Постанова

Іменем України

09 січня 2019 року

м. Київ

справа № 188/213/16-ц

провадження № 61-6460св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І., Крата В. І. (суддя-доповідач), Курило В. П.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_2, ОСОБА_3,

відповідач - ОСОБА_4,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3 на ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 07 вересня 2016 року у складі колегії суддів: Пищиди М. М., Глущенко Н. Г., Григорченка Е. І.,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2016 року ОСОБА_2, ОСОБА_3 звернулися з позовом до ОСОБА_4 про стягнення майнової та моральної шкоди.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 16 листопада 2013 року відповідач, керуючи мотоциклом ІЖ-Юпітер без реєстраційних номерних знаків, виїжджаючи з другорядної (ґрунтової дороги) на головну дорогу автодороги М-04 «Знаменівка-Луганськ-Ізварино» на 340 км. с. Олефірівка Петропавлівського району Дніпропетровської області, не надав перевагу у русі позивачу ОСОБА_2 автомобіля ВАЗ-2121 НОМЕР_1, який рухався по головній дорозі у напрямку м. Павлограда Дніпропетровської області, чим змусив його від різкої зміни напрямку руху застосувати різке гальмування, що призвело до ДТП. Мотоцикл відповідача не був застрахований страховою компанією.

ОСОБА_2 з незалежних від себе об'єктивних причин не впорався з керуванням автомобіля, з'їхав у кювет та двічі перекинувся. Внаслідок ДТП ОСОБА_2 та його дружина пасажир ОСОБА_3 отримали тілесні ушкодження різного ступеня тяжкості.

Вина відповідача ОСОБА_4 підтверджується постановою, яка набрала законної сили, Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області № 188/162/14-п від 05 лютого 2014 року, якою він визнаний винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною четвертою статті 122 КУпАП та на нього було накладено адміністративне стягнення.

Петропавлівський РВ ГУМВС України у Дніпропетровській області порушив кримінальну справу за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 286 КК України, матеріали кримінального провадження внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 300001276 від 16 листопада 2013 року. 08 січня 2014 року винесена постанова про закриття кримінального провадження від року з причини відсутності в діях водія ОСОБА_4 складу кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 286 КК України на підставі пункту 2 частини першої статті 284 КПК України.

Потерпілий ОСОБА_2 отримав тілесні ушкодження у вигляді ЗЧМТ, струс головного мозку, забійну рану скроневої ділянки ліворуч, забій відділу хребта, гематому на шкіряних покровах, тулубу по задній поверхні, численні садна на шкіряних покровах тулубу. Вказані тілесні ушкодження по своєму характеру відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень.

ОСОБА_2 була заподіяна моральна шкода у зв'язку з ушкодженням здоров'я, оскільки він відчував та відчуває гострі ниючі болі у тілі, у нього був порушений звичайний уклад життя, він майже рік ходив на милицях, не міг вести повноцінне життя, до якого звик. До теперішнього часу внаслідок травм він шкутильгає, припадає на праву ногу, фізично не в змозі користуватися взуттям зі шнурками. Моральну шкоду він оцінював в 50 000 грн. На стаціонарному лікуванні він перебував 21 день, потім лікувався амбулаторно 6 місяців, частково одужав.

Потерпіла ОСОБА_3 отримала тілесні ушкодження у вигляді забою м'якої тканини тім'яно-скроневої ділянки праворуч, гематоми шкіряних покровів чола, обох вік очей, садна шкіряних покровів чола, забій м'яких тканин грудної клітки. Вказані тілесні ушкодження по своєму характеру відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень.

ОСОБА_3 була заподіяна моральна шкода у зв'язку з ушкодженням здоров'я, оскільки вона відчувала гострі, ниючі болі у тілі на протязі тривалого часу, у неї був порушений звичайний уклад життя, вона тривалий час не могла працювати в школі вчителем, не могла вести повноцінне життя, до якого звикла. Моральну шкоду оцінювала в 50 000 грн.

Позивачам також заподіяна майнова шкода, яка полягає у вартості лікарських препаратів, медичних препаратів, придбаних ними для відновлення свого здоров'я, які становлять згідно квитанцій та фінансових чеків 4 010,60 грн.

У зв'язку із цим позивачі просили стягнути на користь:

ОСОБА_2 з відповідача майнову шкоду в розмірі 2 005,30 грн та компенсацію моральної шкоди в розмірі 50 000 грн;

ОСОБА_3 з відповідача майнову шкоду в розмірі 2 005,30 грн та компенсацію, моральної шкоди в розмірі 50 000 грн;

позивачів з відповідача судові витрати.

Рішенням Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 12 квітня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 07 вересня 2016 року, позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2, ОСОБА_3 по 5 000 грн моральної шкоди кожному. У задоволенні інших позовних вимог відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення судів мотивовані тим, що для підтвердження розміру завданої майнової шкоди позивачами не надано належних доказів. Врахувавши характер правопорушення, глибину їх фізичних та душевних страждань, яких позивачі зазнали у зв'язку із ДТП, суди зробили висновок про стягнення моральної шкоди у розмірі 5 000 грн кожному.

У жовтні 2016 року ОСОБА_2, ОСОБА_3 подали касаційну скаргу на ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 07 вересня 2016 року, в якій просять скасувати оскаржену ухвалу і передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що позивачі надали докази на підтвердження розміру завданої майнової шкоди, проте суди їх не оцінили. Вказують, що суди неправильно визначили розмір моральної шкоди, не врахувавши ступінь моральних страждань. Вважають, що суд першої інстанції безпідставно лише частково стягнув із відповідача сплачений позивачами судовий збір.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 жовтня 2016 року відкрито касаційне провадження у справі.

У січні 2017 року ОСОБА_4 надав заперечення на касаційну скаргу, в яких просить оскаржену ухвалу залишити без змін, а скаргу без задоволення. Заперечення мотивовані тим, що позивачі не надали належних доказів на підтвердження розміру завданої майнової шкоди.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 жовтня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

У статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України справу передано до Касаційного цивільного суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Колегія суддів відхиляє аргументи, які викладені у касаційній скарзі, з таких мотивів.

Суди встановили, що 16 листопада 2013 року на автодорозі Знаменка-Луганськ-Ізваріно сталася ДТП за участю мотоцикла ІЖ-Юпітер, без номерних знаків, під керуванням ОСОБА_4 та автомобілем ВАЗ-2121, реєстраційний номер НОМЕР_1, під керуванням ОСОБА_2 Під час ДПТ в автомобілі ВАЗ-2121 знаходилась ОСОБА_3

Постановою Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 05 лютого 2014 року ОСОБА_4 визнано винним у зазначеній ДТП.

Постановою заступника начальника СВ Петропавлівського РВ ГУМВС України в Дніпропетровській області від 08 січня 2014 року кримінальне провадження по факту ДТП, яке мало місце 16 листопада 2013 року близько 07.50 год. в с. Олефірівка Петропавлівського району Дніпропетровської області було закрито. Підставою для прийняття такого рішення було те, що потерпілі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 отримали тілесні ушкодження легкого ступеня. А саме:

- потерпілий ОСОБА_2 отримав ушкодження у виді - ЗЧМТ, струс головного мозку, забійну рану скроневої ділянки ліворуч, забій відділу хребта, гематому на шкіряних покровах тулубу на задній поверхні, численні садна на шкіряних покровах тулубу;

- потерпіла ОСОБА_3 отримала ушкодження у вигляді забою м'яких тканин тім'яно-скроневої ділянок праворуч, гематоми шкіряних покровів чола, обох вік обох очей, садна шкіряних покровів чола, забій м'яких тканин грудної клітини.

Суди встановили, що факт ДТП, отримання позивачами тілесних ушкоджень в результаті цього ДТП, факт перебування позивачів на стаціонарному та амбулаторному лікування не оспорюється та визнається сторонами.

Зобов'язання про відшкодування шкоди - це правовідношення, у силу якого одна сторона (потерпілий) має право вимагати відшкодування завданої шкоди, а інша сторона (боржник) зобов'язана відшкодувати завдану шкоду в повному розмірі.

Аналіз положень статей 11 та 1166 ЦК України дозволяє зробити висновок, що підставою виникнення зобов'язання про відшкодування шкоди є завдання майнової шкоди іншій особі. Зобов'язання про відшкодування шкоди виникає за таких умов: наявність шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала шкоди; наявність причинного зв'язку між протиправною поведінкою особи яка завдала шкоди та її результатом - шкодою; вина особи, яка завдала шкоди.

У частині першій статті 60 ЦПК України (в редакції, чинній на момент ухвалення оскарженого рішення) передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Встановивши, що відсутні умови необхідні для відшкодування шкоди, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, зробив обґрунтований висновок про відмову у задоволенні позову.

Аргумент касаційної скарги про те, що позивачі надали докази на підтвердження розміру завданої майнової шкоди колегія суддів відхиляє.

Суд першої інстанції встановив, що в обґрунтування витрат на своє лікування позивачами були надані копії чеків з аптек на придбання ліків. Однак, вказані чеки суд не визнав доказами, які б підтверджували заявлені позивачами витрати на придбання ліків, оскільки із наданих копій чеків нечітко зазначені реквізити кожного документа (дата придбання, номер, назва та адреса аптеки тощо), неможливо визначити найменування ліків, які були виписані позивачам лікарями, що проводили їхнє лікування. Також у деяких чеках зазначено найменування предметів, які не мають відношення до лікування кожного потерпілого.

Апеляційний суд погодився із цим та вказав, що на підтвердження розміру завданої матеріальної шкоди позивачами не надано жодного належного доказу, як-то оригінали чеків на підтвердження витрат на лікування та в апеляційній скарзі не наведено мотивів стягнення цієї шкоди, висновок суду першої інстанції щодо недоведеності позовних вимог в частині спричиненої матеріальної шкоди є вірним.

Згідно статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

Встановивши, що позивачам заподіяна моральна шкоди, суди, з врахуванням вимог розумності та справедливості, обґрунтовано визначили розмір грошової компенсації моральної шкоди в сумі 5 000,00 грн кожному з позивачів.

Колегія суддів відхиляє аргумент касаційної скарги про те що, суд першої інстанції безпідставно лише частково стягнув із відповідача сплачений позивачами судовий збір, оскільки касаційне провадження відкрите тільки на ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 07 вересня 2016 року та рішення суду першої інстанції не є предметом касаційного перегляду.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржене рішення постановлено без додержанням норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. У зв'язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржене рішення без змін.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 07 вересня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: Н. О. Антоненко

В. І. Журавель

В. І. Крат

В. П. Курило