КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження: Доповідач - Ратнікова В.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа 760/8757/18

26 грудня 2019 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ :

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Левенця Б.Б.

- Борисової О.В.

при секретарі - Куркіній І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 адвоката Татунця Владислава Вікторовича на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 20 вересня 2019 року, ухвалене під головуванням судді Шереметьєвої Л.А., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про вселення, усунення перешкод у здійсненні права користування квартирою, виселення, заборону вчиняти дії та відшкодування матеріальної та моральної шкоди, -

в с т а н о в и в:

У квітні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Солом`янського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про вселення, усунення перешкод у здійсненні права користування квартирою, виселення, заборону вчиняти дії та відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що він з 1979 року постійно зареєстрований та проживав у квартирі АДРЕСА_1 .

З 30 серпня 1994 року він став власником 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 відповідно до свідоцтва про право власності від 30 серпня 1994 року, виданого відділом приватизації Залізничної районної адміністрації в м. Києві.

Після смерті матері ОСОБА_5 він успадкував 1/2 частину вказаної квартири, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 22 серпня 2014 року.

Відповідачка ОСОБА_2 отримала у власність 7/24 частин квартири АДРЕСА_1 на підставі договору дарування від 31 серпня 2016 року, укладеного між нею та ОСОБА_6 .

Після набуття права власності на частку у вказаній квартирі, відповідачці не було виділено в користування окремої кімнати, проте вона, всупереч вимогам закону, та без його згоди, як співвласника вказаної квартири, заселила в неї відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , які чинять йому перешкоди у користуванні його власністю.

14 жовтня 2016 року він не зміг потрапити до квартири АДРЕСА_1 , так як вхідні двері були зачинені з середини невідомими йому на той момент особами та всі його спроби потрапити до квартири були марними.

Зазначає, що відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_4 без будь-яких правових підстав проживають у квартирі АДРЕСА_1 , не впускають його до власного житла, починаючи з 2016 року намагаються чинити йому перешкоди у проживанні та користуванні квартирою, про що свідчать його неодноразові звернення до правоохоронних органів.

З 15 листопада 2016 року відповідачі не допускають його до власної квартири та руйнують його майно, що знаходиться в квартирі, забрали його особисті речі, позривали шпалери, кухню перетворили на смітник, а тому відновлення квартири буде коштувати значних затрат. Завдану відповідачами шкоду оцінює в розмірі 100 000, 00 грн.

Вказував, що відповідачами привласнено наступне, належне йому майно: тумбочку з дзеркалом (трюмо) середньою вартістю згідно даних Інтернет ресурсів 300 грн.; настільний старовинний бабусин механічний годинник (1950 року) орієнтовною вартістю 2000 грн.; тумбу під телевізор зі скляними дверцятами орієнтовною вартістю 500 грн.; дошку для прасування білизни орієнтовною вартістю 730 грн.; шафу пенал від румунської стінки з трьома висувними ящиками приблизною вартістю 2500 грн.; швейну машинку ПМЗ вартістю 700 грн.; ліжко з натурального дерева з ламелями орієнтовною вартістю 1500 грн.; два ортопедичні матраци загальною вартістю 3000 грн.; машину для в`язання та 2 футляри чорного кольору вартістю 1500 грн.; шафу гардероб вартістю 600 грн.; програвач платівок приблизною вартістю 800 грн.; набір платівок класичної та естрадної музики (50 шт.) середньою вартістю 1000 грн.; бритву марки «Філіпс» вартістю 550 грн.; базу для переносного телефону орієнтовною вартістю 150 грн.; радіоприймач вартістю 200 грн.; стелажі для книг 4 шт. загальною вартістю 2400 грн.; цукерниці з кольорового скла 2 шт. загальною вартістю 180 грн.; кришталеві вази 3 шт. загальною вартістю 900 грн.; фарфорові статуетки 3 шт. загальною вартістю 600 грн.; постільну білизну, а саме: 10 лляних простирадл загальною вартістю 1500 грн., 10 підодіяльників вартістю 2000 грн., рушник махровий вартістю 125 грн.; письмовий стіл орієнтовною вартістю 300 грн.; кухонний розкладний стіл із двома табуретками приблизною вартістю 800 грн.; кухонні табуретки 2 шт. загальною вартістю 200 грн.; підставку під кухонні дошки вартістю 160 грн.; набір кухонних дерев`яних дощок для нарізки 4 шт. вартістю 160 грн.

Посилається також на те, що відповідачка ОСОБА_2 зіпсувала двері, встановлені його покійною матір`ю, вартість яких складає 1 470, 24 грн.

Вказує, що відповідачами привласнена значна кількість книг з його сімейної бібліотеки, середня вартість яких становить 40 000, 00 грн.

Розрахунок середньої вартості майна, яке знаходилося в квартирі на момент вселення відповідачів, здійснено за допомогою Інтернет ресурсу OLX та знаходженням ідентичних речей в продажу за їх середньою вартістю, що загалом складає 166 825, 24 грн.

Привласнення відповідачами особистого архіву сім`ї 1960-1980 років, листів, документів, фото, вирізок з газет та недопущення його до власної квартири завдали йому моральної шкоди, яку він оцінює в 50 000, 00 гр.

Враховуючи вищевикладене, просив суд: вселити його в квартиру АДРЕСА_1 ; усунути йому перешкоди у здійсненні ним права власності щодо квартири АДРЕСА_1 шляхом виселення відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ; стягнути солідарно з відповідачів 166 825, 24 грн. матеріальної шкоди; стягнути солідарно з відповідачів 50 000 грн. моральної шкоди; заборонити відповідачці ОСОБА_2 вселяти будь-яких осіб у квартиру, входити до квартири, іншим чином користуватися, володіти та розпоряджатися нею, укладати договори оренди, купівлі-продажу без його згоди.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 20 вересня 2019 року позов задоволено частково.

Вселено ОСОБА_1 в квартиру АДРЕСА_1 .

Зобов`язано ОСОБА_2 не чинити ОСОБА_1 перешкод у користуванні квартирою АДРЕСА_1 .

Виселено ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_1 .

У решті позову відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції в частині, представник позивача ОСОБА_1 адвокат Татунець Владислав Вікторович подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 20 вересня 2019 року в частині відмови у стягненні солідарно з відповідачів матеріальної шкоди в сумі 166 825,24 грн. та 50000 грн. моральної шкоди та ухвалити в цій частині нове судове рішення про задоволення вказаних вимог.

Апеляційну скаргу обґрунтовував тим, що висновки суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди є безпідставними, рішення суду в цій частині постановлено судом без повного та всебічного з`ясування обставин справи, без належної оцінки доказів у справі та з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що суд першої інстанції безпідставно не прийняв до уваги ряд письмових доказів, наданих стороною позивача, не надав належної оцінки вказаним доказам у сукупності з іншими доказами у справі. Посилався на помилковість висновку суду першої інстанції про ненадання позивачем доказів на підтвердження пошкодження відповідачами його майна в квартирі та заволодіння цим майном, оскільки до позовної заяви було додано диск з фото та відеоматеріалами на підтвердження наявності в квартирі переліченого в позові майна, яке перебувало в кімнаті до 15.11.2016 року та незаконності дій відповідачів. Районним судом не надано належної оцінки факту пошкодження відповідачами майна позивача та факту користування його майном відповідачами, що призвело до моральних страждань позивача. Звертає увагу на те, що після вселення відповідачів до квартири стан помешкання різко погіршився. Судом не взято до уваги письмову заяву ОСОБА_1 від 26.04.2019 року в якій він зазначив інформацію щодо розміщення в мережі Інтернет відео роликів, що були зняті та викладені відповідачами. Під вказаними відео роликами зазначені особисті дані позивача, його місце роботи, номер телефону, прізвище та ім`я дружини, що свідчить про розголошення відповідачами його персональних даних та втручання в його особисте життя, що є порушенням вимог ст.2 Закону країни " Про захист персональних даних", ст. 32 Конституції України. Вважає, що позивачем доведено наявність визначених ст.ст. 23, 1167 ЦК України підстав для стягнення з відповідачів на його користь відшкодування завданої моральної шкоди.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 адвокат Кравченко Вікторія Володимирівна просить залишити апеляційну скаргу без задоволення посилаючись на те, що відомості з Інтернет ресурсів, на які апелянт посилається на обґрунтування завданої йому матеріальної та моральної шкоди, не є належними та достатніми доказами. Жодного доказу на підтвердження знаходження в квартирі АДРЕСА_1 вказаного позивачем майна, належності цього майна на праві власності апелянту та доказів на підтвердження його вартості, зокрема експертної оцінки, позивачем надано не було, як і не надано доказів пошкодження відповідачами вказаного майна або заволодіння цим майном.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 адвокат Татунець Владислав Вікторович підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити.

Відповідачка ОСОБА_2 та її представник - адвокат Кравченко Вікторія Володимирівна проти доводів апеляційної скарги заперечували, просили залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в судове засідання повторно не з`явились, про день та час слухання справи судом повідомлені у встановленому законом порядку, причин неявки суду не повідомили, а тому колегія суддів вважає можливим розгляд справи у їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності від 30 серпня 1994 року, виданого Відділом приватизації Залізничної районної адміністрації м. Києва, є власником 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 .

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 22 серпня 2014 року позивач успадкував 1/2 частину вказаної квартири після смерті матері ОСОБА_5 .

Відповідачка ОСОБА_2 на підставі договору дарування від 31 серпня 2016 року, укладеного між нею та ОСОБА_6 , набула право власності на 7/24 частин цієї квартири.

З довідки Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації вбачається, що ОСОБА_1 з 06 липня 1979 року і по теперішній час зареєстрований в квартирі АДРЕСА_1 .

22 грудня 2016 року позивачем була оформлена довіреність, посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Опанасенко К.І., якою він уповноважив відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 представляти його інтереси з питань користування належною йому на праві власності частиною квартири, мати вільний доступ до квартири, знаходитись в ній та користуватися нею, узгоджувати всі питання, що виникають в процесі виконання повноважень, вчиняти інші дії.

У подальшому, 14 березня 2017 року вказана довіреність була відкликана позивачем.

У свою чергу, відповідачкою ОСОБА_2 була видана нова довіреність від 16 березня 2017 року, посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Саприкіним В.М., зареєстрована в реєстрі за № 408, на підставі якої вона надала ОСОБА_3 та ОСОБА_4 право мати вільний доступ та слідкувати за технічним станом належних їй 7/24 часток квартири АДРЕСА_1 та бути її представниками з питань користування її часткою в квартирі

Також з матеріалів справи вбачається, що між сторонами по справі існує конфліктна ситуація з приводу користування квартирою, у зв`язку з чим вони неодноразово зверталися до правоохоронних органів, що підтверджуються як копіями звернень сторін, так і відповідями на ці звернення та витягами з Єдиного реєстру досудових розслідувань про вчинення кримінальних правопорушень.

Крім того, рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 18 квітня 2019 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 13 серпня 2019 року, позов ОСОБА_1 до ОСОБА_6 та ОСОБА_2 , треті особи: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Пивоваров Олексій Костянтинович, Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Грицаєнко Юлія Василівна, державний нотаріус дев`ятої Київської державної нотаріальної контори Бочкова Ніна Григоріївна про скасування свідоцтва № 460 від 22.08.2014 року, свідоцтва N 83 від 10.03.2015 року, свідоцтва N 82 від 10.03.2015 року, договору дарування №1195 від 31.08.2016 року та визнання права власності - задоволено частково. Визнано недійсним та скасовано свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 22 серпня 2014 року, видане приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пивоваровим Олексієм Костянтиновичем, зареєстроване в реєстрі за № 460. Визнано недійсним та скасовано свідоцтво про право власності, видане 10 березня 2015 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріальної контори Пивоваровим Олексієм Костянтиновичем, зареєстроване в реєстрі за №82. Визнано недійсним та скасовано свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 10 березня 2015 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріальної контори Пивоваровим Олексієм Костянтиновичем, зареєстроване в реєстрі за № 83. Визнано недійсним та скасовано договір дарування від 31 серпня 2016 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Грицаєнко Юлією Василівною, реєстровий № 1195. В іншій частині - відмовлено.

Задовольняючи частково позовні вимоги, вселяючи ОСОБА_1 в квартиру АДРЕСА_1 , зобов`язуючи ОСОБА_2 не чинити ОСОБА_1 перешкод у користуванні квартирою АДРЕСА_1 та виселяючи ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_1 , суд першої інстанції виходив з доведеності та обґрунтованості доводів позивача про вчинення відповідачами перешкоди у здійсненні ним права власності щодо спірної квартири, а також з того, що відповідачка ОСОБА_2 втратила своє право власності на частину спірної квартири й питання про вселення в квартиру відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 приймала одноособово, не погоджуючи його з позивачем, як із співвласником квартири.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про виселення відповідача ОСОБА_4 та про заборону відповідачці ОСОБА_2 вселяти будь-яких осіб у квартиру, входити до квартири, іншим чином користуватися, володіти та розпоряджатися нею, укладати договори оренди, купівлі-продажу без його згоди, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач ОСОБА_4 на даний час в квартирі не проживає, що не заперечується сторонами у справі, а також з того, що відповідачка ОСОБА_2 в квартирі не проживала і не проживає, будь-яких заходів, направлених на відчуження квартири та здачу її в оренду не вживала та доказів вжиття таких заходів позивачем суду надано не було.

Рішення суду першої інстанції в цих частинах сторонами не оскаржується та в апеляційному порядку не переглядається.

В апеляційній скарзі представник позивача ОСОБА_1 адвокат Татунець Владислав Вікторович просить скасувати рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 20 вересня 2019 року в частині відмови у стягненні солідарно з відповідачів 166825,24 грн. матеріальної шкоди та 50000 грн. моральної шкоди та ухвалити в цій частині нове судове рішення про задоволення вказаних вимог.

За правилами ч.1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Враховуючи викладене, апеляційним судом перевіряється законність та обґрунтованість рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 20 вересня 2019 року лише в частині відмови у стягненні солідарно з відповідачів на користь позивача 166825,24 грн. матеріальної шкоди та 50000 грн. моральної шкоди.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про солідарне стягнення з відповідачів на його користь матеріальної шкоди в сумі 166 825, 24 грн. та моральної шкоди в сумі 50 000 грн., суд першої інстанції посилався на недоведеність та необґрунтованість вказаних позовних вимог.

Колегія суддів вважає, що такий висновок суду першої інстанції зроблений на підставі повного та об`єктивного дослідження наданих сторонами доказів, із дотриманням норм процесуального права та вірним застосуванням норм матеріального права, з огляду на наступне.

Згідно ч. 3 ст. 386 ЦК України власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи.

У відповідності до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою ст. 1167 ЦК України.

Згідно ч. 1 та п. 2 ч. 2 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема,) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності та справедливості.

Відповідальність особи у вигляді обов`язку відшкодувати шкоду наступає лише за наявності в сукупності певних умов, які разом утворюють склад правопорушення, а саме: наявність шкоди, протиправної поведінки, причинного зв`язку між поведінкою і шкодою, вини.

Такий елемент як наявність шкоди полягає у будь-якому знеціненні блага, що охороняється законом.

Протиправна поведінка заподіювача шкоди полягає у порушенні правової норми, що виявляється у здійсненні заборонених правовою нормою дій або в утриманні в здійсненні наказів правової норми діяти певним чином.

Наявність такої умови цивільно-правової відповідальності, як причинний зв`язок між протиправною поведінкою і шкодою (збитками), зумовлена необхідністю встановлення факту, що саме протиправна поведінка конкретної особи, на яку покладається така відповідальність, є тією безпосередньою причиною, що з необхідністю та невідворотністю спричинила збитки.

Вина є суб`єктивним елементом відповідальності і полягає у психічному ставленні особи до вчинення нею протиправного діяння і проявляється у вигляді умислу або необережності.

Отже, позивач має довести наявність вказаних умов для покладення на відповідачів цивільно-правової відповідальності у завданні шкоди відповідно до норм матеріального та процесуального права.

Частинами 1-4 ст. 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

У відповідності до частин 1-3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

У силу ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

У відповідності до ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст.89 ЦПК України).

З урахуванням наданих сторонами та досліджених в судовому засіданні доказів, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про те, що позивачем та його представником не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що зазначене в позовній заяві майно, а саме: тумбочка з дзеркалом (трюмо), настільний старовинний бабусин механічний годинник (1950 року), тумба під телевізор зі скляними дверцятами, дошка для прасування білизни, шафа пенал від румунської стінки з трьома висувними ящиками, швейна машинка ПМЗ, ліжко з натурального дерева з лам елями, два ортопедичні матраси, машина для в`язання та 2 футляри чорного кольору, шафа гардероб, програвач платівок, набір платівок класичної та естрадної музики (50 шт.), бритва марки «Філіпс», база для переносного телефону, радіоприймач, стелажі для книг 4 шт., цукерниці з кольорового скла 2 шт., кришталеві вази 3 шт., фарфорові статуетки 3 шт., постільна білизна, рушник махровий, письмовий стіл, кухонний розкладний стіл із двома табуретками, кухонні табуретки 2 шт., підставка під кухонні дошки, набір кухонних дерев`яних дошок для нарізки 4 шт., старовинні книги, знаходилось в квартирі АДРЕСА_1 , доказів на підтвердження вартості вказаного майна та доказів пошкодження та заволодіння відповідачами майном позивача.

Також колегія суддів вважає вірним висновок суд першої інстанції про те, що позивач та його представник не надали суду доказів того, що саме неправомірними діями відповідачів позивачу було завдану моральну шкоду, чим підтверджується факт її заподіяння та які саме протиправні дії відповідачів призвели до його моральних страждань.

Враховуючи те, що позивачем не доведено наявність одночасно усіх елементів складу цивільного правопорушення, визначеного ст.ст. 1166, 1167 ЦК України, а саме: наявність протиправної поведінки, шкоди, причинного зв`язку між протиправною поведінкою заподіювача та шкодою, вини заподіювача шкоди, колегія суддів приходить до висновку про те, що суд першої інстанції обґрунтовано відмовив позивачу у задоволенні його позовних вимог про стягнення з відповідачів матеріальної та моральної шкоди.

Доводи апеляційної скарги про те, що при ухваленні рішення судом першої інстанції не було враховано доводів позивача про те, що після вселення відповідачів до квартири АДРЕСА_1 , її стан погіршився та що внаслідок користування відповідачами майном позивача та його пошкодження позивачу було завдано майнової шкоди та спричинено моральні страждання, колегія суддів вважає безпідставними, так як суд першої інстанції перевірив вказані доводи позивача та його представника, дослідив надані на підтвердження вказаних обставин докази та прийшов до обґрунтованого висновку про недоведеність вказаних позовних вимог ОСОБА_1 .

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що позовні вимоги про відшкодування шкоди підтверджуються наявним в матеріалах справи диском з фото та відеоматеріалами, оскільки з матеріалів, що містяться на диску не можливо перевірити в якій саме квартирі зроблено фото та відеозйомку, яке майно було наявне в квартирі до вселення відповідачів. Також вказаний диск не є належним доказом на підтвердження вини відповідачів у пошкодженні майна. Крім того, позивачем не надано доказів, що відомості, які містяться на диску, не зазнали стороннього впливу та не були змонтовані, тощо.

Також є безпідставними доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції неповно встановлені обставини справи та порушені норми матеріального права, так як суд повно та об`єктивно встановив дійсні обставини справи, дослідив надані докази, надав їм вірну правову оцінку та ухвалив рішення з дотриманням норм процесуального права та вірно застосував норми матеріального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 20 вересня 2019 року в оскаржуваній частині є законним та обґрунтованим, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому правові підстави для задоволення апеляційної скарги представника позивача ОСОБА_1 адвоката Татунця Владислава Вікторовича відсутні.

В іншій частині рішення суду першої інстанції не оскаржувалося та набрало законної сили.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 адвоката Татунця Владислава Вікторовича залишити без задоволення.

Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 20 вересня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини постанови, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 27 грудня 2019 року

Головуючий: Судді: