Постанова

Іменем України

20 червня 2019 року

м. Київ

справа № 758/8949/16

провадження № 61-32984св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Висоцької В. С. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Фаловської І. М.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - публічне акціонерне товариство «Платинум Банк»,

відповідач - приватне акціонерне товариство «Ренесанс Життя»,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації у публічному акціонерному товаристві «Платинум Банк» на рішення Апеляційного суду м. Києва від 03 серпня 2017 року у складі колегії суддів Борисової О. В., Ратнікової В. М., Пікуль А. А.,

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Платинум Банк» (далі - ПАТ «Платинум Банк», банк), приватного акціонерного товариства «Ренесанс Життя» (далі - ПрАТ «Ренесанс Життя»), в якому просила визнати недійсним кредитний договір від 08 жовтня 2014 року, укладений між нею та банком.

Позов мотивовано тим, що 08 жовтня 2014 року між позивачем та ПАТ «Платинум Банк» укладено кредитний договір із забезпечення заставою, страхуванням життя позичальника та можливістю перенесення платежу. ПАТ «Платинум Банк», укладаючи з позивачем спірний кредитний договір, порушив її права, як споживача фінансових послуг, не повідомив про всі умови кредитування, сукупну його вартість, не виконав вимог, встановлених статтею 11 Закону України «Про захист прав споживачів», незаконно встановив комісію за обслуговування кредиту, зокрема за послуги, які супроводжують кредит, включив до умов договору пункт про розгляд спорів між сторонами у третейському суді, що є незаконним.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 23 вересня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач погодила умови взаємовідносин з банком з приводу отримання кредитних коштів, до підписання договору, була ознайомлена в письмовій з інформацією про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту відповідно до законів України. Підписанням договору та невід`ємних його додатків, позивач, як клієнт банку підтвердила отримання нею від банку інформацію, визначену в частині другій статті 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринку цінних паперів».

Постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 «Про затвердження Правил надання банкам України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» (п. 3.1) встановлена можливість включення комісій (тарифів) банку, що пов`язані з наданням та обслуговуванням і погашенням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, здійснення валютно-обмінних операцій, юридичне оформлення тощо, що і було зроблено в оскаржуваному кредитному договорі та жодним чином не порушило права позивача, як споживача фінансових послуг.

Відомості стосовно умов кредитування були повідомлені споживачу письмово, перед укладанням Кредитного договору, для запобігання непорозуміння та належного укладання договору.

Крім того, відповідно до Графіку платежів за кредитним договором, який є додатком №1 та невід`ємною частиною кредитного договору, чітко передбачена сплата комісії у розмірі 139 грн щомісячно з 03 листопада 2014 року до 03 жовтня 2016 року включно.

Суд першої інстанції виходив з того, що оскарження позивачем дій відповідача по нарахуванню відсотків за користування кредитними коштами та вказівка на невірність нарахування розміру заборгованості, без надання будь-яких доказів на підтвердження таких обставин, не може бути правовою підставою для задоволення вимог позову в частині визнання договору недійсним.

Позивач самостійно, на власний розсуд, вільно і на умовах, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства уклала з відповідачем на обумовлених і погоджених ними умовах договір кредиту, а тому позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки є такими, які не ґрунтуються на вимогах Закону.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 03 серпня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення суду першої інстанції скасовано з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову.

Визнано недійсними підпункт д) пункту 1.2. розділу 1, пункт 2.4. розділу 2 та пункт 7.1. розділу 7 кредитного договору із забезпечення заставою, страхуванням життя позичальника та можливістю перенесення платежу, укладеного 08 жовтня 2014 року між ОСОБА_1 , публічним акціонерним товариством «Платинум Банк» та приватним акціонерним «РЕНЕСАНС ЖИТТЯ».

У задоволенні іншої частини вимог відмовлено.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що банк, всупереч вимог чинного законодавства, включив до умов договору споживчого кредиту положення про вирішення спорів третейським судом та умови про нарахування комісії за послуги, що супроводжують кредит, за рахунок позивача, що є підставою для визнання окремих (зазначених) частин договору недійсними.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, уповноважена особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації у ПАТ «Платинум Банк», не погоджуючись з рішенням апеляційного суду в частині визнання недійсними підпункту д) пункту 1.2 та пункту 2.4 договору, посилаючись на порушення апеляційним судом норм матеріального та процесуального права, просить змінити рішення суду в оскаржуваній частині та відмовити у задоволенні цих вимог. В іншій частині рішення залишити без змін.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що під час розгляду справи апеляційним судом не враховано, що можливість встановлення комісії передбачена Постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 «Про затвердження Правил надання банкам України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» (п.3.1).

В пункті 2.6 Умов споживчого кредитування ПАТ «Платинум Банк», з якими позичальника було ознайомлено письмово, конкретизовано та чітко передбачено, що мається на увазі під обслуговуванням кредиту, а саме: банк здійснює обслуговування кредиту (здійснює нагадування про дати сплати заборгованості за кредитом та суму заборгованості; вносить зміни до графіку погашення у випадку здійснення позичальником часткового дострокового погашення кредиту, за письмовою вимогою позичальника надає оновлений графік погашення; тощо) та стягує плату за обслуговування такого кредиту у вигляді комісії.

Пунктом 2.7 Умов передбачено, що сума комісії за обслуговування кредиту додається до суми щомісячного платежу.

Таким чином, комісія за обслуговування кредиту, включена до сукупної вартості кредиту, вона встановлена у твердій грошовій сумі, зміна якої не передбачена умовами договору та додатками до нього, що не суперечить вимогам законодавства.

В той час, як дисбалансом та несправедливими умовами за положеннями Закону України «Про захист прав споживачів» вважається можливість зміни плати за обслуговування кредиту чи встановлення її розміру у відсотковому вираженні від наданого кредиту або його непогашеної частини, і саме це є підставою для визнання таких умов договору недійсними.

Отже, спірна умова кредитного договору не створює дислабаланс договірних прав та обов`язків сторін та не завдає шкоди споживачеві.

Таким чином, відсутні будь-які обставини та законні підстави для визнання умови кредитного договору щодо сплати щомісячної комісії за обслуговування кредиту недійсною чи припиненою з формальних міркувань, що умови є несправедливими, оскільки відсутні будь-які допустимі докази таких тверджень позивача.

Суд апеляційної інстанції не врахував, що наявність підписів позивача у заяві/анкеті, у кредитному договорі та у невід`ємних його додатках свідчить про те, що він погодився із усіма умовами, а отже, було досягнуто згоди на укладення кредитного договору та всіх його істотних умов.

Отже, умови оспорюваного кредитного договору повністю відповідають вимогам чинного законодавства, в тому числі нормам ЦК України, Закону України «Про захист прав споживачів», Правилам надання банкам України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затвердженим Постановою Правління Національного банку України.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 вересня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі за вищевказаною касаційною скаргою та витребувано справу із суду першої інстанції.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального

кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів».

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

На підставі наведених норм, касаційні скарги разом з цивільною справою передано до Верховного Суду.

Відзив на касаційну скаргу іншими учасниками справи до суду не подано.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Рішення апеляційного суду оскаржується виключно в частині визнання недійсними умов кредитного договору (підпункт д) пункту 1.2 та пункт 2.4) про сплату позичальником щомісячних комісій, у зв`язку з чим, Верховний Суд переглядає оскаржуване рішення у касаційному порядку на предмет законності і обґрунтованості саме у цій частині та в межах доводів, наведених заявником у касаційній скарзі.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

За положеннями статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно із частинами першою, третьою статті 1054 ЦК Україниза кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник - повернути кредит та сплатити відсотки.

Відповідно до статті 203 ЦК Українизміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Встановивши, що за умовами укладеного між сторонами договору, банк надав позичальнику кредит на споживчі цілі, суд апеляційної інстанції правильно виходив з того, що особливості регулювання цих відносин визначаються Законом України «Про захист прав споживачів», в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин.

За положеннями абзацу 3 частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) кредитодавцю забороняється встановлювати в договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо з дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, є незаконним.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року №168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).

Встановивши в кредитному договорі обов`язок позивача сплачувати щомісячні комісії за обслуговування кредиту, за супроводження кредиту, відповідач не зазначив, які саме послуги за вказану плату (комісію) надаються позивачу. При цьому, відповідач нараховував комісію за послуги, що супроводжують кредит за рахунок позивача, що є незаконним.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про недійсність кредитного договору в частині його окремих положень, а саме щодо обов`язку позивача сплачувати щомісячні комісії за обслуговування кредиту, передбаченого у підпункті д) пункту 1.2 та пункті 2.4 розділу 2 кредитного договору.

Апеляційний суди правильно виходив з того, що в силу положень статті 217 ЦК Українинедійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому.

Колегія суддів погоджується з висновками апеляційного суду стосовно незаконності встановлення у кредитному договорі щомісячної плати за обслуговування кредитної заборгованості, а саме послуг, які супроводжують кредит.

Посилання у касаційній скарзі на те, що в пункті 2.6 Умов споживного кредитування ПАТ «Платинум Банк», конкретизовано, які саме послуги входять в обслуговування кредиту (здійснення нагадування про дати сплати заборгованості за кредитом та суму заборгованості; внесення змін до графіку погашення у випадку здійснення позичальником часткового дострокового погашення кредиту, за письмовою вимогою позичальника надає оновлений графік погашення; тощо), не спростовують висновків апеляційного суду щодо наявності правових підстав для визнання недійсними умов кредитного договору в частині встановлення обов`язку оплати щомісячної комісії за обслуговування кредиту, оскільки банк не повинен встановлювати платежі, обов`язкові для споживача за свої дії, на власну користь. Умови кредитного договору, якими встановлено обов`язок позичальника сплачувати комісію за обслуговування кредиту, є несправедливими, суперечать принципу добросовісності, призводять до істотного дисбалансу договірних прав і обов`язків.

Інші доводи касаційної скарги фактично стосуються переоцінки доказів та встановлених на їх підставі обставин справи, зокрема, переоцінки умов укладеного між сторонами кредитного договору.

Колегія суддів перевірила доводи касаційної скарги на предмет законності судових рішень виключно в межах заявлених в суді першої інстанції вимог та які безпосередньо стосуються правильності застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв`язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів та встановлення обставин, що за приписами статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації у публічному акціонерному товаристві «Платинум Банк» залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду м. Києва від 03 серпня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. С. Висоцька

І. В. Литвиненко

І. М. Фаловська