трудовим договором. Зі змісту наказу від 06 листопада 2015 року

№ 267-1 не встановлено суті істотних змін у роботі позивачки. Переміщення останньої на інше робоче місце не можна вважати зміною істотних умов її праці, а відтак обставини, на які посилається позивачка, як на підставу для задоволення позову в частині визнання наказу від 06 листопада 2015 року

№ 267-1 є безпідставними, оскільки згідно з частиною другою статті 32 КЗпП України переміщення працівника не потребує його згоди.

Крім того, ОСОБА_2 не доведено належними та допустимими доказами незаконність вищезазначених наказів, у зв'язку з чим суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині визнання наказу від 03 листопада 2015 року № 220-К та наказу від 06 листопада 2015 року № 267-1 незаконними задоволенню не підлягають. Також рішення районного суду мотивовано тим, що з наказом

від 03 листопада 2015 року № 220-К та наказом від 06 листопада 2015 року

№ 267-1 ТОВ «Діджітал Скрінз» ознайомив позивачку 03 листопада 2015 року та 06 листопада 2015 року відповідно. Однак, з позовними вимогами про скасування вказаних наказів остання звернулась до суду лише 18 лютого

2016 року, тобто з пропуском тримісячного терміну, встановленого вимогами статті 233 КЗпП України.

При цьому під час звернення до суду з такими позовними вимогами клопотань про поновлення пропущеного строку заявлено не було, а також не надано належних та допустимих доказів на підтвердження неможливості звернутись до суду із позовом у встановлений законом строк.

Таким чином, в частині визнання наказу від 03 листопада 2015 року № 220-К та наказу від 06 листопада 2015 року № 267-1 незаконними позовні вимоги є необґрунтованими і задоволенню не підлягають.

Щодо позовних вимог про зобов'язання директора ТОВ «Діджітал Скрінз» вчинити певні дії суд виходив із того, що відсутні правові підстави для задоволення таких позовних вимог, оскільки останній не є відповідачем у справі, а був залучений до участі у справі як третя особа без самостійних вимог.

Враховуючи, що судом не встановлено порушення трудових прав ОСОБА_2 при звільненні зі сторони ТОВ «Діджітал Скрінз», тому законні підстави для задоволення позову в частині відшкодування моральної шкоди також відсутні.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 01 лютого 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилено. Рішення Голосіївського районного суду м. Києва

від 10 жовтня 2016 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що висновки суду першої інстанції про те, що ТОВ «Діджітал Скрінз», приймаючи рішення про скорочення штату працівників, діяв в межах своєї компетенції, є законними та обґрунтованими. Також є обґрунтованим висновок про відмову у задоволенні позовних вимог щодо визнання наказу від 03 листопада 2015 року

№ 220-К незаконним, оскільки такий наказ виданий відповідачем у межах наданих йому законом прав та повноважень. Крім того, правильним є висновок суду першої інстанції про те, що переміщення з одного робочого місця на інше, не є зміною істотних умов праці. Районний суд дійшов правильного висновку про те, що у задоволенні позову в частині скасування та визнання наказу

від 03 листопада 2015 року № 220-К та наказу від 06 листопада 2015 року

№ 267-1 незаконними необхідно відмовити у зв'язку з їх необґрунтованістю. Також є правильними висновки суду першої інстанції щодо відсутності правових підстави для задоволення позовних вимог про зобов'язання директора

ТОВ «Діджітал Скрінз» вчинити певні дії та про відмову у задоволенні позовних вимог щодо відшкодування моральної шкоди, оскільки судом не встановлено порушення трудових прав ОСОБА_2 при її звільненні.

У касаційній скарзі, поданій у березні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_2, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просила скасувати вказані судові рішення та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що рішення районного суду містить необґрунтований та неправомірний висновок про дотримання ТОВ «Діджітал Скрінз» вимог пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України та частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо її працевлаштування, а також своєчасного попередження про наступне вивільнення у зв'язку зі скороченням чисельності працівників. Крім того, суд першої інстанції під час ухвалення рішення у справі не дослідив та не врахував факти порушення процедури скорочення посади юрисконсульта та подальшого звільнення працівника з посади. Висновок суду про дотримання відповідачем процедури скорочення та подальшого звільнення (стаття 40 та стаття 49-2 КЗпП України) є необґрунтованим, суперечить фактичним обставинам та матеріалам справи. Також районний суд порушив норми процесуального права, зокрема статті 213 ЦПК України 2004 року щодо законності та обґрунтованості рішення суду, статті 215 ЦПК України 2004 року щодо змісту рішення суду. Посилалась на те, що ТОВ «Діджітал Скрінз» не спростував факт порушення процедури оформлення звільнення, у тому числі факт необґрунтованої зміни дати звільнення, факт порушення строку надання трудової книжки, факт повного порушення вимог про видачу наказу про звільнення, розрахунку виплат, належних при звільненні та здійснення відповідного платежу на її користь. Отже, суд не врахував, що відповідач не вчинив належних дій для виконання вимог КЗпП України щодо звільнення працівника з роботи, тому ухвалене судом рішення суперечить вимогам

статей 40, 47, 116 КЗпП України, а також ґрунтується на недоведених обставинах (стаття 60 ЦПК України 2004 року) та неналежних і недопустимих доказах

(статті 58, 59, 179, 212, 213 ЦПК України 2004 року). Суд першої інстанції не здійснив повне та всебічне дослідження фактів, що свідчать про відсутність фактичних змін в організації виробництва і праці. Вказувала на те, що з висновками районного суду, що не відповідають нормам матеріального права та зроблені судом з порушенням норм процесуального права, погодився й суд апеляційної інстанції, тому судове рішення цього суду також є незаконним та необґрунтованим.

У травні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшло заперечення на касаційну скаргу

від ТОВ «Діджітал Скрінз», в якому зазначено про те, що доводи касаційної скарги ОСОБА_2 висновки судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують. Судами правильно встановлено та належно перевірено обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для їх зміни чи скасування немає.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У квітні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судами встановлено, що відповідно до наказу директора ТОВ «Діджітал Скрінз» від 12 лютого 2013 року № 10-К з 12 лютого 2013 року ОСОБА_2 прийнято до ТОВ «Діджітал Скрінз» на посаду юрисконсульта за строковим трудовим договором.

Згідно наказу директора ТОВ «Діджітал Скрінз» від 15 січня 2016 року № 9-К ОСОБА_2 звільнено із займаної посади 15 січня 2016 року на підставі

пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України у зв'язку зі скороченням штату та чисельності працівників.

У ТОВ «Діджітал Скрінз» дійсно мали зміни в організації виробництва і праці, що є підставою скорочення штату та чисельності працівників з 04 січня 2016 року, що підтверджується протоколом загальних зборів ТОВ «Діджітал Скрінз»

від 26 жовтня 2015 року № 100, а також копією наказу директора ТОВ «Діджітал Скрінз» від 03 листопада 2015 року № 220-К.

На виконання вимог статті 49-2 КЗпП України 03 листопада 2015 року

ТОВ «Діджітал Скрінз» було повідомлено ОСОБА_2 про наступне вивільнення, про що свідчить копія письмового повідомлення від 03 листопада 2015 року за № 550/15 з розпискою останньої про отримання такого повідомлення (а.с. 58 т. 1).

Відповідно до актувід 03 листопада 2015 року, складеного директором

ТОВ «Діджітал Скрінз» ОСОБА_6 та фахівцем по роботі з персоналом

ТОВ «Діджітал Скрінз» ОСОБА_8, ОСОБА_2 від ознайомлення з попередженням про звільнення, та зі списком вакантних посад на ТОВ «Діджітал Скрінз» станом на 03 листопада 2015 року відмовилась, й відмовилась надати свою згоду на переведення на іншу роботу у товаристві (а.с. 61 т. 1).

У день запланованого звільнення ОСОБА_2, а саме - 04 січня 2016 року, останній був виданий листок непрацездатності, згідно якого у період з 04 січня 2016 року по 13 січня 2016 року включно вона перебувала на лікарняному

(а.с. 97-98 т. 1).

У зв'язку із зазначеним та на виконання вимог статті 40 КЗпП України

ТОВ «Діджітал Скрінз» було надіслано поштою на адресу ОСОБА_2 письмове повідомлення від 04 січня 2016 року № 657/16 про заплановане перенесення проведення звільнення після завершення періоду тимчасової непрацездатності останньої (а.с. 62-63 т. 1).

Наказом директора ТОВ «Діджітал Скрінз» від 04 січня 2016 року № 05-ОД у

ТОВ «Діджітал Скрінз» було створено комісію з встановлення обставин відсутності ОСОБА_2 на робочому місці, згідно актів якої була зафіксована відсутність останньої на роботі у період з 04 січня 2016 року по 15 січня

2016 року (а.с. 65-95 т. 1).

Враховуючи те, що відповідно до службової записки директора (управителя) департаменту з персоналу ОСОБА_9 від 14 січня 2016 року ОСОБА_2 впродовж робочого часу 14 січня 2016 року з 09 год. 30 хв. до 18 год. 30 хв. у офіс ТОВ «Діджітал Скрінз» за адресою: м. Київ, вул. Гайдара, будинок № 50,

не з'явилась та не надала листок непрацездатності, останню було звільнено

15 січня 2016 року.

Наказом ТОВ «Діджітал Скірнз» від 06 листопада 2015 року за №267-1 було переміщено з 09 листопада 2015 року робочі місця директора з юридичних питань та юрисконсульта ТОВ «Діджітал Скрінз» з адреси орендованого офісного приміщення ТОВ «Діджітал Скрінз»: м. Київ, вул. Гайдара, будинок № 50, п'ятий поверх, на інші робочі місця у орендоване офісне приміщення ТОВ «Діджітал Скрінз» за адресою: м. Київ, вул. Героїв Космосу, будинок № 4, третій поверх, кімната № 336.

Факт оренди ТОВ «Діджітал Скрінз» офісного приміщення за адресою: м. Київ, вул. Героїв Космосу, будинок № 4, третій поверх, кімната № 336, підтверджується копією додаткової угоди від 06 листопада 2015 року № 5 до договору суборенди від 16 грудня 2013 року.

Встановлено, що з копією наказу від 06 листопада 2015 року № 267-1

ОСОБА_2 ознайомилась під розпис 06 листопада 2015 року та письмово висловила свої зауваження, вказавши, що таке переміщення є зміною істотних умов праці.

Разом з тим, згідно з додатком № 1 до методичних рекомендацій для проведення атестації робочих місць за умовами праці, затверджених постановою Міністерства праці України від 01 вересня 1992 року № 41, під робочим місцем розуміється місце постійного або тимчасового перебування працівника в процесі трудової діяльності.

Фактично ОСОБА_2 було переміщено на інше робоче місце на тому ж підприємстві, у тій же місцевості та в межах спеціальності, кваліфікації і посади, обумовленого трудовим договором. Зі змісту наказу ТОВ «Діджітал Скрінз»

від 06 листопада 2015 року № 267-1 не встановлено суті істотних змін у роботі ОСОБА_2

З наказом директора ТОВ «Діджітал Скрінз» від 03 листопада 2015 року № 220-К та наказом директора ТОВ «Діджітал Скрінз» від 06 листопада 2015 року № 267-1 товариство ознайомило ОСОБА_2 03 листопада 2015 року та 06 листопада 2015 року відповідно, що підтверджується її власними підписами на цих наказах. Проте, з позовними вимогами про скасування вказаних наказів остання звернулась до суду лише 18 лютого 2016 року, тобто з пропуском тримісячного терміну, встановленого вимогами статті 233 КЗпП України.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Згідно з частиною другою статті 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Вимогами частин першої - третьої статті 49-2 КЗпП України передбачено, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

Таким чином, оскільки обов'язок щодо працевлаштування працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов'язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з'явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України

від 01 квітня 2015 року № 6-40цс15.

Крім того, відповідно до правової позиції, яка викладена у постанові Верховного Суду України від 01 липня 2015 року № 6-491цс15, власник вважається таким, що належно виконав вимоги пункту 1 частини першої статті 40 та частину третю статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

При цьому, згідно роз'яснень, які містяться у пунктах 18, 19 постанови Пленуму Верхового Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів»

від 06 листопада 1992 року № 9, при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з'ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові. Розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за пунктом 1 статті 40 КЗпП України, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за два місяці про наступне вивільнення.

Відповідно до частини третьої статті 32 КЗпП України істотними умовами праці є: система та розміри оплати праці, пільги, режим роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміна розрядів і найменування посад та інші.

Згідно з частиною першою статті 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Відповідно до статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

При цьому, норми КЗпП України не містять вичерпного переліку причин, які можна враховувати поважними при пропуску строку звернення до суду, вони враховуються у кожному конкретному випадку залежно від обставин справи. Тобто, поважність причин означає, що працівник не ставився зневажливо до питання про захист своїх прав, але його зверненню за захистом перешкоджали такі причини, які зобов'язують оточуючих, органи державної влади та інших суб'єктів, з урахуванням норм моралі, виявити повагу та поблажливість до працівника.

При зверненні до суду з вказаним позовом клопотань про поновлення пропущеного строку ОСОБА_2 заявлено не було.

У пункті 4 постанови Пленуму Верхового Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада 1992 року № 9судам роз'яснено, що якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Проте оскільки при пропуску місячного і тримісячного строків у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд з'ясовує не лише причини пропуску строку, а й усі обставини справи, права та обов'язки сторін.

Відмовити у задоволенні позову через пропуск без поважних причин строку звернення до суду можливо лише у тому разі, коли позов є обґрунтованим. У разі безпідставності позовних вимог при пропуску строку звернення до суду в позові належить відмовити за безпідставністю позовних вимог.

Відповідно до статті 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_2, суди на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, дійшли обґрунтованого висновку про те, що ТОВ «Діджітал Скрінз», приймаючи рішення про скорочення штату та чисельності працівників, діяв у межах своєї компетенції, наданих йому законом прав. Відповідачем було дотримано вимог пункту 1 частини першої статті 40 та частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування позивачки,

а також своєчасного її попередження не пізніше ніж за два місяці про наступне вивільнення у зв'язку зі скороченням штату та чисельності працівників. Звільнення позивачки із займаної посади за пунктом 1 частини першої

статті 40 КЗпП України відбулося з дотриманням вимог трудового законодавства, тому відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог про визнання звільнення ОСОБА_2 незаконним, зобов'язання поновити її на займаній посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, зобов'язання внести запис до трудової книжки про визнання запису про звільнення 15 січня 2016 року недійсним та визнання наказу від 15 січня

2016 року № 9-К незаконним.

Щодо позовних вимог про визнання наказу від 03 листопада 2015 року № 220-К та наказу від 06 листопада 2015 року № 267-1 незаконними, суди дійшли правильного висновку про те, що фактично ОСОБА_2 було переміщено на інше робоче місце на тому ж підприємстві, у тій же місцевості та в межах спеціальності, кваліфікації і посади, обумовленого трудовим договором, і таке переміщення останньої на інше робоче місце не призвело до змін істотних умов її праці. ОСОБА_2 не доведено належними та допустимими доказами незаконність зазначених наказів, тому суди дійшли правильного висновку про відмову у задоволенні позову в частині визнання наказу від 03 листопада

2015 року № 220-К та наказу від 06 листопада 2015 року № 267-1 незаконними

у зв'язку з необґрунтованістю, що є самостійною підставою для відмови у позові, незважаючи на пропуск ОСОБА_2 трьохмісячного строку звернення до суду.

Щодо позовних вимог про зобов'язання директора ТОВ «Діджітал Скрінз» вчинити певні дії, суди виходили з того, що останній не є відповідачем у справі, а був залучений до участі у справі як третя особа без самостійних вимог. Враховуючи, що судами не було встановлено порушення ТОВ «Діджітал Скрінз» трудових прав ОСОБА_2 при її звільненні, тому законні підстави для задоволення позову останньої в частині відшкодування моральної шкоди також відсутні.

Доводи касаційної скарги висновки судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують, на законність судових рішень не впливають, а направлені на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції. При вирішенні вказаної справи судом правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює.

Відповідно до частин першої, другої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 10 жовтня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 01 лютого 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта

Ю. В. Черняк