Постанова

Іменем України

06 лютого 2019 року

м. Київ

справа № 523/11790/16-ц

провадження № 61-11885св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Хопти С. Ф., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси, у складі судді Малиновського О. М., від 02 жовтня 2017 року та постанову Апеляційного суду Одеської області, у складі колегії суддів: Журавльова О. Г., Комлевої О. С., Кравця Ю. І., від 17 січня 2018 року.

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_4 про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом виселення.

Свої вимоги ОСОБА_3обґрунтовував тим, що він є власником квартири АДРЕСА_1. У квартирі зареєстровані: ОСОБА_3, його дружина - ОСОБА_5, син - ОСОБА_6, онук - ОСОБА_7 Відповідач, яка є невісткою, дружиною його сина - ОСОБА_6, на цій житловій площі не зареєстрована, проте проживає без законних на те підстав, оскільки він, як власник квартири, не надавав своєї згоди на її проживання в квартирі. Позивач стверджує, що ОСОБА_4 вселилась до квартири самовільно та перешкоджає йому та його дружині у проживанні в квартирі.

Із урахуванням зазначеного, позивач просив позов задовольнити, усунути перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження квартирою шляхом виселення ОСОБА_4 з квартири без надання іншого житлового приміщення.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 02 жовтня 2017 року позов ОСОБА_3 задоволено. Усунуто перешкоди у користуванні, володінні та розпорядженні власністю ОСОБА_3 шляхом виселення ОСОБА_4 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що ОСОБА_4 вселилась у спірну квартиру за пропозицією ОСОБА_6 (син власника квартири), який не є власником квартири. Відповідач не надала належних доказів на підтвердження того, що вона вселилась у спірну квартиру за згодою власника квартири ОСОБА_3 Сам по собі факт проживання ОСОБА_4 у спірній квартирі не може вважатися достатньою правовою підставою для виникнення у неї права користування спірним житлом, яке належить позивачу на праві приватної власності.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Апеляційного суду Одеської області від 17 січня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишено без задоволення, а рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 02 жовтня 2017 року без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що районний суд дійшов правильного висновку про задоволення позовних вимог, оскільки одноособовим власником спірної квартири є ОСОБА_3, що підтверджується свідоцтвом про право власності на квартиру. ОСОБА_4 є дружиною ОСОБА_6, який не є власником квартири, а в ній проживає, як член сім'ї власника житлового приміщення, який заперечує проти проживання у спірній квартирі відповідача.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 02 жовтня 2017 року та постанову Апеляційного суду Одеської області від 17 січня 2018 року і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, дійшов передчасного висновку про те, що відповідач самоправно вселилася до спірної квартири. У 2005 році відповідач та її чоловік, який є сином позивача, вирішили проживати спільно у квартирі АДРЕСА_1, проти чого не заперечував власник квартири (позивач) та його дружина. Суди не звернули увагу на те, що виселення відповідача із житлового приміщення, власником якого є позивач, порушує права її неповнолітнього сина, оскільки виселення матері фактично залишить без її догляду неповнолітню дитину та унеможливить проживання сина у спірній квартирі. Судом першої інстанції також було безпідставно відмовлено у виклику свідків для надання пояснень у справі.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 12 березня 2018 року відкрито касаційне провадження у справі.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 січня 2019 року справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом виселенняпризначено до судового розгляду.

Відзив на касаційну скаргу не подано

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами встановлено, щовідповідно до свідоцтва про право власності на квартиру, виданого виконавчим комітетом Одеської міської ради 22 квітня 2003 року, власником квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_3

У квартирі зареєстровані, як члени сім'ї ОСОБА_3, його дружина - ОСОБА_5, син - ОСОБА_6 з 1986 року, які набули право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1.

З 2011 року в квартирі зареєстрований онук ОСОБА_3 - ОСОБА_7, 2010 року народження.

На даний час в квартирі проживає ОСОБА_6 зі своєю дружиною ОСОБА_4, з якою перебуває в зареєстрованому шлюбі з 12 червня 2009 року, та їх син - ОСОБА_7, 2010 року народження.

Місце проживання ОСОБА_4 у спірній квартирі не зареєстровано.

Згідно копії паспорта ОСОБА_4 її місце проживання зареєстроване за адресою: АДРЕСА_2. Дата реєстрації 08 червня 2011 року.

Позиція Верховного Суду

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушеним.

Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Аналіз наведених вище норм права дає підстави для висновку про те, що право членів сім'ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім'ї якого вони є.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК УРСР до членів сім'ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю.

Згідно положень статті 57 ЦПК України, 2004 року, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до статті 60 ЦПК України, 2004 року, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Подібні положення містять статті 76, 81 чинної редакції ЦПК України.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, враховуючи вказані норми матеріального права, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог, враховуючи те, що відповідач не довела, що вселилась і проживає у спірній квартирі за згодою її власника, який категорично заперечує проти проживання відповідача у належній йому на праві власності квартирі.

Як встановлено судами, ОСОБА_4 вселилась у спірну квартиру за пропозицією ОСОБА_6, який не є власником квартири. Даних про те, що ОСОБА_4 вселилась у спірну квартиру за згодою ОСОБА_3, відповідачем не надано. Сам по собі факт проживання ОСОБА_4 в спірній квартирі не може вважатися достатньою правовою підставою для виникнення у неї права користування житлом.

Місце проживання ОСОБА_4 у спірній квартирі не зареєстровано. Згідно копії паспорта ОСОБА_4 остання з 08 червня 2011 року зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2.

ОСОБА_4 тимчасово користувалась квартирою АДРЕСА_1, при цьому власник не втратив права за наявності перешкод у користуванні своєю власністю заявити вимоги про усунення цих перешкод.

Постановляючи рішення про усунення перешкод у користуванні квартирою, суд не порушив прав неповнолітнього сина ОСОБА_4, оскільки місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків (частина перша статті 160 СК України).

Колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, оскільки суди правильно застосували до даних правовідносин нормиматеріального права, які регулюють спірні правовідносини, та дійшли обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог позивача.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені рішення постановлені з порушенням норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

З урахуванням наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржені судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Частиною першою статті 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 400, 402, 410, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4залишити без задоволення.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 02 жовтня 2017 року та постанову Апеляційного суду Одеської області від 17 січня 2018 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 02 жовтня 2017 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник
Судді О. В. Білоконь
Є. В. Синельников
С. Ф. Хопта
Ю. В. Черняк