ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1757/19 Справа № 206/4295/17 Суддя у 1-й інстанції - Сухорукова А.О. Суддя у 2-й інстанції - Деркач Н. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 лютого 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Деркач Н.М.

суддів - Каратаєвої Л.О., Ткаченко І.Ю.

при секретарі - Лященко С.Г.

розглянула у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 18 серпня 2017 року по цивільній справі окремого провадження за заявою Комунального закладу "Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня" Дніпропетровської обласної ради, заінтересована особа ОСОБА_1, про надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку, -

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2017 року лікар-психіатр КЗ «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» ДОР ОСОБА_2 звернулась до суду із заявою про госпіталізацію ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка мешкає за адресою: АДРЕСА_1

В обґрунтування заяви посилається на те, що 13.08.2017 р. о 23 год. 27 хв. ОСОБА_1 була госпіталізована до психіатричного стаціонару. За думкою комісії лікарів, хвора агресивна та становить безпосередню небезпеку для себе та оточуючих, лікування можливе лише у стаціонарних умовах.

Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 18 серпня 2017 року заяву лікаря-психіатра КЗ «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» ДОР ОСОБА_2 задоволено.

Госпіталізовано ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, в КЗ «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» ДОР для надання психіатричної допомоги у примусовому порядку.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні заяви, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини 2 статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 13.08.2017 р. о 23 год. 27 хв. ОСОБА_1 була госпіталізована до КЗ «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» ДОР за направленням лікаря-психіатра ОСОБА_3 лікарні КЗ „ОЦЕМД та МК" ДОС.

При обстеженні її психічного стану в КЗ «ДКПЛ» ДОР 14.08.2017 року, згідно висновку комісії лікарів-психіатрів, виявлено: "Хвора кричить, щоб її відпустили. Намагається бігти, виривається, нецензурно лається. Контакт формальний. Себе називає. Стверджує, що «всі з неї знущаються: сусіди, лікарі». Також, говорить що сусіди слідкують за нею, псують її життя, діють на неї променями, труять. Негативістична до оточуючих. Дереться. Опирається огляду. Інструкції не виконує. Критика до стану порушена".

ОСОБА_1 було поставлено попередній діагноз - шизофренія, параноїдна форма, параноїдний синдром(а.с. 5).

Представник психіатричного закладу підтвердив обставини щодо поведінки та діагнозу захворювання та зазначив, що ій необхідно пройти курс лікування у стаціонарних умовах.

Згідно заяви сусідів ОСОБА_1 від 15.08.2017 року наданої головному лікарю КЗ «ДКПЛ» ДОР, психічний стан останньої погіршився, вона виявляє агресію до них, погрожує підпалити будинок, внаслідок чого була госпіталізована швидкою психіатричною допомогою. У зв'язку з чим просили продовжити госпіталізацію ОСОБА_1 до покращення її психічного стану(а.с. 8).

Ухвалюючи рішення про задоволення заяви, суд першої інстанції правильно виходив з того, що ОСОБА_1 страждає психічним захворюванням, у зв'язку з чим письмової поінформованої згоди на госпіталізацію до КЗ «ДКПЛ» ДОР не давала, сусіди просили госпіталізувати останню до психіатричного закладу для проходження лікування, та враховуючи те, що ОСОБА_1 внаслідок погіршення її психічного стану виявляє небезпеку для оточуючих, що підтверджується зібраними у справі доказами, зокрема висновком комісії лікарів-психіатрів та направленням лікаря-психіатра ОСОБА_3 лікарні КЗ „ОЦЕМД та МК" ДОС.

Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 340 ЦПК України у заяві про проведення психіатричного огляду фізичної особи у примусовому порядку, про надання особі амбулаторної психіатричної допомоги у примусовому порядку та її продовження, про госпіталізацію до психіатричного закладу у примусовому порядку та продовження такої госпіталізації повинні бути зазначені підстави для надання психіатричної допомоги у примусовому порядку, встановлені законом.

До заяви про психіатричний огляд або надання амбулаторної психіатричної допомоги у примусовому порядку додається висновок лікаря-психіатра, а про продовження примусово амбулаторної психіатричної допомоги, про примусову госпіталізацію, її продовження - висновок комісії лікарів-психіатрів та інші відповідні матеріали.

Відповідно до ст. 14 Закону України «Про психіатричну допомогу» особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до психіатричного закладу без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність.

Згідно висновку викладеному в Постанові Великої Палати Верховного суду від 28 лютого 2018 року у справі № 2-1/07, надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку шляхом її госпіталізації до психіатричного закладу у примусовому порядку та продовження такої госпіталізації розглядаються як позбавлення свободи у розумінні пункту 1 статті 5 Конвенції з усіма гарантіями, що передбачені цією статтею, включно з правом на відшкодування будь-якої шкоди, завданої позбавленням свободи, якщо воно буде визнане таким, що не відповідає чинному законодавству України.

Виходячи з практики ЄСПЛ щодо застосування підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції особа не може бути позбавлена свободи як «психічно хвора», якщо не дотримано трьох мінімальних умов: по-перше, має бути достовірно доведено, що особа є психічно хворою; по-друге, психічний розлад повинен бути такого виду або ступеня, що слугує підставою для примусового тримання у психіатричній лікарні; і по-третє, обґрунтованість тривалого тримання у психіатричній лікарні залежить від стійкості відповідного захворювання.

Перед тим як визначати, чи було достовірно доведено, що особа страждає на психічний розлад, вид і ступінь якого можуть бути підставою для примусового тримання цієї особи у психіатричній лікарні, суди повинні встановити, чи було таке тримання законним у розумінні підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції, зокрема, чи була дотримана процедура, передбачена чинним законодавством України.

Недотримання вимог норм матеріального чи процесуального права при вирішенні питання про надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку призводить до порушення підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції. Проте відповідність такого позбавлення особи свободи національному законодавству є недостатньою умовою; воно також має бути необхідним за конкретних обставин, які повинен встановити суд, розглядаючи справу.

Відповідно до висновку комісії лікарів-психіатрів від 14 серпня 2017 року, ОСОБА_1 поставлено діагноз: Шизофренія, параноїдна форма, параноїдний синдром, та визначено, що вона потребує госпіталізації до психіатричного закладу.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 не спростовують відомості викладені у висновку комісії лікарів-психіатрів від 14 серпня 2017 року, оскільки ОСОБА_1 не являється спеціалістом в галузі психіатрії, тому вона не може робити висновки про психічний стан свого здоров'я.

Доказів, відповідно до статей 77-78 ЦПК України, на підтвердження нормального психологічного стану здоров'я ОСОБА_1 на час ухвалення оскаржуваного рішення та проведення її примусової госпіталізації до психіатричного закладу, суду не надано.

Посилання апеляційної скарги ОСОБА_1 на те, що вона була госпіталізована під вигаданим приводом та сфальсифікованим висновком лікарів є необґрунтованими та не підтверджені допустимими та належними доказами, в матеріалах справи міститься достатньо доказів на обґрунтування поданої заяви, зокрема висновок лікарів-психіатрів, який є дійсним та оскаржений не був.

За змістом ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків місцевого суду, зводяться до переоцінки доказів і незгоди із висновками суду щодо обставин справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Судом першої інстанції вірно встановлено обставини справи, порушення норм матеріального та процесуального права, порушень пункту 1 статті 5 Конвенції судом першої інстанції при розгляді даної справи допущено не було.

З урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що з'ясувавши в достатньо повному об'ємі права та обов'язки сторін, обставини справи, перевіривши доводи та давши їм правову оцінку, суд першої інстанції ухвалив рішення, що відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами.

Враховуючи викладене, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, ч.ч.3-6 ст.147 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів», колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 18 серпня 2017 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Судді: Н.М. Деркач

Л.О. Каратаєва

І.Ю. Ткаченко