ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 червня 2019 року м. Чернівці

справа № 725/3953/17

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Височанська Н. К.

суддів: Лисака І.Н., Литвинюк І.М.

секретар Собчук І.Ю.

за участю: представника відповідача ОСОБА_1 . - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про виселення, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 , на заочне рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 20 березня 2019 року, ухвалене під головуванням судді Іщенка І.В.,

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2017 року акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про виселення.

Вказувало на те, що 23 вересня 2016 року ПАТ КБ «ПриватБанк» в порядку позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки отримав у власність квартиру, загальною площею 62,80 кв.м., житловою площею 37,80 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 на підставі договору іпотеки від 09 липня 2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Балацьким О.О. та зареєстрований у державному реєстрі під номером 5070.

Після отримання права власності на вказану нерухомість позивач здійснив намагання отримати доступ до житла, однак перешкодою для вчинення зазначених дій стала реєстрація та проживання у ньому ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , які підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення.

Відповідачам було направлено письмову претензію про добровільне звільнення приміщення та зняття з реєстраційного обліку, однак останніми вимога банку залишена без задоволення.

Посилалося на вимоги ст.40 ЗУ «Про іпотеку», відповідно до якого звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Також посилалося на вимоги ст.ст.319, 321 ЦК України, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд і право власності є непорушним.

Просило суд виселити ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у квартирі, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , зі зняттям з реєстраційного обліку в органі МВС України до повноважень якого входять питання громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб, компетенція якого територіально поширюється на адресу вказаної квартири, без надання іншого жилого приміщення.

Заочним рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 20 березня 2019 року позов задоволено.

Виселено ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у квартирі, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , без надання іншого жилого приміщення.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь АТ КБ «ПриватБанк»» судові витрати в розмірі 1600 грн.

На вказане рішення ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 , подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що предмет іпотеки належить іпотекодавцю на праві власності на підставі свідоцтва про право власності від 4 квітня 2007 року, виданого Департаментом ЖКГ Чернівецької міської ради згідно з розпорядженням від 4 квітня 2007 року №46258. Отже спірна квартира не була придбана за кредитні кошти, а тому помилковим є висновок суду першої інстанції про те, що право банку підлягає захисту шляхом виселення відповідачів без надання іншого жилого приміщення.

Також не відповідає положенням обґрунтованості та законності оскаржуване рішення суду в частині солідарного стягнення судового збору, оскільки солідарне стягнення судових витрат законом не передбачено.

У відзиві на апеляційну скаргу адвокат АТ КБ «ПриватБанк» - Українець О.П. вважає рішення суду першої інстанції законним та обгрунтованим, просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Крім того вказує, що сума витрат на правову допомогу в сумі 8000 грн є не співмірною зі складністю справи та виконанням адвокатом робіт.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду - скасуванню з наступних підстав.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що квартира придбана за кредитні кошти, відповідачі в добровільному порядку її не звільняють та перешкоджають позивачу в користуванні власним майном.

Проте погодитися з таким висновком суду першої інстанції не можна.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає.

Судом установлено, що 09 липня 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір.

В забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором того ж дня між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та відповідачами ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 було укладено іпотечний договір, предметом якого була двокімнатна житлова квартира АДРЕСА_2 .

З інформаційний довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №69039785 вбачається, що державним реєстратором Карвацькою Г.Ф. в порядку позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки, 23 вересня 2016 року зареєстровано право власності на двокімнатну житлову квартиру АДРЕСА_2 за ПАТ КБ «ПриватБанк» (а.с.4-5).

20 липня 2017 року ПАТ КБ «ПриватБанк» пред`явило до відповідачів претензію про добровільне звільнення приміщення та зняття з реєстраційного обліку (а.с.6).

Зі змісту п.33.3 Іпотечного договору апеляційним судом встановлено, що предмет іпотеки належить Іпотекодавцю на праві власності на підставі свідоцтва про право власності від 4 квітня 2007 року виданого Департаментом житлово-комунального господарства Чернівецької міської ради, згідно з розпорядженням від 4 квітня 2007 року за №46258 (а.с.92-95).

Отже, нерухоме майно передане в іпотеку, набуто у власність відповідачами не за рахунок кредитних коштів, про що помилково зазначено судом першої інстанції.

За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК України після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоб виключити ризик свавілля.

Законом України від 22 вересня 2011року № 3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг» внесено зміни до статті 109 ЖК УРСР, згідно з якими виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц (провадження № 14-317цс18).

Установивши у справі, яка переглядається, що банк набув право власності на спірну квартиру у зв`язку із позасудовим зверненням стягнення на предмет іпотеки і з цих підстав просить виселити мешканців переданої в іпотеку квартири, придбаної не за рахунок кредиту, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність передбачених законом підстав для виселення відповідачів із зазначеної квартири без надання їм іншого постійного житла.

Законодавством встановлено виняток із загального правила, згідно з яким допускається виселення громадян з переданого в іпотеку жилого приміщення без надання іншого житла лише за умови, якщо це приміщення придбано за рахунок кредиту, забезпеченого його іпотекою.

В даній справі предметом іпотеки є квартира набута у власність відповідачами не за рахунок кредитних коштів. Таким чином, без надання відповідачам іншого постійного житла унеможливлюється їх виселення з квартири, набутої не за рахунок кредитних коштів.

Відповідно до п. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Зважаючи на те, що судом першої інстанції допущено неправильне застосування норм матеріального права, рішення суду слід скасувати, а в задоволенні позову відмовити.

Відповідно до правил статті 141 ЦПК України слід змінити розподіл судових витрат.

З мотивувальної частини постанови вбачається, що апеляційний суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

З квитанції №105 від 12 квітня 2019 року вбачається, що ОСОБА_1 за подання до суду заяви про перегляд заочного рішення сплатила судовий збір в сумі 384,40 грн. (а.с.91а).

З квитанції про сплату судового збору № 0.0..1 від 16 травня 2019 року вбачається, що ОСОБА_1 за подання до суду апеляційної скарги сплатила судовий збір в сумі 2400 грн.

Окрім того, в апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить стягнути витрати пов`язані з оплатою правової допомоги адвоката в розмірі 8000 грн.

Факт надання правової допомоги та сума гонорару за її надання підтверджується договором про надання правової допомоги від 06 травня 2019 року (а.с.114), актом наданих послуг від 6 травня 2019 року, додатком №1 до договору про надання правової допомоги від 1 червня 2019 року, квитанцією №369710 від 6 травня 2019 року, згідно яких вбачається, що апелянтка сплатила адвокату Павалюк Г.В. грошові кошти в сумі 8000 грн за надання правничої допомоги, а саме: ознайомлення з документами наданими ОСОБА_1 , оцінка доказів та аргументів сторін у справі на доведення своїх вимог та заперечень (1год), вивчення та опрацювання нормативної бази, вивчення та наліз судової практики щодо спорів про виселення (1год), консультація щодо правових норм, котрі підлягають застосуванню до спірних правовідносин, узгодження правової позиції у справі з ОСОБА_1 (0,34 год), підготовка апеляційної скарги (3год).

Згідно додатку №1 до договору про надання правової допомоги від 1 червня 2019 року година роботи адвоката, який надавав правову допомогу складає 1500 грн, вартість послуг за представництво клієнта в Чернівецькому апеляційному суді є фіксованою та складає 2000 грн за день.

Отже, з акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» слід стягнути з на користь ОСОБА_1 8000 грн (5,34 год. х 1500 грн (1год.) в рахунок відшкодування судових витрат понесених на оплату правової допомоги, а також 2784,20 за подання до суду заяви про перегляд заочного рішення та апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 , задовольнити.

Заочне рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 20 березня 2019 року скасувати.

У задоволенні позову акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про виселення відмовити.

Стягнути з акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 судові витрати у сумі 10784,20 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 21 червня 2019 року.

Головуючий Н.К. Височанська

Судді: І.М.Литвинюк

І.Н. Лисак