Дата документу 04.04.2019 Справа № 554/6547/17
Провадження № 2/554/135/2019
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 квітня 2019 року Октябрський районний суд м.Полтави у складі:

головуючого судді Савченко Л.І.

при секретарі Гаврись В.В.

за участю представника відповідача ОСОБА_1 ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м.Полтава цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1, ОСОБА_3 про визнання договору позики недійсним, -

в с т а н о в и в :

Позивач ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_3 про визнання недійсним договору позики від 03 вересня 2012 року укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_3, посилаючись на те, що вказаний договір позики є недійсним у зв»язку із фіктивністю, оскільки дії відповідачів спрямовані на зменшення складу майна належного ОСОБА_3, які розпочалися лише 25.01.2016 року шляхом подачі до суду позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу. В той же час вона є кредитором ОСОБА_3, борг якого за рішеннями Октябрського районного суду м.Полтави перед нею становить 290 486, 27 грн., 6 904, 86 грн. та 93 689, 04 грн. Вважає, що відповідач ОСОБА_1 сприяє уникненню своїм батьком ОСОБА_3 відповідальності за зобов»язаннями перед нею, а тому крім позову про стягнення боргу, заявляла і позов про визнання права спільної часткової власності на нерухоме майно до ОСОБА_3, в якому про позику не згадувала. Зазначила, що відповідачі проживають разом, що також свідчить про фіктивність договору. При реальній передачі нею коштів ОСОБА_3 02 серпня 2003 року у сумі 10 000 доларів США, про борг перед ОСОБА_1 ним не згадувалося. Вважає, що сторони не мали наміру на реальне укладення договору позики та його виконання з досягненням правового результату, тому вважає договір фіктивним. З цих підстав, звернулася до суду з позовом.

Ухвалою суду від 30 жовтня 2017 року відкрито провадження по справі.

Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12.10.2018 року справу передано до провадженні іншому складу суду.

Ухвалою суду від 12 жовтня 2018 року справу призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження.

Відповідач ОСОБА_3 подав до суду відзив на позов, в якому зазначив, що позов подано з метою затягування справи за позовом ОСОБА_1 до нього про стягнення заборгованості та усунення останньої як кредитора. 03.09.2012 року ОСОБА_1, яка є його дочкою, позичила йому 12 000 доларів США з власних заощаджень, в тому числі, із продажу належного їй автомобіля. Крім того, вона була засновником «ПП «Антарес-профі» з 2002 по 2013 р.р. Тому твердження ОСОБА_4 щодо матеріального стану ОСОБА_1 є неправдивими. Строком повернення був визначений вересень 2015 року. Оскільки вони знаходилися у родинних відносинах, проживали разом, письмової форми в той час не дотрималися. На початку 2015 року ОСОБА_1 звернулася до батька з проханням повернути кошти, але дізналася, що в результаті шахрайських дій Каплуновського та ОСОБА_4, він має борг перед останньою, який стягується у судовому порядку. Тоді вони і вирішили оформити позику розпискою, щоб мати можливість реально повернути кошти. У грудні 2015 року ОСОБА_1 подала позов майже відразу після закінчення строку повернення боргу. ОСОБА_1 вважала, що має права на отримання боргу, тому і звернулася до суду з позовом, а не тому, щоб перешкодити ОСОБА_4 отримати борг. Також вважає, що на момент укладення договору позики сторони взагалі не були знайомі і позивач не може знати чи дійсно він позичав гроші у ОСОБА_1 Таким чином, твердження, що договір є фіктивним є лише домислами. Зазначив, що права ОСОБА_4 укладеним договором також не порушені. З цих підстав, ОСОБА_4 є неналежним позивачем. Також зазначає, що укладення письмового договору пізніше, ніж відбулася передача коштів, не свідчить про його недійсність. Подання позову ОСОБА_1 до суду про визнання права власності на будинок не має жодного відношення до позову про визнання договору позики недійсним. Таким чином, договір позики не є фіктивним, так як відбулася реальна передача грошових коштів, тому в задоволенні позову прохав відмовити.

Ухвалою суду від 20 лютого 2019 року закрито підготовче провадження, призначено справу до судового розгляду по суті.

У судове засідання позивач ОСОБА_4 не з»явилася, надіслала до суду заяву про розгляд справи без її участі, позов підтримала у повному обсязі, прохала винести законне та обґрунтоване рішення та врахувати висновки Верховного Суду викладені у постанові від 06.03.2019 № 317/3272/16-ц.

Відповідач ОСОБА_3 у судовому засіданні проти задоволення позову заперечував, пояснив, що його дочка ОСОБА_1 дійсно позичала йому гроші, однак спочатку розписку вони не оформляли. Потім, коли щодо нього з боку позивача та її чоловіка були проведені шахрайській дії, з метою захисту своїх прав, ОСОБА_1 вирішила звернутися до суду, щоб довести, що він дійсно винен їй кошти.

Представник відповідача ОСОБА_1 ОСОБА_2 у судовому засіданні проти позову заперечували, прохала в його задоволенні відмовити.

Суд, заслухавши учасників справи, перевіривши фактичні обставини справи письмовими доказами, дійшов до висновку про задоволення позову, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що згідно розписки від 03 вересня 2012 року ОСОБА_1 дала у тимчасове користування на умовах строковості та поверенння ОСОБА_3 грошові кошти у сумі 12 000 доларів США, які передані нею в момент підписання розписки. Строк повернення ОСОБА_3 грошових коштів 01 вересня 2015 року. Після повернення отриманих грошових коштів ОСОБА_3 складає лист, який підписується ним та ОСОБА_1 та який підтверджує факт повернення отриманих коштів у повному обсязі. У разі неповернення в строк грошових коштів у сумі 12 000 доларів США ОСОБА_3 сплачує на користь ОСОБА_1 штраф у розмірі 1 200 доларів США, що становить 10 % суми грошових коштів, отриманих по розписці. Всі спірні питання вирішуються судом у встановленому законодавством порядку (а.с.5).

Також встановлено, що рішенням Октябрського районного суду м.Полтави від 10 червня 2015 року позов ОСОБА_4 задоволено, стягнуто із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 заборгованість за договором позики у розмірі 93 152 грн.04 коп. та судовий збір у сумі 537 грн. (справа № 554/1163/15-ц, провадження № 2/554/1137/2015) (а.с.14).

Рішенням Октябрського районного суду м.Полтави від 05 листопада 2014 року задоволено позов ОСОБА_4 та стягнуто на її користь із ОСОБА_3 290 486 грн. 27 коп. в рахунок погашення заборгованості за договором позики від 02.08.2013 року, судові витрати у сумі 2 904 грн. 86 коп. та витрати на правову допомогу у сумі 4 000 грн., а всього стягнуто на користь ОСОБА_4 297 391 грн. 13 коп. (справа № 554/122/14-ц, провадження № 2/554/110/2014) (а.с.46-49).

З витягу з ЄРДР від 27.05.2016 року вбачається, що Октябрський ВДВС Полтавського МУЮ 27.05.2016 звернувся із заявою до Полтавського відділу поліції ГУНП в Полтавській області про притягнення до кримінальної відповідальності ОСОБА_3 за невиконання рішення суду та вимог державного виконавця за заявою ОСОБА_4 (а.с.12).

25 січня 2016 року ОСОБА_1 звернулася до Октябрського районного суду м.Полтави із позовом до ОСОБА_3 про стягнення боргу по розписці від 03.09.2012 року у сумі 13 200 доларів США, що на дату звернення до суду становить 316 140 грн. 40 коп. (справа № 554/423/16-ц, провадження № 2/554/843/2016).

Ухвалою суду від 11 лютого 2016 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики об»єднано в одне провадження із позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення боргу (справа № 554/423/16-ц, провадження № 2/554/843/2016) (а.с.8).

Крім того, встановлено, що 13.02.2017 ОСОБА_1 як третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, зверталася до суду з позовом про визнання права спільної часткової власності на нерухоме майно у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя та визнання права власності на нерухоме майно (справа № 54/14897/15-ц) (а.с.10).

Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обовязків.

Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Статтею 1047 ЦК України встановлено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п»ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ч.5 ст. 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Частиною 3 ст.215 ЦК України встановлено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Зі змісту статті 234 ЦК України слідує, що фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобовязань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та пятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Відповідно до положень норм ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право.

Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_1 є донькою ОСОБА_3 та проживає разом із ним в одному будинку.

Складенні розписки від 03 вересня 2012 року та звернення ОСОБА_1 до суду із позовом про стягнення заборгованості з ОСОБА_3 відбулося після ухвалення Октябрським районним судом м.Полтави рішень від 10 червня 2015 року та від 05 листопада 2014 року про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 боргу у сумі 93 689, 04 грн. та 297 391 грн. 13 коп. відповідно.

Також встановлено, що вказані рішення на день звернення до суду ОСОБА_1 із позовом про стягнення боргу із ОСОБА_3 не виконані, державним виконавцем здійснюються виконавчі дії у зведеному виконавчому провадженні № 46564114. На майно ОСОБА_3 накладено арешт.

За таких підстав, суд приходить до висновку, що виниклий спір про стягнення боргу із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1. за договором позики у сумі 13 200 доларів США, що на дату звернення до суду становить 316 140 грн. 40 коп., порушує права та інтереси ОСОБА_4, оскільки позбавляє позивача права власності на майно, а саме грошові кошти, які стягнуті на її користь з ОСОБА_3 за рішеннями суду, що унеможливлює виконання судового рішення про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 боргу.

Суд вважає, що відповідачем не доведено дійсних намірів учасників договору позики від 03 вересня 202 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на реальну передачу грошових коштів. На думку суду, справжні наміри сторонами приховувалися та вони свідомо не бажали виконувати договір.

Так, у судовому засіданні не здобуто доказів реальної передачі грошових коштів. ОСОБА_3 у судовому засіданні не зміг підтвердити, що позичені грошові кошти у ОСОБА_1 витрачені ним на ремонт будинку та вкладені у бізнес.

Також суду не наведено логічного обґрунтування чому ОСОБА_1 звернулася до ОСОБА_3 з проханням повернути кошти на початку 2015 року, адже строк дії договору закінчувався 01 вересня 2015 року. Вказаний факт зазначив сам ОСОБА_3 у відзиві на позов.

Суд вважає, що оформлення розписки від 03.09.2012 після виникнення боргових зобов»язань ОСОБА_3 перед ОСОБА_4 також свідчить про намір відповідача ухилитися від виконання рішення суду, а отже і про невчинення дій щодо передачі грошових коштів на виконання договору позики.

Доводи відповідача, що цей факт не є підставою для визнання договору недійсним, судом спростовується.

Згідно частини третьої статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Таким чином, судом встановлено, що між сторонами був укладений договір, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, що є порушенням частин першої та пятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Аналогічний по суті висновок зроблено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 жовтня 2018 року у справі № 654/1528/17 та постанові Верховного Суду Касаційного цивільного суду від 06 березня 2019 року № 317/3272/16-ц.

Доводи відповідача щодо доведеності походження грошових коштів, які належали ОСОБА_1, не спростовують висновків суду щодо фіктивності укладеного правочину, оскільки сам факт наявності грошових коштів у ОСОБА_1 не є предметом доказування у даному спорі.

Твердження відповідача, що ОСОБА_4 не може бути позивачем у даному спорі, також є невірним, оскільки в разі задоволення позову про стягнення боргу на користь ОСОБА_1, буде порушено права та інтереси ОСОБА_4, оскільки позбавить її права власності на майно, а саме грошові кошти.

Факту недотримання форми правочину, як підстави для визнання його недійсним, позивачем у позові не зазначалося, тому заперечення відповідача в цій частині не потребують оцінки суду.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог та задоволення позову в обраний позивачем спосіб.

Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до ст. 141 ЦПК України та вважає за необхідне стягнути із ОСОБА_1, ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 судовий збір у сумі 640 грн. у рівних частках, тобто по 320 грн. з кожного.

Керуючись ст.ст. 12, 81, 229, 247, 263-265, 268, 289, 354 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_4 до ОСОБА_1, ОСОБА_3 про визнання договору позики недійсним задовольнити.

Визнати недійсним договір позики від 03 вересня 2012 року укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено до Полтавського апеляційного суду через Октябрський районний суд м. Полтави шляхом подання протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Позивач ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, місце проживання: 36000 м.Полтава, пров.Шевченка, 4, кв.62, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1.

Відповідач ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2,36002 місце знаходження: м. Полтава, пров.Очеретянський, 30 реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2.

Відповідач ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, 36002 місце знаходження: м. Полтава, пров.Очеретянський, 30 реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3.

Повне рішення складено 09 квітня 2019 року.

Суддя Л.І.Савченко