Номер провадження: 22-ц/813/3453/19
Головуючий у першій інстанції Єршова Л. С.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.06.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Таварткіладзе О.М.,

суддів: Заїкіна А.П., Погорєлової С.О.

за участю секретаря судового засідання: Віцько А.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 04 грудня 2018 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Департаменту комунальної власності Одеської міської ради, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Одеської міської ради, про визнання права власності за набувальною давністю,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Департаменту комунальної власності Одеської міської ради, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Одеської міської ради про визнання права власності за набувальною давністю на нежитлове приміщення загальною площею 53,8 м2, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 04 грудня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення Приморського районного суду м. Одеси від 04 грудня 2018 року скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позов у повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, перевіривши матеріали справи, законність і обгрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права, з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Судом встановлено, що

-згідно з договором купівлі-продажу від 12 вересня 1997 року ОСОБА_3 набув у власність квартиру АДРЕСА_1 .

Поруч із зазначеною квартирою знаходиться нежитлове приміщення загальною площею 53,8 м2, власником якого є територіальна громада м. Одеси. У 1998 році ОСОБА_3 виявив бажання набути у власність зазначене нежитлове приміщення.

-проти придбання нежитлового приміщення ОСОБА_3 сусіди не заперечували, надали письмову заяву про згоду на викуп ним нежитлового приміщення (а .с. 7).

Виконуючим обов`язки начальника ЖЕУ-38 28.09.1998 року надано технічний висновок щодо можливості викупу ОСОБА_3 зазначеного нежитлового приміщення (а. с. 6).

-у 1999 році МП «НИКОЛАН» було надано технічний висновок щодо стану підсобних приміщень будинку АДРЕСА_1 (а. с. 8-10), відповідно до якого підсобні приміщення будинку АДРЕСА_1 - самостійні з власним входом, загальна площа приміщень 53,8 кв. м., у тому числі коридор та веранда 13,4 кв. м.

-у технічному паспорті, виготовленому 07.12.1998 року, на підсобні приміщення площею 53,8 кв. м. в житловому будинку АДРЕСА_1 , власником вказаних приміщень зазначено Одеську міську раду (а. с. 12-13).

-відповідно до листа від 16 лютого 1999 року N24 (а. с. 15) управління архітектури і містобудування виконавчого комітету Одеської міської ради вважає можливим приєднання, шляхом викупу, нежитлового приміщення першого поверху (колишня квартира №8), площею 53,8 м2, до квартири АДРЕСА_1 , де мешкає громадянин ОСОБА_3 , на умовах виконання вимог розпорядження МВК від 15 травня 1997 року N9419-р.

-розпорядженням Центральної районної адміністрації виконавчого комітету Одеської міської ради від 19 квітня 2001 року №376 «Про затвердження протоколу N915 від 02 жовтня 2000 року районної оціночної комісії та; укладення угоди купівлі-продажу нежитлового приміщення з громадянином ОСОБА_3 » (а. с. 19) затверджено протокол від 03 жовтня 2000 року №15 районної оціночної комісії по відчуженню об`єктів комунальної власності для подальшого використання під підсобне приміщення громадянином ОСОБА_3 ; вирішено укласти з громадянином ОСОБА_3 угоду купівлі-продажу нежитлового приміщення (підсобного) за адресою: АДРЕСА_1 ; а також зобов`язано громадянина ОСОБА_3 , зокрема: перерахувати вартість об`єкту продажу на розрахунковий рахунок Центрального райФО НОМЕР_1, код 114, ОФАКБ «МТБ» м. Одеси, МФО 328168, код 03315133, код платежу 24063000;01; укласти договір з ЖЕО щодо утримання нежитлового приміщення у належному технічному, санітарному та протипожежному стані, та своєчасно вносити плату по ВЕВ; після укладення договору купівлі-продажу зареєструвати його в ОМБТІ та РОН.

-позивачем до суду надано квитанції, якими підтверджується сплата ОСОБА_3 грошових коштів за вищевказаними реквізитами з призначенням платежу «викуп нежитлового приміщення» (а .с. 16-17).

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 до Департаменту комунальної власності Одеської міської ради про визнання права власності на нежитлове приміщення за набувальною давністю, суд першої інстанції виходив з його необґрунтованості та недоведеності.

Судова колегія погоджується з таким висновком районного суду.

Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (стаття 317 ЦК України).

Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

В якості обґрунтування заявлених вимог про визнання права власності за набувальною давністю позивач зазначала, що ОСОБА_3 виконав зобов`язання, покладені на нього розпорядженням Центральної районної адміністрації Виконкому Одеської міської ради № 376 від 19.04.2001 року щодо перерахування вартості об`єкту продажу на розрахунковий рахунок Центрального райФО НОМЕР_1, код 114, ОФАКБ «МТБ» м. Одеси, МФО 328168, код 03315133, код платежу 24063000;01 та укладення з ЖЕО договору утримання нежитлового приміщення у належному технічному, санітарному та протипожежному стані та подальшого внесення сплати за його утримання. Проте органи місцевого самоврядування свої зобов`язання по цьому розпорядженню у повному обсязі не виконали, оскільки прийнявши гроші від ОСОБА_3 та уклавши договір утримання нежитлового приміщення у належному технічному, санітарному та протипожежному стані разом з тим не уклали з ОСОБА_3 договір купівлі-продажу даного приміщення хоча до теперішнього часу сім`я ОСОБА_3 користується нежитловим приміщенням, що знаходиться поруч з квартирою АДРЕСА_1). На даний час оформити договір з ОСОБА_3 не виявляється можливим, оскільки той помер у 2013 році.

На думку позивача, вона заволоділа спірним нежитловим приміщенням на законній підставі, відкрито ним користується на протязі 16 років, а тому є всі підстави для визнання за нею права власності на нежитлове приміщення за набувальною давністю у відповідності до вимог ст. 344 ЦК України, що і стало приводом для звернення до суду.

У частині першій статті 344 ЦК України передбачено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Набуття права власності на чужі речі можливе лише за наявності наступних умов: законний об`єкт володіння, добросовісність володіння, відкритість володіння, давність володіння та його безперервність (строк володіння).

При цьому необхідно виходити з того, що володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Отже суду при вирішенні спору належить встановити саме факт добросовісності заявника на момент отримання ним майна, а саме, що у позивача, як володільця майна не могло бути сумнівів у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном.

Суд першої інстанції виходячи з встановлених у справі обставин та наведених позивачем обґрунтувань вірно зазначив, що позивачу достовірно було відомо про те, що договір купівлі-продажу спірного нежитлового приміщення між її покійним чоловіком та уповноваженим органом місцевого самоврядування не був укладений, а тому його власником залишається територіальна громада м. Одеси, що виключає можливість визнання права за набувальною давністю в порядку ст. 344 ЦК України.

Фактичне володіння спірним нежитловим приміщенням, як вказує сама позивач, було обумовлено частковим виконанням органами місцевого самоврядування зобов`язань передбачених розпорядженням Центральної районної адміністрації Виконкому одеської міської ради № 376 від 19.04.2001 року у вигляді прийняття від ОСОБА_3 грошових коштів у сумі, яка дорівнює його вартості згідно з розпорядженням, переданням ОСОБА_3 спірного нежилого приміщення у користування та укладенням договору утримання нежитлового приміщення у належному технічному, санітарному та протипожежному стані.

Проте такі обставини не можуть бути підставою для задоволення позову, оскільки набувальна давність поширюється на випадки фактичного, незаконного володіння чужим майном. Наявність у володільця нерухомого майна певного юридичного титулу, зокрема, згоди попереднього власника на відчуження майна, виключає застосування набувальної давності.

Право власності у володільця за давністю виникає поза волею і незалежно від волі колишнього власника. Позов про визнання права власності за набувальною давністю володіння не може пред`явити законний володілець, тобто особа, яка володіє майном з волі власника і завжди знає, хто є власником цього майна.

Враховуючи наведене, судова колегія погоджується з висновком районного суду про відсутність підстав, передбачених статтею 344 ЦК України, для визнання за позивачем права власності за набувальною давністю, внаслідок чого право позивача не може бути захищено в обраний нею спосіб.

Доводи апеляційної скарги засновані на невірному розумінні законодавства, що регулює набуття права власності за набувальною давністю і зведені виключно до переоцінки доказів, яким районним судом надано вірну і об`єктивну оцінку.

Доводи апеляційної скарги щодо невірного посилання судом першої інстанції на судову практику у справах про визнання права за набувальною давністю і на критичність оцінки судом відомостей щодо перерахування ОСОБА_3 коштів за спірне нежитлове приміщення, остаточного висновку районного суду не спростовують і не свідчать про невірне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які призвели до невірного вирішення справи по суті заявлених вимог.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Враховуючи вищевикладене, судова колегія вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи, які є підставою для скасування (зміни) рішення, не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, внаслідок чого апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 383 ЦПК України, Одеський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 04 грудня 2018 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено: 25.06.2019 року.

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді: А.П. Заїкін

С.О. Погорєлова