ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 квітня 2019 року

м.Суми

Справа №592/8211/18

Номер провадження 22-ц/816/2265/19

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Ткачук С. С. (суддя-доповідач),

суддів - Кононенко О. Ю. , Криворотенко В. І.

за участю секретаря судового засідання - Кияненко Н.М.,

сторони справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Сапіча Володимира Михайловича на рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 01 лютого 2019 року в складі судді Хитрова Б.В., ухваленого у м. Суми, повне судове рішення складено - 05 лютого 2019 року,

в с т а н о в и в:

Звернувшись до суду із позовом у липні 2018 року, ОСОБА_1 просила визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою № АДРЕСА_1.

Свої вимоги мотивувала тим, що вона є власником вказаної квартири, у якій зареєстрований, зокрема, її син - ОСОБА_2, який з 21.11.2013 року проживає за кордоном. Проти зняття з реєстрації відповідач не заперечує,однак добровільно це зробити не може у зв'язку з труднощами прибуття в Україну. Крім того, він не здійснює оплату комунальних послуг, не несе інших витрат по утриманню квартири.

Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 01.02.2019 року в задоволення позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, представник позивача подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права, просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове про задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги мотивує тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки відповідачу своїй письмовій заяві до суду не заперечував проти задоволення позову, оскільки тривалий час постійно проживає за кордоном.

Відзиву на апеляційну скаргу відповідачем не направлено.

Позивач та її представник апеляційну скаргу підтримали та просили задовольнити.

Відповідач в судове засідання не з'явився, але про місце та час його проведення повідомлений належним чином.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач є членом сім'ї позивача - власника квартири та перебуває за кордоном з метою роботи, що є поважною причиною відсутності за місцем реєстрації.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком місцевого суду виходячи з такого.

Як вбачається із цивільної справи, що ОСОБА_1 з 2004 року є власником квартири за адресою: АДРЕСА_1, у якій зареєстровані вона, її чоловік - ОСОБА_4 та її сини: ОСОБА_5, ОСОБА_2 (а.с. 9, 10, 11).

ОСОБА_2 проживає в Республіці Парагвай та має дозвіл на постійне проживання. У листі до суду проти задоволення позову не заперечував (а.с. 25, 26, 39-41).

За повідомлення позивача її син ОСОБА_2 не проживає за адресою реєстрації у м. Суми з 2013 року, але до цього часу значиться зареєстрованим у квартирі, тому у4 неї як власника квартири виникли перешкоди скористатися своїм правом на отримання субсидії на комунальні послуги.

Підставами позовних вимог ОСОБА_1 є те, що відповідач - її син ОСОБА_2 не проживає в АДРЕСА_1 у зв'язку з постійним проживанням та роботою за кордоном, а тому вважає, що відповідач на підставі ст. 405 ЦК України втратив право користування житловим приміщенням.

За змістом частин 1,2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. і має право вчиняти щодо свого майна буді-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 321 цього Кодексу право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

В силу ст. 322 цього Кодексу власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Право користування чужим майном врегульовано главою 32 цього Кодексу і може бути встановлене для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов'язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна.

Отже члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Відповідач з 24.02.2015р. має дозвіл на постійне проживання в Республіці Парагвай і ці обставини доводять, що останній вже більш року без поважних причин не проживає у квартирі матері, куди був вселений в листопаді 2013 року за її згодою в якості члена сім'ї після розірвання шлюбу, виїхав на постійне проживання до іншої країни, т.т вибув з квартири добровільно і не має наміру повертатися. При його вселені відповідач набув право користування чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом.

Як підтвердила позивач і це доводиться матеріалами справи на протязі останніх 3 років вона з сином не пов'язана спільним побутом, не перебуває на утриманні сина, тому і просить в судовому порядку визнати сина, як колишнього члена сім'ї такою особою, що втратив право користування приміщенням її квартири.

Згідно зі ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Положеннями ст. 405 ЦК України визначено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Ці обставини повинні доводитися належними та допустимими доказами.

Викладені норми матеріального права дають підстави для висновку, що член сім'ї власника житла, має обмежене право користування приватним житлом і у разі створення ним перешкод для реалізації власником свого права користування власністю, в даному випадку перешкоди у реалізації власником права на отримання субсидії, за рішенням суду право користування члена сім'ї може бути припинено.

Правові норми сервітуту мають пріоритетне право застосування до спірних правовідносин, тому у зв'язку із доведеності факту не проживання відповідача без поважних причини більше одного року в квартирі, закон дозволяє визнати його такою особою, що втратила право користування жилим приміщенням на підставі норми ч.2 ст. 405 ЦК України.

Відмовляючи у задоволені позову, місцевий суд не звернув уваги на вище викладене, прийшовши до помилкового висновку про можливе повернення відповідача у будь-який момент на свої попереднє місце проживання при відсутності на це згоди власника житла, чим допустив порушення норми ч.6 ст. 81 ЦПК України, якою визначено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, оскільки докази про намір відповідача повернутися до країни в матеріалах справи відсутні.

Доводи апеляційної скарги проте, що визнання відповідачем позову є підставою для його задоволення, апеляційний суд відхиляє, оскільки це суперечить ч.4 ст. 206 ЦПК України.

За наведених обставин, апеляційний суд не можне визнати оскаржене судове рішення законним та обґрунтованим, таким що відповідає ст.263 ЦПК України і на підставі ч.1 ст. 376 цього Кодексу у зв'язку із невідповідністю висновків, викладених у рішення суду першої інстанції, обставинами справи, скасовує це рішення і ухвалює нове про задоволення позову, і визнає ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням АДРЕСА_1

Вирішуючи питання касаційного оскарження, апеляційний суд керувався висновками ЄСПЛ, який у справі "Азюковська проти України" ( заява № 2693/18) який визнав неприйнятною заяву про оскарження відмови Верховного Суду переглянути рішення попередніх судів через малозначність справи, що виникла з трудових правовідносин. Суд не знайшов порушення процесуальних гарантій п.1ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки спір стосується саме виплат у трудових правовідносинах, тому відповідно ч.6 ст. 19 ЦПК України апеляційний суд визнає її малозначною через незначну її складність.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-382, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Сапіча Володимира Михайловича задовольнити.

Рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 01 лютого 2019 року скасувати та ухвалити нове.

Позов задовольнити.

Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і не підлягає касаційному оскарженню.

Повне судове рішення складено 09 квітня 2019 року.

Головуючий - С.С. Ткачук

Судді: О.Ю. Кононенко

В.І. Криворотенко