ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 552/6989/16-ц Номер провадження 22-ц/814/92/19Головуючий у 1-й інстанції Миронець О.К. Доповідач ап. інст. Абрамов П. С.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 січня 2019 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Головуючого судді: Абрамова П.С.,

Суддів: Карпушина Г.Л., Хіль Л.М.,

За участю секретаря судового засідання : Діхтяр Т.В.,

Представника позивача ОСОБА_2,

Відповідача ОСОБА_3, її представника ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про стягнення коштів та зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про визнання договору позики недійсним, з участю третьої особи: Київський ВДВС м. Полтави ГТУЮ Полтавської області

за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_5 - адвоката ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м. Полтави від 07 вересня 2018 року, ухвалене у період часу з 14:09:47 год. до 14:31:53 год. 07 вересня 2018 року під головуванням судді Миронець О.К., -

В С Т А Н О В И В:

короткий зміст позовних вимог і рішення суду першої інстанції:

ОСОБА_5 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення коштів. Свої позовні вимоги вмотивовувала тим, що 01 серпня 2012 року між нею та відповідачем укладений договір позики, за яким вона передала ОСОБА_3 грошові кошти в розмірі 26 000 доларів США, що на день укладення договору було еквівалентно 210 000 грн., на строк до 28 грудня 2013 року. На підтвердження укладення договору позики відповідач написала позивачу розписку. ОСОБА_3 борг, у передбачений розпискою строк не повернула, враховуючи викладене, позивач, просить суд стягнути з відповідача 26 000 доларів США, що станом на 07 грудня 2016 року складає 664980,96 грн., 3% річних від простроченої суми у розмірі 57061 грн., витрати інфляції за весь час прострочення, що становить 600059,60 грн., пеню 253238,97 грн., а всього 1 575 340,53 грн. та судові витрати.

08 грудня 2017 року ОСОБА_3 звернулась до ОСОБА_5 з зустрічним позовом, у якому просить суд визнати недійсним договір позики від 01 серпня 2012 року укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 у формі розписки.

Підстави позову вмотивовувала тим, що вона раніше не була знайома з ОСОБА_5, а її чоловік ОСОБА_6 перебував у трудових відносинах з ФОП ОСОБА_5. 15 серпня 2012 року її чоловік, керуючи автомобілем, який належить фізичній особі -підприємцю ОСОБА_5, виконуючи нерегулярні перевезення потрапив у дорожньо-транспортну пригоду. В кінці серпня 2012 року ОСОБА_7 приїхав до неї додому та просив написати розписку про те, що вона начебто отримала 26000 доларів. Дана розписка буде гарантією для того, щоб її чоловік ОСОБА_6 отримав умовне покарання. Після суду ОСОБА_7 пообіцяв їй дану розписку знищити.

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 07 вересня 2018 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 відмовлено в повному обсязі.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 відмовлено в повному обсязі.

Скасовано заходи забезпечення позову, а саме: знято арешт з квартири АДРЕСА_1, який був накладений відповідно до ухвали Київського районного суду м. Полтави від 22 грудня 2017 року.

короткий зміст вимог апеляційної скарги :

З даним рішенням не погодилася представник позивача ОСОБА_2 та подала на нього апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити заявлені ОСОБА_5 позовні вимоги у повному обсязі.

Апелянт вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з неправильним з'ясуванням обставин, які мають значення для справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права, а викладені в ньому висновки такими, що не відповідають фактичним обставинам та матеріалам справи.

узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу :

Вказує на те, що суд невірно надав оцінку доказам у справі, а висновки про відмову у задоволенні позову ґрунтував на припущеннях того, що сторони раніше не були знайомі та, що розписка складена внаслідок інших правовідносин.

узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи:

ОСОБА_3 надала відзив на апеляційну скаргу, у якому просить скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, суд приходить до наступних висновків.

встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини, а також обставини, встановлені судом апеляційної інстанції, і визначені відповідно до них правовідносини: Доводи, за якими суд апеляційної інстанції погодився або не погодився з висновками суду першої інстанції:

Відповідно до ч.1 ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність іншій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей визначених родовими ознаками.

Згідно ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до частини першої статті 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. При цьому, якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді неї були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором, проте це правило не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

Відповідно до ст. 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Вказані вище висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 18 січня 2017 року № 6-2789цс16.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог як за первісним, так і за зустрічним позовом, місцевий суд виходив з того, що сторонами не були доведені підстави їх позову.

Суд дійшов висновку, що між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 договір позики не був укладений оскільки гроші фактично по розписці не передавалися.

Неукладений договір не породжує правових наслідків і тому не потребує визнання недійсним.

Такий висновок суду не узгоджується з нормами чинного законодавства та не відповідає обставинам справи, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що у відповідності з договором позики у кладеним між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 01 серпня 2012 року ОСОБА_3 позичила у ОСОБА_5 грошові кошти в сумі 210 000 гривень, що еквівалентно 26000 доларів, які остання передала за місцем свого мешкання в присутності свідків ОСОБА_8, ОСОБА_9 вказану позику зобов'язувалась повернути ОСОБА_5 до 28.12.2013 року.

(Т. 1 а. с. 68)

Встановлено, що розписка від 01 серпня 2012 року написана ОСОБА_3 власноручно і ця обставина нею не заперечується.

Обґрунтовуючи факт написання розписки, ОСОБА_3 вказувала, що ця розписка була написана нею внаслідок обману.

За змістом частини першої статті 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Тобто, правочин може бути визнаний вчиненим під впливом обману у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману щодо фактів, які вливають на укладення правочину. Ознакою обману є умисел: особа знає про наявність чи відсутність певних обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила би у правовідносини, невигідні для неї. Обман також має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Відповідно до пунктів 12, 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зі змісту абзацу другого частини першої статті 218 ЦК України не може доводитися свідченням свідків не лише заперечення факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин, а й факт його вчинення, а також виконання зобов'язань, що виникли з правочину. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Вмотивовуючи факт обману, ОСОБА_3 вказувала на наявність кримінальної справи відносно її чоловіка.

Дійсно, в матеріалах справи наявний вирок Жовтневого районного суду м. Харкова від 30 березня 2015 року (т.1 а. с. 163-169),у відповідності до якого ОСОБА_6 визнано винним у скоєнні злочину передбаченого ст. 286 ч.2 КК України.

Із змісту вироку вбачається, що 15 серпня 2012 року ОСОБА_6, керуючи автомобілем «Мерседес бенц», який на праві власності належить фізичній особі підприємцю ОСОБА_5, порушив правила дорожнього руху, внаслідок чого сталася дорожньо - транспортна пригода.

З матеріалів справи вбачається, що факт написання розписки мав місце до дорожньо - транспортної пригоди, а саме: до 15.08.2012 року.

Також з матеріалів справи вбачається, що написання розписки ОСОБА_3 відбувалося в автомобілі біля її будинку.

У тексті розписки зазначено, що кошти передані за місцем проживання ОСОБА_5

Згідно пояснень ОСОБА_5 (а.с. 247 Т-1), вбачається, що 01 серпня 2012 року вона передала кошти ОСОБА_3 в сумі 210 000 гривень, що еквівалентно 26 000 доларів США, в автомобілі чоловіка - ОСОБА_7, в присутності двох свідків: ОСОБА_8 та ОСОБА_9

З показів свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_9, здобутих в ході судового провадження, допитаних в судовому засіданні, встановлено, що вони були присутні при передачі ОСОБА_3 коштів (пакунку з коштами). Розмір цієї суми засвідчити не можуть, але факт передачі грошей - підтвердили.

Факт складення розписки у інший день, який би не відповідав даті її написання, відповідачем не доведено. Свідки, допитані в судовому засіданні дали покази про те, що дата написання розписки відповідала реальній даті.

Факт підписання договору позики та розписки від 1 серпня 2012 року саме ОСОБА_3, а також їх власноручне написання сторонами не оспорюється, а тому в силу вимог статті 82 ЦПК не потребує доказування.

ОСОБА_3 не доведено того факту, що позивачем ОСОБА_5 не були передані кошти у визначеній в розписці сумі, та що договір укладено внаслідок обману.

Неточність зазначення місця передачі грошових коштів, за місцем проживання чи в автомобілі, сама по собі не може бути підставою для визнання договору позики недійсним.

Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

З врахуванням зазначених вище мотивів суд вважає, що позовні вимоги позивача ОСОБА_5 є обґрунтованими, а позовні вимоги ОСОБА_3. є недоведеними.

мотиви прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу:

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).,(Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Підстави відхилення доводів ОСОБА_3 за зустрічним позовом та підстави задоволення позовних вимог ОСОБА_5 викладені вище.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_5 щодо невірної оцінки наявних у справі доказів та щодо невідповідності висновків суду обставинам справи знайшли своє підтвердження в ході перегляду рішення суду першої інстанції.

Решта доводів апеляційної скарги, щодо порушення процесуальних прав позивача виходу місцевого суду за межі заявлених позовних вимог є безпідставними.

чи були і ким порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких особа звернулася до суду;

Внаслідок складення ОСОБА_3 розписки про отримання у борг грошових коштів, оскільки вона є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, та підтверджує як його укладення, так і умови договору, а також засвідчує отримання боржником від кредитора певної грошової суми, внаслідок невиконання умов договору позики були порушені майнові права ОСОБА_5.

висновки за результатами розгляду апеляційної скарги з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції;

Відповідно до п. 3,4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

На підставі вищевикладеного, апеляційний суд приходить до висновку про скасування рішення Київського районного суду м. Полтави від 07 вересня 2018 року, з ухваленням нового, про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про стягнення коштів за договором позики.

Згідно зі статтею 524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні.

Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.

Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом з тим частина друга статті 524 та частина друга статті 533 ЦК України допускають, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

З матеріалів справи вбачається, що за умовами розписки ОСОБА_3 отримала у борг 210000 гривень, що еквівалентно сумі 26000 доларів США.

Позивач ОСОБА_5 просила суд стягнути з відповідача 26 000 доларів США, що станом на 07 грудня 2016 року складає 664980,96 грн., 3% річних від простроченої суми у розмірі 57061 грн., витрати інфляції за весь час прострочення, що становить 600059,60 грн., пеню 253238,97 грн., а всього 1 575 340,53 грн. та судові витрати.

Оскільки, виконання грошового зобов'язання заявлено у сумі еквівалентній курсу долара США, стягненню підлягають сума основного зобов'язання - 664980,96 гривень та 3% річних в сумі 57061 гривні, а всього: 722041 гривню 96 копійок, що відповідає нормам закону, викладеним вище.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про визнання договору позики недійсним, слід відмовити в зв'язку з недоведеністю фактів безгрошовитості договору позики та наявності підстав визнавати цей договір недійсним внаслідок обману.

Враховуючи висновок суду про скасування судового рішення та часткове задоволення позовних вимог і апеляційної скарги, судові витрати за розгляд справи підлягають відшкодуванню відповідно до ст. 141 ЦПК України.

Понесені ОСОБА_5 судові витрати в сумі 26745 гривень 00 копійок слід відшкодувати за рахунок відповідача ОСОБА_3, пропорційно сумі задоволення позовних вимог. Таким чином з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 стягненню підлягають 12268 гривень 34 копійки.

Керуючись п. 2 ч. 1 ст. 374, ст. 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_5 - адвоката ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Полтави від 07 вересня 2018 року - скасувати.

Ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про стягнення коштів за договором позики - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 кошти за борговою розпискою в сумі 664980 гривень 96 копійок, що становить 26000 доларів США, та 3 % річних від простроченої суми в розмірі 57061 гривні, а всього: 722041 гривню 96 копійок.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 в рахунок відшкодування судових витрат 12268 гривень 34 копійки.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про визнання договору позики недійсним - відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції, яким є Верховний Суд.

У разі оголошення лише вступної та резолютивної частини судового рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, строк на касаційне оскарження обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 22 січня 2019 року.

Головуючий суддя : П.С. Абрамов

Судді: Г.Л. Карпушин Л.М. Хіль