Справа № 130/1418/18
Провадження № 2/127/2513/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.01.2019 Вінницький міський суд Вінницької області

в складі: головуючого судді Короля О.П.,

секретаря Крижанівського В.В.,

розглянувши в судовому засіданні в місті Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 Україна в особі Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 Україна в особі Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди в розмірі 50000 грн. за невиконання суддею Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області Сенько Л.Ю. Закону України «Про судовий збір». В позовній заяві зазначає про ту обставину, що постановою Апеляційного суду Вінницької області від 16.05.2018 р. в справі №130/572/18 скасовано ухвалу суду від 14.03.2018 р. про повернення його позову у зв»язку з несплатою судового збору. В ухвалі суду від 01.06.2018 р. суддя Сенько Л.Ю. знову стягує з позивача судовий збір, займаючись брехнею про повідомлення ОСОБА_1 в позові про те, що він має доходи.

Відповідно до ухвали суду від 16.07.2018 р. відмовлено у відкритті провадження в справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 України в особі Державної казначейської служби, Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області, судді Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області Сенько Любові Юзефівни про відшкодування шкоди в частині вимог до Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області, судді Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області Сенько Любові Юзефівни.

13.09.2018 р. ОСОБА_1 в цій же справі подав позовну заяву до відповідача ОСОБА_2 Україна в особі Державної казначейської служби України про визнання грубої недбалості, незнання та невиконання суддями Жмеринського міськрайонного суду Сенько Любов»ю Юзефівною, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 законів України та відшкодування за це шкоди.

Як на обставини справи зазначає те, що перераховані судді умисно не виконують або не знають закони України, затримують розгляд його позовів.

В позовній заяві зазначає докази : ЦПК України, КПК України, КК України, Конституція України.

На підставу позову ОСОБА_1 вказав на п. 66 Рекомендацій СМ/Rec 12 Комітету ОСОБА_5 Європи державам-членам щодо суддів та Висновку №3 (2002) Консультативної ради щодо принципів та правил, які регулюють професійну поведінку суддів, в якому зазначено, що тлумачення законів, оцінювання фактів та доказів суддями можливо бути підставою для цивільної відповідальності у разі грубої недбалості і суддівські порушення, які неможливо виправити за допомогою апеляції повинні вирішуватись поданням позову до ОСОБА_2.

ОСОБА_1 сформулював такі позовні вимоги :

визнати грубою недбалістю та затягуванням справи ОСОБА_1 суддею Сенько Л.Ю. при винесенні ухвали від 29.03.2018 р. по справі №130/572/18 та по справі №130/3108/16-ц, ухвали від 27.02.17 р. по справі №130/2997/16-ц;

визнати грубою недбалістю порушення суддею Сенько Л.Ю. вимог ст. 80 КПК України про її обов»зок взяти самовідвід по справах №130/2261/16-к-1-кс/130/349/2016;№130/607/17-1-кс/130/219/2017;№130/713/17-1-кс/130/243/2017;№130/783/17-1-кс/130/267/2017; №130/3040/16-к-1-кс/130/227/2017; №130/782/17-1-кс/130/268/2017; №130/714/17-1-кс/130/244/2017;

визнати грубою недбалістю судді Сенько Л.Ю. її заперечення на заяву ОСОБА_1 по справі №128/1165/17, в якій Жмеринський міськрайонний суд Вінницької області не являється стороною розгляду цієї справи;

визнати грубою недбалістю судді Сенько Л.Ю., Верніка В.М., Заярного А.М. незнання ними Конституції України, ЦПК України про те, що спір позивача ОСОБА_1 з судом та окремими суддями виникнути не може та він не підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства саме на цей факт посилаються ці судді в своїх заявах про самовідвід;

визнати грубою недбалістю задоволення суддями Сенько Л.Ю., Заярним А.М. самовідводів інших суддів на підставах спору між ОСОБА_1 та ними;

визнати грубою недбалістю висновок судді Заярного А.М. в його ухвалі від 17.10.2017 р. справа №130/2015/17, який призвів до надмірного затягування його позову;

визнати грубою недбалістю судді Верніка В.М. взяття ним самовідводу по справі №1-кс/130/488/2017-130/3040/16-к, який призвів до надмірного затягування розгляду заяви ОСОБА_1, хамське відношення до нього в справі №130/198/16-ц;

визнати, що на день взяття та задоволення самовідводів суддям було відомо про відсутність спору між ними та ОСОБА_1 на підставах, по яких судді брали та задовольняли самовідводи, що призвело до надмірного затримання розгляду заяв ОСОБА_1;

стягнути з ОСОБА_2 Україна в особі Державної казначейської служби України моральну шкоду в розмірі 200000 грн.

В судове засідання 09.01.2019 р, позивач ОСОБА_1 не з»явився, подав заяву про розгляд справи без його участі.

Належним чином повідомлений про розгляд справи представник відповідача Державної казначейської служби України в судове засідання не зявився, відзиву на позов не надав.

Суд, дослідивши письмові пояснення, викладені позивачем у позові, та оцінивши, відповідно до ст. 89 ЦПК України, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів, наявних в справі, у їх сукупності, дійшов до переконання в тому, що позов не підлягає задоволенню.

Відповідно до ч.1 ст.19 ЦПК України суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Згідно з ч.1 та ч.2 ст.126 Конституції України незалежність і недоторканність суддів гарантуються Конституцією і законами України. Вплив на суддів у будь-який спосіб забороняється.

Офіційне тлумачення наведених положень здійснено у Рішенні Конституційного суду України №19-рп/2004 від 01.12.2004 року, зокрема, положення ч.1 ст.126 Конституції України "незалежність і недоторканність суддів гарантуються Конституцією і законами України" у взаємозв'язку з іншими положеннями розділу VIII Основного Закону України треба розуміти так, що незалежність суддів є невід'ємною складовою їхнього статусу. Вона є конституційним принципом організації та функціонування судів, а також професійної діяльності суддів, які при здійсненні правосуддя підкоряються лише закону. Крім цього, положення частини другої статті 126 Конституції України "вплив на суддів у будь-який спосіб забороняється" треба розуміти як забезпечення незалежності суддів у зв'язку із здійсненням ними правосуддя, а також як заборону щодо суддів будь-яких дій незалежно від форми їх прояву з боку державних органів, установ та організацій, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб, фізичних та юридичних осіб з метою перешкодити виконанню суддями професійних обов'язків або схилити їх до винесення неправосудного рішення тощо.

Згідно з ч.3 ст.6 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» втручання у здійснення правосуддя, вплив на суд або суддів у будь-який спосіб, неповага до суду чи суддів, збирання, зберігання, використання і поширення інформації усно, письмово або в інший спосіб з метою впливу на безсторонність суду забороняється і тягне за собою відповідальність, установлену законом.

Скарги на дії чи бездіяльність судів при розгляді ними судових справ у порядку передбачених законом випадках розглядаються також органами і посадовими особами, які мають право ініціювати питання про дисциплінарну відповідальність.

Згідно з п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 13.06.2007 №8 «Про незалежність судової влади» оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним законом порядком у справі не допускається і суди повинні відмовляти у прийнятті позовів та заяв з таким предметом.

Законність процесуальних актів і дій (бездіяльності) суду, вчинених при розгляді конкретної справи, не може перевірятися за межами передбаченого законом процесуального контролю. Намагання зробити це в конкретній справі шляхом подання окремого позову проти суду чи судді є протиправним втручанням у здійснення правосуддя і посяганням на процесуальну незалежність суду.

Таким чином, зазначеними положеннями Конституції визначено, що рішення суду і відповідно до цього дії або бездіяльність судів у питаннях здійснення правосуддя, пов'язаних з підготовкою, розглядом справ у судових інстанціях тощо, можуть оскаржуватись у порядку, передбаченому процесуальними законами, а не шляхом оскарження їх дій (чи відшкодування матеріальної і моральної шкоди одночасно із оскарженням таких дій) до іншого суду, так як це порушує принцип незалежності суддів і заборону втручання в її вирішення незалежним судом.

Аналогічну позицію висловлено і в пункті 57 Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів, де зазначено, що зміст конкретних судових рішень контролюється, насамперед, за допомогою процедур апеляції або перегляду рішень у національних судах та за допомогою права на звернення до Європейського суду з прав людини.

У Висновку № 3 (2002 ) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що судові помилки щодо юрисдикції чи процедури судового розгляду, у визначенні чи застосуванні закону, здійсненні оцінки свідчень повинні вирішуватися за допомогою апеляції.

За таких обставин, слід дійти висновку, що нормами ЦПК України не передбачено розгляд заявлених позовних вимог предметом яких є, по суті, оскарження процесуальних дій судді (суду), пов'язаних з розглядом справи.

Висновок суду узгоджується із правовою позицію, викладеною у постанові Верховного Суду України від 01 березня 2017 року № 6-3139цс17 та Верховного Суду від 10.01.2018 року № 454/1642/16-ц.

Рішення суду і дії або бездіяльність судів у питаннях здійснення правосуддя, пов'язаних з підготовкою, розглядом справ у судових інстанціях тощо, можуть оскаржуватись у порядку, передбаченому процесуальними законами, а не шляхом оскарження їх дій (чи відшкодування моральної шкоди одночасно з оскарженням таких дій) до іншого суду, оскільки це порушуватиме принцип незалежності судів і заборону втручання у вирішення справи належним судом (правова позиція, викладена в постанові Верховного Суду від 04.07.2018 р. у справі №490/7300/14-ц ).

Суд першої інстанції не наділений повноваженнями оцінювати, перевіряти, чи відповідають закону судові рішення судів чи суддів.

Відтак, при розгляді справи в порядку цивільного судочинства Вінницький міський суд Вінницької області не вправі оцінювати судові рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області.

Якщо позивач не згоден із судовими рішеннями, прийнятими в порядку КПК України і ЦПК України, він має право оскаржити їх в апеляційному порядку, а якщо положення КПК України не передбачають можливість оскарження в апеляційному порядку ухвал судів, заперечення проти них можуть бути подані під час підготовчого провадження в суді (ст. 309 КПК України), а відповідно до ст. 353 ЦПК України заперечення на ухвали, що не підлягають оскарженню окремо від рішення суду, включаються до апеляційної скарги на рішення суду.

Відповідно до п. 8 ч. 3 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з ч. 1 та ч. 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 і ч. 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно з ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ч. 1- ч. 3 ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви, а відповідач разом з поданням відзиву.

Сторонами по справі у відповідності до ч. 4 ст. 83 ЦПК України не було повідомлено про неможливість подання доказів у встановлений законом строк. Проте після відхилення згідно з ухвалою суду від 13.09.2018 р. клопотання позивача про витребування доказів, та зважаючи на його майновий стан, його повторне клопотання судом було задоволено та витребувано докази з Єдиного державного реєстру судових рішень.

Заяви про те, що доданий до справи або поданий до суду учасником справи для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є підробленим, до суду не надходили.

Суд вважає, що кожна із сторін по даній справі була належним чином поінформована про право надати суду будь-які докази для встановлення наявності або відсутності обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, а також прокоментувати їх. Крім того, сторони по справі не були позбавлені можливості повідомити суду й інші обставини, що мають значення для справи.

Отже, кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЦК України особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд.

Згідно із ч. 2 ст. 13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обовязком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

В даному випадку, суд позбавлений права на збирання доказів по справі з власної ініціативи, що було б порушенням рівності прав учасників судового процесу.

Відповідно до ч. 2 і ч. 3 ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з п. 2, п. 4, п. 6 п. 7 ч. 2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобовязані: сприяти своєчасному, всебічному, повному та обєктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обовязки, визначені законом або судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Згідно із ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Позивач ОСОБА_1 не надав належних, допустимих та достатніх доказів в обгрунтування позовних вимог.

Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав (ч. 1 ст. 23 ЦК України).

Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини (ч. 1 ст. 1167 ЦК України).

Право особи на відшкодування моральної шкоди виникає за наявності таких складових : порушення права цієї особи, наявності шкоди, вини заподіювача шкоди та причинного зв'язку між порушенням та заподіяною шкодою.

Позивачем не доведено спричинення йому моральної шкоди, не наведено міркувань з чого він виходив, визначаючи моральну шкоду саме в розмірі 200000 грн., не доведено неправомірних дій чи бездіяльності, якими заподіяно моральну шкоду.

Позовна вимога про стягнення моральної шкоди є пов»язаною з іншими позовними вимогами, в задоволенні яких суд відмовляє.

Суд вважає позов ОСОБА_1 безпідставним за всіма позовними вимогами, викладеними в його позовних заявах від 11.06.2018 р. і від 13.09.2018р. Питання судових витрат суд вирішує відповідно до ст. 141 ЦПК України. Оскільки ОСОБА_1 відповідно до ухвали суду від 23.10.2018 р. звільнений від сплати судового збору, такі судові витрати компенсуються за рахунок держави. Керуючись ст. 126 Конституції України, ч. 3 ст. 6, ст. 48 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», ст. ст. 23, 1167 ЦК України, ст. ст. 4, 12, 13, 76-81, 89, 141, 263-265 ЦПК України.

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 (23122 Вінницька область, Жмеринський район, с. Сербинівці, вул. Центральна, 55, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1) до ОСОБА_2 Україна в особі Державної казначейської служби України (01601 м. Київ, вул. Бастіонна, 6, ) про відшкодування моральної шкоди відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга на рішення суду подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 18.01.2019 р.

Суддя