Номер провадження: 22-ц/813/2629/19
Номер справи місцевого суду: 495/1342/18
Головуючий у першій інстанції Шевчук Ю.В.
Доповідач Погорєлова С. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.04.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Погорєлової С.О.,

суддів - Заїкіна А.П., Таварткіладзе О.М.

розглянувши у порядку, передбаченому ст. 369 ЦПК України, апеляційну скаргу ОСОБА_2 на заочне рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 24 вересня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення матеріальної та моральної шкоди, -

встановила:

20 лютого 2018 року ОСОБА_2 звернувся до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області з позовною заявою до ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної шкоди та моральної шкоди.

Позовні вимоги обґрунтувані наступним.

24-25 листопада 2018 року позивач, разом зі своєю дружиною, в магазині-контейнері АДРЕСА_1, придбав у ПП ОСОБА_3 зимові напівчоботи 37 розміру, чорного кольору, за 700 гривень. На момент продажу чек позивачу не надали. 28 січня 2018 року на одному чоботі відірвалася шкарпеткова частина від підошви. 30 січня 2018 року позивач звернувся в ремонтну майстерню «ПП ОСОБА_4.», де йому здійснили ремонт. 05 лютого 2018 року на обох застібках перестали нормально працювати замки і 07 лютого 2018 року вони обидві вийшли з ладу. Позивач знов звернувся в ремонтну майстерню, і на взутті здійснили заміну обох блискавок. Далі, 10 лютого 2018 року, лопнули посередині обидві підошви на обох напівчоботах. Після цього, позивач пред'явив ПП ОСОБА_3 продане нею взуття і попросив повернути хоча б вартість ремонту. У відповідь відповідач виписала копію чека, чим підтвердила належність проданого товару їй, вказавши при цьому, що гарантія на взуття закінчена і претензій вона не приймає. Оскільки варіантів для компромісу продавцем запропоновано не було, позивач звернувся до суду із даним позовом.

Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 24 вересня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_2 було відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просить суд скасувати рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 24 вересня 2018 рокута ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції не було надано оцінку тому факту, що споживачу взагалі не надавалась інформація про товар та його якість, відомості про властивості товару та відповідність їх потребам споживача та вимогам встановлених нормативів. Крім того, судом не було враховано, що шкода, завдана внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), має бути відшкодована відповідно до закону.

Справу розглянуто без виклику учасників справи в порядку ст. 369 ЦПК України.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши докази у справі в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Відповідно до ч.1, 2 ст.367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Як вбачається з матеріалів справи, 24-25 листопада 2018 року позивач, разом зі своєю дружиною, в магазині-контейнері АДРЕСА_1, придбав у ПП ОСОБА_3 зимові напівчоботи 37 розміру, чорного кольору, за 700 гривень. На момент продажу чек позивачу не надали. 28 січня 2018 року на одному чоботі відірвалася шкарпеткова частина від підошви. 30 січня 2018 року позивач звернувся в ремонтну майстерню «ПП ОСОБА_4.», де йому здійснили ремонт. 05 лютого 2018 року на обох застібках перестали нормально працювати замки і 07 лютого 2018 року вони обидві вийшли з ладу. Позивач знов звернувся в ремонтну майстерню по заміні застібок, де позивачу здійснили заміну обох блискавок. Далі, 10 лютого 2018 року, лопнули посередині обидві підошви на обох півчобітках. Після цього, позивач пред'явив ПП ОСОБА_3 продане нею взуття і попросив повернути хоча б вартість ремонту. У відповідь відповідач виписала копію чека, чим підтвердила належність проданого товару їй, сказавши при цьому, що гарантія на взуття закінчена і претензій вона не приймає. Будь-яких варіантів для компромісу відповідачем запропоновано не було.

Згідно п. 7 ч. 1 статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів», договір - це усний чи письмовий правочин між споживачем і продавцем (виконавцем) про якість, терміни, ціну та інші умови, за яких реалізується продукція. Підтвердження вчинення усного правочину оформляється квитанцією, товарним чи касовим чеком, квитком, талоном або іншими документами.

Так, факт укладення усного правочину між позивачем та відповідачем щодо придбання ОСОБА_2 жіночих напівчоботів підтверджується копію товарного чеку №30, виданого 13 лютого 2018 року, з якого вбачається, що ПП ОСОБА_3 (контейнер №210) була продана 1 пара жіночих сапог у листопаді 2017 року (а.с.6).

Статтею 1166 ЦК України передбачені загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду.

Частиною 1 вищезазначеної статті встановлено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Частиною 2,4 вищезазначеної статті встановлено, що особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Шкода, завдана правомірними діями, відшкодовується у випадках, встановлених ЦК України та іншим законом.

Згідно п. 5 ч. 1. статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів», гарантійний строк - це строк, протягом якого виробник (продавець, виконавець або будь-яка третя особа) бере на себе зобов'язання про здійснення безоплатного ремонту або заміни відповідної продукції у зв'язку із введенням її в обіг.

В обгрунтування своїх вимог позивач посилався на Постанову Кабінету Міністрів України від 19 березня 1994 року № 172 «Про реалізацію окремих положень Закону України «Про захист прав споживачів», де вказаний перелік сезонних товарів (в який входить також взуття зимового асортименту), та визначено, що гарантійний терміни за такими товарами обчислюється з початку відповідного сезону, який починається з 15 листопада і закінчується 15 березня.

Відповідно до ч. 2 ст. 7 Закону України «Про захист прав споживачів», гарантійний строк зазначається в паспорті на продукцію або будь-якому іншому документі, що додається до продукції.

Згідно зі ч. 1 ст. 9 Закону України «Про захист прав споживачів», споживач має право обміняти непродовольчий товар належної якості на аналогічний у продавця, в якого він був придбаний, якщо товар не задовольнив його за формою, габаритами, фасоном, кольором, розміром або з інших причин не може бути ним використаний за призначенням. Споживач має право на обмін товару належної якості протягом чотирнадцяти днів, не рахуючи дня купівлі, якщо триваліший строк не оголошений продавцем. Обмін товару належної якості провадиться, якщо він не використовувався і якщо збережено його товарний вигляд, споживчі властивості, пломби, ярлики, а також розрахунковий документ, виданий споживачеві разом з проданим товаром.

Як вказував позивач, зимові напівчоботи були придбані ним 24-25 листопада 2017 року. 28 січня 2018 року, тобто через два місяці, відірвалась підошва одного з напівчоботів, після чого ОСОБА_2 звернувся до ремонтної майстерні, де був проведений ремонт придбаних на півчобітків. Ще через місяць - 05 лютого 2018 року, вийшли з ладу блискавки на напівчобітках, ремонт яких позивач також здійснював у відповідній майстерні. Таким чином, ОСОБА_2 було пропущено 14-денний строк, встановлений законодавством, на протязі якого він мав право здійснити обмін придбаного ним товару.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про захист прав споживачів» - кожен товар має свій гарантійний термін, протягом якого виробник (виконавець) зобов'язаний забезпечити належну роботу (застосування, використання) продукції, в тому числі комплектуючих виробів. Гарантійний термін встановлюють нормативно-правові акти, нормативні документи та договори.

Гарантійний термін зазначається у паспорті на продукцію, на етикетці або в будь-якому іншому документі, що додається до продукції.

Як вбачається з копії товарного чеку, наявного у матеріалах справи, у даному чеку не вказаний гарантійний строк придбаного позивачем товару. Будь-яких інших документів, з яких би вбачався встановлений продавцем гарантійний строк придбаного позивачем товару, позивачем судам першої та апеляційної інстанцій не надано.

Згідно ст. 8 Закону України «Про захист прав споживачів» - у разі виявлення протягом встановленого гарантійного строку недоліків споживач, в порядку та у строки, що встановлені законодавством, має право вимагати:

-пропорційного зменшення ціни;

-безоплатного усунення недоліків товару в розумний строк;

-відшкодування витрат на усунення недоліків товару.

У разі виявлення протягом встановленого гарантійного строку істотних недоліків, які виникли з вини виробника товару (продавця, виконавця), або фальсифікації товару, підтвердженої за необхідності висновком експертизи, споживач у порядку та у строки, що встановлені законодавством і на підставі обов'язкових для сторін правил чи договору, має право за своїм вибором вимагати від продавця або виробника:

-розірвати договір та повернути сплачені за товар гроші;

-вимагати заміни товару на такий самий або на аналогічний, що наявний у продавця (виробника).

У разі, коли під час гарантійного строку необхідно визначити причини втрати якості продукції, продавець (виконавець, виробник) зобов'язаний у триденний строк з дня одержання від споживача письмової згоди організувати проведення експертизи продукції. Експертиза проводиться за рахунок продавця (виконавця, виробника). Якщо у висновках експертизи буде доведено, що недоліки виникли після передачі продукції споживачеві внаслідок порушення ним встановлених правил використання, зберігання чи транспортування або дій третіх осіб, вимоги споживача не підлягають задоволенню, а споживач зобов'язаний відшкодувати продавцю (виконавцю, підприємству, яке виконує його функції) витрати на проведення експертизи. Споживач, продавець (виконавець, виробник) мають право на оскарження висновків експертизи у судовому порядку.

Згідно з цією частиною, задовольняються вимоги споживача щодо товарів, гарантійний строк на які не закінчився.

Таким чином, враховуючи, що недоліки придбаного товару були виявлені позивачем після закінчення встановленого законодавством 14-денного строку, на протязі якого він мав право здійснити дії, передбачені положеннями ст. 8 Закону України «Про захист прав споживачів», у останнього відсутнє право вимагати розірвання договору купівлі-продажу напівчоботів, а тому колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги ОСОБА_2 про розірвання договору купівлі-продажу придбаних ним напівчоботів є необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Згідно зі ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права. Моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (далі - Постанова), під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: моральних переживаннях у звязку з ушкодженням здоровя, у порушенні нормальних життєвих звязків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Частиною другою п.5 Постанови визначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності, обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

З матеріалів позовної заяви ОСОБА_2 не вбачається, чим саме обґрунтована визначена сума моральної шкоди у розмірі саме 900 гривень, якими доказами це підтверджується, з яких міркувань виходив позивач, визначаючи такий розмір моральної шкоди.

Оскільки суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог позивача в частині розірвання договору купівлі-продажу придбаних ОСОБА_2 напівчоботів, а позовні вимоги щодо стягнення з відповідача на його користь суми матеріальної шкоди за отримання витягу з реєстру юридичних та фізичних осіб- підприємців у сумі 1020 гривні, поштові витрати у сумі 23 гривні, та позовні вимоги щодо стягнення моральної шкоди за пережиті позивачем переживання та тривоги, а також за час, затрачений на збір документальних даних - є похідними від позовних вимог щодо розірвання договору купівлі-продажу, то вказані позовні вимоги задоволенню також не підлягали.

Щодо позовних вимог позивача в частині стягнення з відповідача штрафу до державного бюджету у розмірі 700,00 гривень, які позивач обґрунтовує посиланням на п.1.1. ст. 23 Закону України « Про захист прав споживачів», суд зазначив наступне.

П.1.1.1 статті 23 Закону України «Про захист прав споживачів», встановлює відповідальність за порушення законодавства про захист прав споживачів, а саме: у разі порушення законодавства про захист прав споживачів суб'єкти господарювання сфери торговельного та інших видів обслуговування несуть відповідальність за: відмову споживачу в реалізації його прав, установлених частиною першою статті 8, частиною першою статті 9 і частиною третьою статті 10 цього Закону, - у десятикратному розмірі вартості продукції виходячи з цін, що діяли на час придбання цієї продукції, але не менше п'яти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

В той же ч. 3 статті 23 Закону України «Про захист прав споживачів», встановлює, що у разі невиконання в добровільному порядку суб'єктами господарювання сфери торгівлі і послуг, у тому числі ресторанного господарства, визначених у статті 26 цього Закону рішень (постанов) центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державного контролю за додержанням законодавства про захист прав споживачів, та його посадових осіб про накладення стягнення примусове виконання таких рішень (постанов) здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері організації примусового виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), в порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження». Тобто, накладення вказаного позивачем стягнення відноситься до компетенції центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державного контролю за додержанням законодавства про захист прав споживачів, а не суду.

Тому, суд дійшов вірного висновку, що у задоволенні позовних вимог позивача в частині стягнення з відповідача штрафу на користь держави, необхідно відмовити.

Колегія суддів не приймає до уваги доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про те, що судом першої інстанції не було надано оцінку тому факту, що споживачу взагалі не надавалась інформація про товар та його якість, відомості про властивості товару та відповідність їх потребам споживача та вимогам встановлених нормативів, оскільки в обґрунтування вищевказаних доводів, апелянтом не надано суду апеляційної інстанції жодного належного та допустимого доказу.

Інші докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановлені судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

При зазначених обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно й всебічно дослідив та надав оцінку обставинам по справі, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, що їх регулює. Заочне рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 24 вересня 2018 року ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування немає.

Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Заочне рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 24 вересня 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню у касаційному порядку не підлягає за винятками, передбаченими п.2«а» - 2 «г» ч.3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 04 квітня 2019 року.

Судді Одеського апеляційного суду С.О. Погорєлова

А.П. Заїкін

О.М. Таварткіладзе