Головуючий у 1 інстанції Якішина О.М.
Доповідач Мальцева Є.Є.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 квітня 2019 року м. Маріуполь

Донецький апеляційний суд в складі:

головуючого судді Мальцевої Є.Є.,

суддів Мироненко І.П.,

Принцевської В.П.,

секретар Сидельнікова А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Маріуполі в режимі відеоконференції апеляційну скаргу Квартирно-експлуатаційного відділу м.Луганськ на рішення Великоновосілківського суду Донецької області від 09 січня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Квартирно-експлуатаційного відділу м.Луганськ про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и в :

25.10.2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до Квартирно-експлуатаційного відділу м. Луганськ про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що з 10.11.2015 року він працював у Квартирно-експлуатаційному відділі м.Луганськ (далі - КЕВ) столяром 4 р. ремонтно-будівельної групи. 31.05.2017 року він був прийнятий на військову службу за контрактом в особливий період, тому на нього розповсюджуються гарантії, встановлені статтею 119 КЗпП України, а саме, на час військової служби за ним зберігаються місце роботи, посада та середній заробіток. Незважаючи на це, відповідач після укладення ним контракту на проходження військової служби звільнив його з роботи на підставі пункту 3 статті 36 КЗпП України. Позивач вказав, що до часу звернення до суду з позовом його не було ознайомлено з наказом про звільнення, не вручена копія наказу та не повернута трудова книжка. З урахуванням наведеного просив суд визнати незаконним та скасувати наказ про його звільнення з роботи у зв'язку з добровільним вступом на військову службу за контрактом, поновити його на роботі та стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 45930 грн.. Крім того, просив стягнути з відповідача 10000 грн. в порядку відшкодування моральної шкоди, посилаючись на те, що втратив спокій через безпідставне звільнення з роботи, постійно нервує, вимушений докладати додаткових зусиль для захисту свого порушеного права.

Рішенням Великоновосілківського районного суду Донецької області від 09 січня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволені частково. Визнано незаконним та скасовано наказ т.в.о. начальника Квартирно-експлуатаційного відділу м.Луганськ № 122 від 06.06.2017 р. про звільнення з роботи ОСОБА_2. Поновлено ОСОБА_2 на посаді столяра 4 розряду Квартирно-експлуатаційного відділу м.Луганськ.

З урахуванням ухвали суду від 11 січня 2019 року про виправлення помилки в рішенні стягнуто з Квартирно-експлуатаційного відділу м.Луганськ на користь ОСОБА_2 заробітну плату за час вимушеного прогулу у сумі 45930 грн..

Стягнуто з відповідача моральну шкоду в розмірі 2000 грн.

В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовлено.

Рішення в частині поновлення ОСОБА_2 на роботі та стягнення заробітної плати в межах платежу за один місяць допущено до негайного виконання.

Стягнуто з Квартирно-експлуатаційного відділу м.Луганськ на користь держави судовий збір у сумі 2305,20 грн..

В апеляційній скарзі представник відповідача просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову в позові.

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального та матеріального права.

Вказує на порушення судом норм процесуального права щодо порядку повідомлення відповідача про розгляд справи, відсутність розгляду справи в режимі відеоконференції.

Також зазначає, що судом порушені норми матеріального права: відповідно до ч.3 ст.119 КЗпП України законом визначено суб'єктом таких гарантій та пільг осіб, які уклали контракт на проходження військової служби під час особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення, виходячи з того, що така особа має виконувати свій державний або громадський обов'язок саме під час особливого періоду на строк до його закінчення. Позивач уклав контракт на трирічний строк, який хоча і входить в строк особливого періоду, але обмежений конкретним трирічним строком, а не строком особливого періоду, який може тривати необмежений час. Отже, позивач не є особою, на яку поширюються пільги ст. 119 КЗпП України, а його звільнення за п.3 ч.1 ст. 36 КЗпП України є законним.

У відповідності до положень ч.2 ст.372 ЦПК України апеляційний суд розглянув справу у відсутності позивача і його представника, які надали заяви про розгляд справи без їх участі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача Случайного К.Ю., який просив скаргу задовольнити, дослідивши письмові матеріали справи в межах апеляційного оскарження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини справи, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин та інші.

У відповідності з вимогами ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 наказом № 232 від 10.11.2015 року був прийнятий на роботу до Квартирно-експлуатаційного відділу м. Луганськ столяром 4 р. ремонтно-будівельної групи (а.с. 21).

31 травня 2017 року ОСОБА_2 уклав з Міністерством оборони України контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України строком на три роки (а.с. 12-13).

Наказом т.в.о начальника КЕВ м. Луганськ ОСОБА_5 від 06.06.2017 р. № 122 ОСОБА_2 був звільнений з роботи з посади столяра 4 розряду у зв'язку з добровільним вступом на військову службу, на підставі пункту 3 статті 36 КЗпП України (а.с. 46).

Вказаний наказ ОСОБА_2 до часу звернення до суду не отримав, що не оспорював представник відповідача в судовому засіданні. А трудову книжку позивача КЕВ м. Луганськ направив на адресу місця проживання його матері після пред'явлення до суду даного позову.

Як встановлено ч.1 ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Суд першої інстанції виходив з того, що на час звернення до суду з вказаним позовом 25.10.2018 року ані трудова книжка, ані копія наказу про звільнення позивачем не отримані, і відповідача не спростував той факт, що не ознайомив позивача з наказом про звільнення своєчасно, то позивачем не пропущений передбачений ч.1 ст. 233 КЗпП України строк на звернення до суду з таким позовом.

Такий висновок є правильним, оскільки відповідає обставинам справи і грунтується на законі.

Вирішуючи спір по суті, суд врахував, що відповідно до частини третьої статті 119 КЗпП України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб-підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Із змісту вказаної вище норми трудового законодавства вбачається, що для вирішення питання про наявність прав на гарантій, передбачених нею, правове значення мають види військової служби, її підстави, терміни дії особливого періоду, початку та завершення мобілізації, демобілізації та наявності кризової ситуації, що загрожує національній безпеці.

Визначення засад оборони України та підготовки держави до оборони, порядок та підстави призову на військову службу, умови її проходження, правове регулювання соціального і правового статусу військовослужбовців визначаються Законом України «Про оборону України», Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», Законом України «Про військовий обов'язок та військову службу», Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», Указами Президента України та іншими підзаконними актами.

За змістом статті 3 Закону України «Про оборону України» підготовка держави до оборони в мирний час включає, зокрема, забезпечення Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, та правоохоронних органів підготовленими кадрами, озброєнням, військовою та іншою технікою, продовольством, речовим майном, іншими матеріальними та фінансовими ресурсами; розвиток військово-технічного співробітництва з іншими державами з метою забезпечення Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, та правоохоронних органів озброєнням, військовою технікою і майном, які не виробляються в Україні; підготовку національної економіки, території, органів державної влади, органів військового управління, органів місцевого самоврядування, а також населення до дій в особливий період.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов'язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано. Демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію мирного часу (стаття 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію»).

Особливий період закінчується з прийняттям Президентом України відповідного рішення про переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про військовий обов'язок і військову службу» захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов'язком громадян України. Військовий обов'язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення та Державної спеціальної служби транспорту, посади в яких комплектуються військовослужбовцями. Військовий обов'язок включає: підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов'язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.

Відповідно до частин першої та другої статті 2 Закону України «Про військовий обов'язок і військову службу» військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров'я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов'язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби. Проходження військової служби здійснюється, зокрема, громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.

Загальні умови укладення контракту на проходження військової служби визначені статтею 19 Закону України «Про військовий обов'язок і військову службу».

Рішенням Ради національної безпеки та оборони України «Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки, суверенітету і територіальної цілісності України» від 01 березня 2014 року, яке введене в дію Указом Президента України № 189/2014 від 02 березня 2014 року, констатовано виникнення кризової ситуації, яка загрожує національній безпеці України та вимагає необхідності вжиття заходів щодо захисту прав та інтересів громадян України, суверенітету, територіальної цілісності та недоторканості державних кордонів України, недопущення втручання в її внутрішні справи.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач уклав контракт на проходження військової служби у Збройних Силах України після 02 березня 2014 року, строком на три роки.

Як встановлено п.3 ч.1 статті 36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до частин третьої та четвертої статті 119 цього Кодексу.

Згідно з ч.3 статті 119 КЗпП України, поширення гарантій щодо збереження місця роботи не залежить від виду контракту, а містить тільки умову, що такі гарантії надаються особі у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, а саме: під час мобілізації, на особливий період.

Суд також зазначив, і це загальновідомо, що рішень про повну демобілізацію усіх призваних під час мобілізації військовослужбовців та переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу Президент України не приймав.

Відповідно до частин першої та другої статті 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Позивач уклав контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України під час кризової ситуації, що загрожує національній безпеці України, і останній, як військовослужбовець, несе службу особливого характеру під час дії в державі особливого періоду, а тому користується пільгами, передбаченими статтею 39 Закону України «Про військовий обов'язок і військову службу» та частиною третьою статті 119 КЗпП України.

Посилання відповідача в апеляційній скарзі про те, що факт укладання контракту позивачем не вказує на те, що він пішов служити до ВСУ для виконання громадських обов'язків, враховуючи, що контракт ОСОБА_2 містить умову не менш одного року виконувати бойові (службові) завдання в зоні АТО, неможливо розцінити як переконливий аргумент для доведення законності звільнення позивача.

Проаналізувавши наведене, суд першої інстанції прийшов до висновку, що звільнення позивача з роботи було здійснено з порушенням вимог діючого трудового законодавства, а тому з метою відновлення його порушених прав необхідно скасувати наказ про звільнення як незаконний та поновити позивача ОСОБА_2 на роботі.

З таким висновком колегія суддів не може не погодитись, оскільки суд першої інстанції всебічно, повно та об'єктивно розглянув спір в цій частині, правильно встановив обставини, наданим доказам дав правильну оцінку і прийшов до обґрунтованого висновку про задоволення таких вимог.

Доводи апеляційної скарги аналогічні поясненням представника відповідача в суді першої інстанції. Обставини, на які він посилається у скарзі, були предметом перевірки суду, їм надана відповідна мотивована правова оцінка. Твердження представника відповідача в апеляційній скарзі зводяться до незгоди із висновками суду щодо застосування норм матеріального права, однак обставин, встановлених судом, не спростовують. Отже, судом правильно визначені правовідносини, що склалися між сторонами, і відповідно правильно застосовані норми матеріального права.

В частині вирішення судом вимог про стягнення середнього заробітку і відшкодування моральної шкоди представник відповідача не наводить доводів про неправильність таких висновків, оскільки оскаржує рішення в частині основних вимог, вказуючи на відсутність підстав для поновлення на роботі ОСОБА_2.

Оскільки колегія суддів прийшла до висновку про законність рішення в частині скасування наказу про звільнення та поновлення позивача ОСОБА_2 на роботі, то відповідно немає підстав для скасування або зміни рішення в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу і відшкодування моральної шкоди, як похідних вимог від основного позову.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги щодо необхідності скасування оскарженого рішення у зв'язку із порушенням судом норм процесуального права, колегія суддів приходить до наступного.

Згідно з ч.3 статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов'язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо: 1) справу розглянуто неповноважним складом суду; 2) в ухваленні судового рішення брав участь суддя, якому було заявлено відвід, і підстави його відводу визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованими; 3) справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов'язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою; 4) суд прийняв судове рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов'язки осіб, що не були залучені до участі у справі; 5) судове рішення не підписано будь-ким із суддів або підписано не тими суддями, які зазначені у рішенні; 6) судове рішення ухвалено суддями, які не входили до складу колегії, що розглядала справу; 7) суд розглянув в порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження.

Зі справи вбачається, що 26.10.2018 року судом відкрито провадження, призначено справу на 21.11.2018 року в порядку спрощеного провадження.

14.11.2018 року представником відповідача надано відзив на позовну заяву, реалізовано його право в порядку статті 178 ЦПК України надати заперечення проти позовних вимог. (а.с.38-41)

21.11.2018 року в судове засідання сторони не явилися, судове засідання відкладено на 19.12.2018 року і вирішено питання про організацію відеоконференції (а.с.62-63).

19.12.2018 року справа розглядається по суті в режимі відеоконференції, згідно з протоколом судового засідання сторони приймали участь судовому засіданні, давали пояснення і заперечення проти позову, по справі оголошена перерва (а.с.72-74).

Сторони належним чином повідомлені про наступну дату судового засідання 09.01.2019 року: відповідач 26.12.2018 року отримав судовий виклик на 09.01.2019 року (а.с.76, 88). Про те, що відповідач був обізнаний про дату розгляду справи свідчить його супровідний лист, яким направлені були суду письмові докази на виконання ухвали суду про витребування таких доказів (а.с.77).

09.01.2019 року судом закінчено розгляд справи без участі представника відповідача (а.с.91).

Отже, відповідач не був обмежений судом у реалізації процесуальних прав - надав суду відзив, докази, пояснення і заперечення по суті позовних вимог. Судом першої інстанції дійсно не було організовано проведення судового засідання 09.01.2019 року в режимі відеоконференції, і не з'ясовано, чи заявляє про це відповідач, однак, з урахуванням вищевказаного, у відповідності до положень ст. 376 ЦПК України, допущені судом порушення процесу не можуть бути обов'язковою підставою для скасування рішення, крім того, не привели суд до невірного висновку. В скарзі відповідач також не навів обгрунтувань, в чому полягали звуження його процесуальних прав, що саме він не довів суду, крім пояснень у заперечення позовних вимог.

Підсумовуючи викладене, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції повно та всебічно з'ясував обставини справи, правильно оцінив докази, що надані сторонами, та дав їм належну правову оцінку, ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційну скаргу відповідача слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Квартирно-експлуатаційного відділу м.Луганськ залишити без задоволення.

Рішення Великоновоселківського районного суду Донецької області від 09 січня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складений 08 квітня 2019 року.

Судді Є.Є. Мальцева

В.П. Принцевська

І.П. Мироненко