ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

Справа № 640/24539/18

Провадження № 22-ц/818/6309/19

27 грудня 2019 року

м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі колегії:

головуючого - Сащенко І.С.

суддів - Коваленко І.П., Овсяннікової А.І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

треті особи - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , Служба у справах дітей по Київському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради,

розглянув в порядку спрощеного апеляційного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Київського районного суду м. Харкова від 08 жовтня 2019 року (суддя Зуб Г.А.) по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , Служба у справах дітей по Київському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,-

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаною позовною заявою, в якій з подальшим уточненням просив усунути перешкоди у здійсненні права власності шляхом визнання ОСОБА_2 разом з ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 такими, що втратили право користування житловим приміщенням у квартирі АДРЕСА_2 .

В обґрунтування уточнених позовних вимог посилався на наступне. На підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Харківським міським центром приватизації житлового фонду від 23.03.1998 року за реєстр. № 2-98-106422, чотирьохкімнатна квартира АДРЕСА_2 належить позивачу, та третім особам. 26.02.1996 року син позивача - ОСОБА_4 зареєстрував шлюб з ОСОБА_9 , від якого в них народилась донька ОСОБА_2 (відповідач по справі). Рішенням Коломацького районного суду Харківської області від 11.07.2008 року шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_9 було розірвано та з того часу відповідач у спірній квартирі не проживає. Реєстрація відповідача створює для позивача певні труднощі та перешкоди у користуванні власністю. 15.05.2019 року в спірній квартирі був зареєстрований син відповідача ОСОБА_8 , дитина у спірну квартиру не вселялась, та її права є похідними від прав матері - відповідача.

Справа розглянута за відсутності сторін.

Заочним рішенням Київського районного суду м. Харкова від 08 жовтня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково: усунуто перешкоди ОСОБА_1 , у здійсненні права власності шляхом визнання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , такою, що втратила право користування житловим приміщенням - квартирою, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 . Вирішено питання розподілу судових витрат.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення в частині відмови усунути перешкоди у здійсненні права власності шляхом визнання ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 таким, що втратив право користування житловим приміщенням у квартирі АДРЕСА_2 скасувати та ухвалити в цій частині нове про задоволення позовних вимог.

Скарга мотивована неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи; невідповідністю висновків суду обставинам справи; порушенням норм матеріального права. Зазначає, що при ухваленні рішення судом не було прийнято до уваги, що права ОСОБА_8 є похідними від прав його матері ОСОБА_2 , а тому у випадку задоволення вимог щодо втрати права користування житловим приміщенням даною особою, втрачаються такі права і ОСОБА_8 .

Інші учасники справи своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористались.

Згідно зі ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 частково, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач дійсно не проживає у спірній квартирі з 30.06.2008 року, оплату комунальних послуг не здійснює, та доказів того, що створені перешкоди для вселення відповідача у вказану квартиру протягом останнього року матеріали справи також не містять; відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині визнання ОСОБА_8 таким, що втратив користування спірною квартирою, суд прийшов до висновку, що позивач не зазначив законного представника малолітнього ОСОБА_8 в якості відповідача, а лише зазначив відповідачем ОСОБА_2 з пред`явленням до неї самостійних вимог.

Колегія суддів з таким висновком погоджується, оскільки він відповідає обставинам справи і вимогам закону.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 на праві приватної спільної часткової власності належить квартира, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 23.01.1998 року за реєстр. № 2-98-106432 (а.с. 7).

Відповідно до Довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 16.07.2019 року, у спірній квартирі зареєстровані позивач, треті особи, відповідач (прізвище якої змінено на « ОСОБА_2 ») та її малолітній син ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 72).

Рішенням Коломацького районного суду Харківської області від 11.07.2008 року розірвано шлюб між ОСОБА_9 та ОСОБА_4 (а.с. 10), на підставі якого Відділом ДРАЦС Коломацького РУЮ Харківської області 22.07.2008 року видано Свідоцтво про розірвання шлюбу, актовий запис № 18 (а.с. 11).

Матері відповідача ОСОБА_9 належить на праві власності квартира за адресою: АДРЕСА_3 , що підтверджується Відомостями з реєстру прав власності на нерухоме майно (а.с. 14).

Відповідно до наданого до суду Акту, ОСОБА_2 не мешкає за адресою: АДРЕСА_2 з 30.06.2008 року (а.с. 9).

Судом встановлено, що батьки малолітньої дитини ОСОБА_8 , за спільною згодою визначили його реєстрацію з одним з батьків - відповідачем, адже стаття 29 ЦК України не пов`язує місце проживання особи з її реєстрацією.

Позивач звертаючись до суду з уточненим позовом про усунення перешкод у користуванні власністю не зазначив в якості відповідача законного представника малолітнього ОСОБА_8 , а лише зазначила відповідачем ОСОБА_2 з пред`явленням до неї самостійних вимог.

Доводи апеляційної скарги про те, що вимоги до ОСОБА_8 є похідними від прав його матері ОСОБА_2 та у зв`язку із задоволенням позову в частині визнання останньої такою, що втратила право користування житловим приміщенням, право користування вказаним житлом втрачається і ОСОБА_8 , колегією суддів не приймаються.

Відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Як було зазначено в рішенні суду, діти, які не є власниками майна, що належить на праві власності їх батькам, набувають права користування таким майном в силу прямого припису Закону (ст. ст. 3, 176 СК, ст. 405 ЦК України). При цьому дане право не залежить від фактичного стану сімейних відносин. Дитина може проживати із будь-ким із батьків.

До того ж, положення Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» не ставить місце фактичного проживання особи в залежність від місця її реєстрації, а тому місцем проживання особи може бути будь-яке жиле приміщення, у якому особа проживає постійно або тимчасово, яке належить цій особі на праві власності або праві користування, що визнається власником жилого приміщення.

При цьому, колегія суддів зазначає, що відповідно до ст. 55 Конституції України права та свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Аналогічне положення міститься й у ч. 1 ст. 3 ЦПК України.

Згідно зі ст. 12 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч.1ст. 5 ЦПК України).

Частиною 1 ст. 48 ЦПК України встановлено, що сторонами у цивільному процесі є позивач та відповідач.

Відповідно до ст.ст. 42, 46, 47 ЦПК України сторонами у справі можуть бути лише фізичні чи юридичні особи, які мають цивільну процесуальну правосуб`єктність.

Права, свободи та інтереси малолітніх осіб віком до чотирнадцяти років, а також недієздатних фізичних осіб захищають у суді відповідно їхні батьки, усиновлювачі, опікуни чи інші особи, визначені законом. (ч.1 ст.59 ЦПК України)

Згідно ч.ч. 1, 4 ст. 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача.

Відповідно до роз`яснень, які містяться у п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (ч. ч. 1 та 2 ст. 3 ЦПК України в ред. 2004 р.), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Суд не має права вирішувати питання про права та обов`язки осіб, не залучених до участі у справі, оскільки це є порушенням норм процесуального права, які тягнуть за собою безумовне скасування рішення суду.

Відповідно до змісту ч. 1 ст. 13 та ч. 1 ст. 51 ЦПК України суд розглядає справи лише в межах заявлених вимог і не може самостійно, без клопотання позивача залучати до участі у справі іншу особу як співвідповідача.

На стадії апеляційного розгляду апеляційний суд позбавлений права відповідно до ч. 1 ст. 51 ЦПК України залучати осіб до участі у розгляді справи і не має права вирішувати питання про права та обов`язки осіб, не залучених до участі у справі, оскільки це є порушенням норм процесуального права, які тягнуть за собою безумовне скасування рішення суду.

У зв`язку з тим, що позовні вимоги в частині визнання ОСОБА_8 таким, що втратив користування спірною квартирою у встановленому процесуальним порядком не були предметом розгляду суду першої інстанції, оскільки законний представник малолітнього ОСОБА_8 в якості відповідача до участі у справі не залучався, вони не можуть бути предметом розгляду у суді апеляційної інстанції.

ОСОБА_1 не позбавлений права звернутися до суду за захистом своїх прав від порушень, визначивши суб`єктний склад учасників справи відповідно до вимог закону, наявності підстав для такого звернення.

Таким чином колегія суддів дійшла висновку, що у частині про відмову усунути перешкоди у здійсненні права власності шляхом визнання ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 таким, що втратив право користування житловим приміщенням у квартирі АДРЕСА_2 заочне рішення Київського районного суду м. Харкова від 08 жовтня 2019 року є законним та постановленим з дотриманням вимог матеріального та процесуального права.

В іншій частині рішення не оскаржувалось і судом апеляційної інстанції не переглядалось.

Доводи апеляційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки суду першої інстанції, обґрунтовано викладені у мотивувальній частині рішення, та зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 5 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, №23, ЄСПЛ, від 18 липня 2007 року).

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Заочне рішення Київського районного суду м. Харкова від 08 жовтня 2019 року -залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий І.С.Сащенко

Судді А.І.Овсяннікова

І.П. Коваленко