Справа № 161/2888/19
Провадження № 2/161/1481/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне)

05 листопада 2019 року Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі:

головуючого - судді Олексюка А.В.,

при секретарі Шумиводі О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Луцьку цивільну справу за позовом Акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний банк» до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні та розпорядженні майном, шляхом виселення,-

в с т а н о в и в :

Позивач звернувся в суд з даною позовною заявою до відповідча про усунення перешкод в користуванні та розпорядженні майном, шляхом виселення.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що ЗАТ «Перший Український Міжнародний банк», правонаступником всіх прав та обов`язків якого є АТ «Перший Український Міжнародний банк» (далі- АТ «ПУМБ») та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 5609938 від 20.08.2007 року, відповідно до умов якого, позивач надав відповідачу кредит в розмірі 40300,00 доларів США. В забезпечення виконання зобов`язання умов кредитного договору між АТ «ПУМБ» та ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки № 5610068 від 20.08.2007 року, відповідно до умов якого, останнім в іпотеку банку було передано квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 76,8 кв.м., житловою площеюж 48,6 кв.м.

У зв`язку з невиконанням відповідачем умов кредитного договору, банк звернув стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку на підставі ст. 37 ЗУ «Про іпотеку» та іпотечного застереження, що міститься в договорі іпотеки, шляхом прийняття його у власність, про що 28.11.2018 року державним реєстратором Волинської філії КП Новоселівської сільської ради «Регіональне бюро державної реєстрації» Волинської області у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно вчинено запис про право власності № 29223106.

У даній квартирі зареєстрований відповідач, його реєстрація унеможливлює реалізацію позивачем свого права на власність, тобто безперешкодно володіти та розпоряджатись належним майном.

11.12.2018 року позивачем було направлено відповідачу поштовим зв`язком письмове повідомлення з вимогою про виселення з вищевказаної квартири.

Однак, даний лист був повернутий у зв`язку з закінченням терміну зберігання.

Просить суд з врахуванням уточнених позовних вимог усунути перешкоди у користуванні житловим приміщенням, шляхом виселення відповідача з спірної квартири з наданням іншого житлового приміщення для тимчасового проживання за адресою: АДРЕСА_2 . Крім того, просить суд стягнути з відповідача в його користь понесені судові витрати.

Відповідач в судове засідання не з`явився з невідомих суду причин, проте належним чином був повідомлений про розгляд справи, що підтверджується матеріалами справи.

Зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст. 280 ЦПК України.

В судове засідання представник позивача не з`явилась, подала суду заяву, в якій просить справу слухати у її відсутності, позов підтримує та просить його задовольнити. У разі неявки відповідача не заперечує щодо заочного розгляду справи.

У відповідності до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши та оцінивши представлені по справі письмові докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов підставний та підлягає до задоволення.

Судом встановлено, що між ЗАТ «Перший Український Міжнародний банк», правонаступником всіх прав та обов`язків якого є АТ «Перший Український Міжнародний банк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 5609938 від 20.08.2007 року, відповідно до умов якого, позивач надав відповідачу кредит в розмірі 40300,00 доларів США (а.с. 7-11).

В забезпечення виконання зобов`язання умов кредитного договору між АТ «ПУМБ» та ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки № 5610068 від 20.08.2007 року, відповідно до умов якого, останнім в іпотеку банку було передано квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 76,8 кв.м., житловою площеюж 48,6 кв.м. (а.с. 15-22).

У зв`язку з невиконанням відповідачем умов кредитного договору, банк звернув стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку на підставі ст. 37 ЗУ «Про іпотеку» та іпотечного застереження, що міститься в договорі іпотеки, шляхом прийняття його у власність, про що 28.11.2018 року державним реєстратором Волинської філії КП Новоселівської сільської ради «Регіональне бюро державної реєстрації» Волинської області у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно вчинено запис про право власності № 29223106. Отже, на даний час власником квартири є АТ «ПУМБ» (а.с. 23-25).

Відповідно до п. 3.2.7 договору іпотеки після прийняття іпотекодержателем рішення про зверненян стягнення на предмет іпотеки, іпотекодавець зобов`язаний на письмову вимогу іпотекодержателя добровільно звільнити приміщення та максимально сприяти звільненню предмета іпотеки всіма іншими особами.

Як вбачається з копії паспорту ОСОБА_1 , довідки № 37357 від 10.01.2019 року Департаменту державної реєстрації Луцької міської ради, відповідач зареєстрований у квартирі АДРЕСА_1 (а.с. 6, 26).

11.12.2018 року позивачем було направлено відповідачу поштовим зв`язком письмове повідомлення з вимогою про виселення з вищевказаної квартири (а.с. 27).

Згідно з п. 4.5 договору іпотеки відповідач мав звільнити спірну квартиру протягом 14 днів.

Однак, даний лист був повернутий у зв`язку з закінченням терміну зберігання, що підтверджується матеріалами справи (а.с. 28, 29).

Верховний Суд України у постанові від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16 зробив правовий висновок, згідно з яким за змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК Української РСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК Української РСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону України «Про іпотеку», та к і норма статті 109 ЖК Української РСР.

Аналогічну позицію висловлено в постанові Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Статтею 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

У справі, що розглядається, новий власник, який набув право власності на підставі договору іпотеки, позбавлений можливості одноособово користуватися своєю власністю, оскільки зареєстровані відповідачі, які проживають у спірному житлі, відмовляються виселятися з нього.

Звертаючись з позовом до суду банк просив задовольнити його вимоги з посиланням на положення статті 391 ЦК України.

Разом з тим усталена практика Верховного Суду України та Верховного Суду засвідчує, що вирішення питання про виселення особи з житла у зв`язку із зверненням стягнення на предмет іпотеки має відбуватись із дотриманням гарантій, передбачених положеннями статті 109 ЖК Української РСР.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (стаття 5 ЦПК України).

Як проголошено у статті 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Законом України від 22 вересня 2011 року № 3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг» внесені зміни до статті 109 ЖК УРСР, згідно з якими виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Як вбачається з витягу з Державного речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 136894412 від 07.09.2018 року, у власності позивача перебуває квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

Оскільки позивачем заявлено позовні вимоги з зазначенням іншого житлового приміщення, а саме: квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , як альтернативного житла для проживання відповідача, позов підлягає задоволенню.

Згідно ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки позов підлягає задоволенню, тому на підставі ч. 1 ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по оплаті судового збору в розмірі 1921,00 грн.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 17, 77, 78, 81, 141, 247, 259, 263, 264, 265, 267, 280-282 ЦПК України, на підставі ст. ст. 16, 319, 321, 391, 383 ЦК України, ст. 109 ЖК України, суд

у х в а л и в :

Позов задовольнити.

Усунути Акціонерному товариству «Перший Український Міжнародний банк» перешкоди у користуванні житловим приміщенням, шляхом виселення ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер: НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 ) з квартири АДРЕСА_1 , з наданням іншого житлового приміщення для тимчасового проживання за адресою: АДРЕСА_2 .

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер: НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 ) в користь Акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний банк» (вул. Андріївська, 4, м. Київ, ) 1921 (одна тисяча дев`ятсот двадцять одна) грн. понесених витрат по сплаті судового збору.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом 20 днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Заочне рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до Волинського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом 30 днів з дня вручення повного заочного рішення суду.

Суддя Луцького міськрайонного суду Олексюк А.В.