провадження у справі №2/0285/239/19
04 квітня 2019 року м. Новоград-Волинський
Новоград - Волинський міськрайонний суд Житомирської області у складі судді Сташківа Т.Б. за участі секретаря судового засідання Медяної І.В. та осіб, які беруть участь у справі:
представника позивача: ОСОБА_1
відповідача: не прибув
розглянувши заочно у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу,-
У червні 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зазначеним позовом, у якому просить стягнути з відповідача на його користь борг за договором позики в розмірі 35 000 дол. США, що на день подання позову еквівалентно 916 650 грн.
В обґрунтування позову ОСОБА_2 зазначає, що 15 грудня 2014 року відповідач взяв в борг у позивача 35 000 дол. США та зобовязався повернути кошти до 3 жовтня 2015 року, про що склав розписку. 7 липня 2015 року відповідачем складено нову розписку, у якій він зобовязався повернути позивачу вказану суму коштів до 17 липня 2015 року. Станом на 27 червня 2018 року відповідач позичені кошти не повернув, у звязку з чим позивач просить стягнути з відповідача борг за договором позики в розмірі 35 000 дол. США, що на день подання позову за офіційним курсом НБУ становить 916 650 грн.
В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив задовольнити. Проти ухвалення заочного рішення заперечень не має.
Відповідач в судове засідання не прибув повторно, про час і місце судового розгляду був повідомлений вчасно та належним чином, однак про причини неявки суду не повідомив, відзив проти позову та клопотань про розгляд справи за його відсутності та/або про відкладення розгляду справи не подавав (а.с. 89, 94-98).
За таких обставин, керуючись ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності відповідача та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, оскільки позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача та надані докази, зясувавши всі обставини справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позову з наступних підстав.
Судом встановлено, що 15 грудня 2014 року ОСОБА_3 взяв в борг у ОСОБА_2 35 000 дол. США та зобовязався повернути кошти до 3 жовтня 2015 року, про що склав розписку (а.с. 7).
7 липня 2015 року ОСОБА_3 склав нову розписку, у якій він підтвердив, що взяв в борг у ОСОБА_2 35 000 дол. США, які зобовязується повернути до 17 липня 2015 року (а.с. 8).
В судовому засіданні оглянуто оригінали вищевказаних розписок, копії яких містяться в матеріалах справи.
Відповідно з статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно із статтею 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
У відповідності до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Згідно з ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
За змістом статті 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором . Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.
Відповідно до статті 525 ЦК України одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно з статтею 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до змісту ст. 530 ЦК України якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобовязання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обовязок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.
Згідно з ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання.
Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Згідно із ст. 629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами.
За змістом ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Як слідує із ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд може захистити цивільне право або інтерес способами, передбаченими цим Кодексом та іншим способом, що встановлений договором або законом.
Відповідно до статті 6 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обовязків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
За змістом статей 12, 13, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає цивільні справи в межах заявлених фізичними або юридичними особами вимог і на підставі наданих ними доказів. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень.
Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (стаття 263 ЦПК України).
Як вбачається з матеріалів справи і встановлено в судовому засіданні, відповідач не виконав умов договору позики, укладеного між сторонам: не повернув позивачу зазначену у договорі суму коштів, які отримав від останнього, в обумовлений у договорі строк та на день подачі позовної заяви до суду має заборгованість перед позивачем. Таким чином, невиконання відповідачем своїх договірних зобовязань порушило право позивача на своєчасне та в повному обсязі отримання грошових коштів, які були надані в позику.
За таких обставин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, підтверджуються належними доказами, а тому підлягають задоволенню в повному обсязі.
Аналіз норм статті 99 Конституції України, статей 192, 533 ЦК України дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій визначена сума зобовязання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобовязання і його виконання є національна валюта України гривня.
Отже, заборгованість за договором позики, визначена в іноземній валюті, підлягає стягненню з боржника, у грошовому еквіваленті, визначеному у національній грошовій одиниці України гривні, за офіційним курсом НБУ станом на день ухвалення судового рішення. Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд України у постанові від 2 липня 2014 року (справа № 6-79цс14) та постанові від 1 березня 2017 року (справа № 761/1617/15-ц).
Згідно відомостей з веб-сайту Національного банку України станом на день ухвалення зазначеного судового рішення (4 квітня 2019 року) офіційний курс гривні до 1 дол. США складає 27, 08 грн., тобто заборгованість в розмірі 35 000 дол. США еквівалента сумі, визначеній за офіційним курсом НБУ у гривні в розмірі 947 800 грн.
Однак, у позовній заяві ОСОБА_2 просить стягнути з відповідача борг за договором позики в розмірі 35 000 дол. США, що на день подання позову за офіційним курсом НБУ становить 916 650 грн.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд не вправі вийти за межі заявлених позовних вимог, а тому позов ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики в іноземній валюті підлягає стягненню у еквіваленті національної валюти гривні в розмірі, визначеному в межах заявлених позовних вимог.
Вирішуючи питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, суд виходить з наступного.
В судовому засіданні представник позивача просив стягнути з відповідача на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 17 000 грн.
Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, повязаних з розглядом справи, належать витрат на професійну правничу допомогу.
Згідно п. 2 ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Згідно із ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Відповідно до висновку Верховного Суду, висловленого в постанові від 3 травня 2018 року в справі № 372/1010/16-ц, який підлягає врахуванню судом першої інстанції відповідно до вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК України, витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
Склад та розмір витрат, повязаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, повязаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).
Однак, матеріали справи не містять квитанції до прибуткового касового ордера; платіжного доручення з відміткою банку, або іншого банківського документа на підтвердження сплати ОСОБА_2 витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 17 000 грн., а наданий адвокатом рахунок-фактура, складений адвокатським обєднанням «Український правовий альянс», не свідчить про сплату позивачем таких витрат, оскільки вказаний рахунок не є банківським документом, а тому вимога про стягнення витрат на професійну правничу допомогу не підлягає задоволенню (а.с. 115).
Згідно із ч. 1 ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений судовий збір.
Керуючись статтями 12, 13, 76-83, 141, 258, 259, 264-265, 268 ЦПК України, суд
Стягнути з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1, зареєстрований ІНФОРМАЦІЯ_2) на користь ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2 зареєстрований ІНФОРМАЦІЯ_4. м. Київ) борг за договором позики в розмірі 916 650 (девятсот шістнадцять тисяч шістсот пятдесят) гривень та судовий збір в розмірі 8810 (вісім тисяч вісімсот десять) гривень.
У стягненні витрат на професійну правничу допомогу відмовити.
Заочне рішення набирає законної сили відповідно до загального порядку, встановленого Цивільним процесуальним кодексом України та може бути переглянуте судом, який його постановив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом 30 днів з дня проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги до Житомирського апеляці йного суду протягом 30 (тридцяти) днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвалу суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

У відповідності до п.п. 15.5) п.п.15 п. 1 Розділу ХІІІ Перехідних Положень ЦПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подають учасниками справи через відповідні суди, а саме Новоград-Волинський міськрайонний суд Житомирської області.

Рішення складено в повному обсязі та підписано 9 квітня 2019 року

Суддя Т.Б. Сташків