Постанова

Іменем України

27 березня 2019 року

м. Київ

справа № 303/7027/16-ц

провадження № 61-28545св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Антоненко Н.О. (суддя-доповідач), Журавель В. І., Крата В. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

третя особа - Мукачівська державна нотаріальна контора,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_6 як представника ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Закарпатської області від 11 жовтня 2017 року у складі колегії суддів: Мацунича М. В., Фазикош Г. В., Джуга С. Д.,

ВСТАНОВИВ:

1.Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 про визнання недійсним договору дарування будинку АДРЕСА_1 від 28 жовтня 2003 року, укладеного між сторонами, посвідченого державним нотаріусом Мукачівської державної нотаріальної контори Ковач Н. О., зареєстрованого в реєстрі за № I-4984.

В обґрунтування позову ОСОБА_4 посилався на те, що він як власник житлового будинку АДРЕСА_1 погодився укласти з ОСОБА_5 договір довічного утримання з одночасним переоформленням на неї права власності на його будинок за умови, що вона буде про нього та його дружину, яка на час звернення з позовом померла, турбуватися та матеріально забезпечувати, оскільки вони є особами похилого віку, однак з літа 2016 року відповідач припинила виконувати взяті на себе обов'язки.

Звернувшись до нотаріальної контори, позивач довідався про те, що замість договору довічного утримання він підписав договір дарування будинку.

Вважаючи, що договір дарування укладений внаслідок помилки, ОСОБА_4 просив позов задовольнити.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 10 квітня 2017 року позов ОСОБА_4 задоволено. Визнано недійсним договір дарування жилого будинку АДРЕСА_1 від 28 жовтня 2003 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, посвідчений державним нотаріусом Мукачівської державної нотаріальної контори Ковач Н.О., зареєстрованого в реєстрі за № I-4984.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач, підписуючи оспорюваний договір дарування, помилявся щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, що призвело до того, що між сторонами фактично укладено договір довічного утримання, а не договір дарування, а тому наявні підстави для задоволення позову.

Короткий зміст рішення апеляційного суду

Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 11 жовтня 2017 року рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 10 квітня 2017 року скасовано, ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Рішення апеляційного суду мотивоване недоведеністю ОСОБА_4 заявлених ним позовних вимог. ОСОБА_4 знав і розумів, що предметом укладеної ним угоди є дарування жилого будинку, а зміст угоди стосується безоплатного переходу права власності на жилий будинок до ОСОБА_5 без обов'язку вчинити останньою на його користь будь-якої дії майнового або немайнового характеру. Оскільки позов є необґрунтованим, підстави для застосування позовної давності відсутні.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у жовтні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_6 як представник ОСОБА_4 просить скасувати рішення апеляційного суду Закарпатської області від 11 жовтня 2017 року і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Надходження касаційної скарги та заперечень на касаційну скаргу

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 листопада 2017 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали з Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

21 травня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Аргументи учасників справи

Доводи касаційної скарги, відзиву на касаційну скаргу та відповідь на відзив.

Касаційна скарга ОСОБА_6 як представника ОСОБА_4 мотивована тим, що рішення суду апеляційної інстанції є незаконним та несправедливим, ухвалене з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. ОСОБА_4 на момент укладення оспорюваного правочину помилявся щодо істотних умов договору, оскільки за інших обставин цей правочин взагалі б не був укладений. У позивача не було ні бажання, ні підстав безоплатно передавати у власність своє єдине житло сторонній особі, оскільки мав на меті отримання стороннього догляду та утримання. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач серед іншого посилався тільки на правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду України від 18 червня 2014 року у справі № 6-69цс14, оскільки така постанова винесена у справі з однаковими фактичними обставинами справи, а тому посилання апеляційного суду на правові позиції викладені у інших постановах Верховного Суду України, є безпідставними.

Заперечення відповідача на касаційну скаргу мотивоване тим, що оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції є законним та справедливим, ухвалене з дотриманням норм процесуального права та правильним застосуванням норм матеріального права. Позивач знав про укладання договору дарування, нотаріус йому пояснила наслідки його укладання, дружина позивача давала свою згоду на укладення такого правочину. При укладенні оспорюваного правочину існували і були чинними домовленості щодо вчинення саме договору дарування, а не будь-якого іншого правочину. Після укладення договору дарування вона разом із своєю сім'єю вселилася до спірного будинку, зробила ремонт і проживала разом із дарувальником 5 років. Доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують. Жодних доказів того, що оспорюваний договір було укладено внаслідок помилки, стороною позивача не надано.

Фактичні обставини справи

Суди встановили, що ОСОБА_4 на праві власності належав житловий будинок АДРЕСА_1.

28 жовтня 2003 року між сторонами укладено договір дарування зазначеного будинку, за умовами якого ОСОБА_4 подарував ОСОБА_5 спірний будинок. Договір посвідчено державним нотаріусом Мукачівської державної нотаріальної контори Ковач Н. О., зареєстрованого в реєстрі за № I-4984.

28 жовтня 2003 року ОСОБА_8, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року, як дружина позивача надала йому свою нотаріально посвідчену письмову згоду на укладення ним договору дарування спірного будинку як спільної сумісної власності подружжя.

Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_4 указував на те, що договір дарування свого будинку ним укладено внаслідок помилки.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального

права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК Українипровадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих

процесуальних дій, вирішення справи.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до частини першої статті 56 ЦК Української РСР угода, укладена внаслідок помилки, що має істотне значення, може бути визнана недійсною за позовом сторони, яка діяла під впливом помилки.

Під помилкою слід розуміти таке неправильне сприйняття стороною суб'єкта, предмета чи інших істотних умов угоди, що вплинуло на її волевиявлення, при відсутності якого за обставинами справи можна вважати, що угода не була б укладена.

За нормами статті 243 ЦК УРСР, який був чинний на момент укладення сторонами договору, право власності на майно переходило до обдаровуваного після укладення договору дарування, реєстрація права власності не була умовою переходу права власності, відповідно 28 жовтня 2003 року ОСОБА_5 стала власником указаного будинку.

Отже, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, а саме неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення.

Відповідно до статті 60 ЦПК України (в чинній на час розгляду справи судами редакції) кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Встановивши, що відсутні підстави, передбачені в статті 56 ЦК Української РСР, для визнання недійсним договору дарування від 28 жовтня 2003 року, апеляційний суд зробив правильний висновок про відмову в задоволенні позову.

Оскаржуване рішення апеляційного суду містить висновки щодо результатів оцінки зібраних у справі доказів, відповідає вимогам статей 213-215, 315 ЦПК України (у редакції станом на час розгляду справи в суді) щодо законності й обґрунтованості. Апеляційний суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 ЦПК України (у редакції станом на час розгляду справи в суді), правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Доводи касаційної скарги в їх сукупності зводяться до невірного розуміння скаржником вимог чинного законодавства та власного тлумачення характеру спірних правовідносин. Такі доводи враховані та оцінені судом апеляційної інстанції та не знайшли свого підтвердження.

Аргументи касаційної скарги про те, що позивач при зверненні до суду з позовом посилався тільки на правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 18 червня 2014 року у справі № 6-69цс14, на увагу не заслуговують, оскільки відповідно до частини першої статті 360-7 ЦПК України (в чинній на час розгляду справи судами редакції) правові позиції Верховного Суду України, висловлені за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України.

Самі по собі доводи про наявність помилки при вчиненні оспорюваного правочину не можуть бути підставою для задоволення позову про визнання

такого правочину недійсним.

В силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

За таких обставин, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 як представника ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Закарпатської області від 11 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді Н. О. Антоненко

В.І. Журавель

В.І. Крат