Постанова

Іменем України

20 березня 2019 року

місто Київ

справа № 649/415/16-ц

провадження № 61-8404св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Олійник А. С., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Апеляційного суду Херсонської області від 31 жовтня 2016 року у складі колегії суддів: Склярської І. В., Вейтас І. В., Цуканової І. В.,

ВСТАНОВИВ:

I. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Стислий виклад позиції позивача

У червні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовною заявою, в якій просив визнати такими, що не відповідають дійсності, і спростувати відомості, поширені про ОСОБА_3, зокрема, у заяві ОСОБА_4, яка подана 09 березня 2016 року начальнику ГУМВС України в Херсонській області, про те, що ОСОБА_3 «займається незаконним виловом риби з браконьєрами ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8» та «кришує цих браконьєрів»; стягнути із ОСОБА_4 на користь позивача відшкодування моральної шкоди у розмірі 20 000, 00 грн.

Позивач обґрунтовував заявлені вимоги тим, що звересня 2005 року він перебуває на службі в органах внутрішніх справ. Згідно зі своїми посадовими обов'язками він займається боротьбою зі злочинністю в сфері економіки. Діючих дисциплінарних стягнень не має вже тривалий час. 09 березня 2016 року відповідач звернувся до ГУМВС України в Херсонській області із заявою, в якій повідомив керівника головного управління про те, що позивач займається незаконним виловом риби з браконьєрами ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, «кришує цих браконьєрів». Після надходження зазначених відомостей стосовно нього проведено службову перевірку. Він неодноразово змушений був надавати пояснення, їздити до м. Херсона у зв'язку із проведенням стосовно нього перевірки. Після закінчення службової перевірки встановлено, що факти, викладені у заяві відповідача, не відповідають дійсності.

Поширені відповідачем неправдиві відомості є такими, що порочать його честь, гідність і ділову репутацію. Від таких дій відповідача у його керівництва склалося про нього негативне враження, безпідставна заява відповідача чинить перешкоди його службовій кар'єрі. Крім того, він пережив і душевні страждання, оскільки для нього як для поліцейського, який має тривалий стаж роботи, безпідставне звинувачення є сильним ударом по психіці, його честі, гідності та діловій репутації. Заява була зроблена відповідачем його керівництву, що негативно відбилося на його репутації серед колег. Таким чином, неправомірними діями відповідача принижено його честь, гідність, ділову репутацію, а також завдано моральну шкоду.

Для звернення відповідача до зазначених органів не було жодних підстав, це не було викликано наміром відповідача виконати свій громадянський обов'язок або захистити свої права, свободи чи законні інтереси, а мало на меті перешкодити йому у просуванні по службі через особисте негативне ставлення до нього.

Стислий виклад заперечень відповідача

Відповідач позов не визнав, просив суд відмовити у його задоволенні.

Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Великолепетиського районного суду Херсонської області від 26 вересня 2016 року позов задоволено частково. Визнано такими, що не відповідають дійсності, і спростовано відомості, поширені про ОСОБА_3, а саме: відомості, поширені у заяві ОСОБА_4, поданій 09 березні 2016 року начальнику Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Херсонській області про те, що ОСОБА_3 займається незаконним виловом риби з браконьєрами ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 та «кришує цих браконьєрів». Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 відшкодування моральної шкоди у розмірі 1 000, 00 грн, вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовувалось тим, що позивач довів, що відповідач поширив недостовірну інформацію, яка викладена у листі, датованому 02 березня 2016 року, який надійшов до управління захисту економіки в Херсонській області 09 березня 2016 року, а також, що поширена інформація стосується позивача. Відповідач не спростував, що поширена інформація про те, що позивач «займається незаконним виловом риби з браконьєрами ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8» та «кришує цих браконьєрів» є достовірною, а навпаки, позивач надав докази на підтвердження того, що розповсюджена інформація (відомості) є недостовірними. Також суд дійшов висновку, що відповідач, розповсюдивши стосовно позивача недостовірну інформацію, принизив честь, гідність і ділову репутацію позивача.

Рішенням Апеляційного суду Херсонської області від 31 жовтня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено. Рішення Великолепетиського районного суду Херсонської області від 26 вересня 2016 року скасовано та ухвалено нове. У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про спростування недостовірної інформації та відшкодування моральної шкоди відмовлено.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції, керувався тим, що відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 10 квітня 2003 року у справі про поширення відомостей звернення громадян до правоохоронного органу, що містять певні відомості про недодержання законів посадовими або службовими особами, передаються не з метою доведення таких відомостей до громадськості чи окремих громадян, а з метою їх перевірки уповноваженими на це законом іншими посадовими особами. Тому такі звернення за змістом частини першої статті 7 Цивільного кодексу УРСР не можуть вважатися поширенням відомостей, які порочать честь, гідність чи ділову репутацію, або завдають шкоди інтересам посадової чи службової особи правоохоронного органу. Отже, заява відповідача до начальника ГУ МВС України в Херсонській області про взяття до уваги та вжиття заходів до працівника поліції ОСОБА_5 з приводу зайняття ним незаконним виловом риби з браконьєрами ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 має на меті її перевірку уповноваженими на це законом іншими посадовими особами та є реалізацією ним конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції України, а не поширенням недостовірної інформації. Доказів, які б доводили, що зазначена заява до правоохоронного органу мотивована цілеспрямованими діями на приниження честі, гідності та ділової репутації позивача, матеріали справи не містять.

ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у листопаді 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_3 просив скасувати рішення суду апеляційної інстанції, рішення суду першої інстанції залишити в силі.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга обґрунтовувалась тим, що суд апеляційної інстанції, не спростувавши факту недостовірності інформації, відмовив позивачу у судовому захисті права на спростування цієї інформації. Також зазначив, що у суду апеляційної інстанції не було підстав для застосування положень, викладених у Рішенні Конституційного Суду України від 10 квітня 2003 року № 8-рп/2003.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

ОСОБА_4 надав суду відзив на касаційну скаргу, у якому просив залишити її без задоволення з підстав необґрунтованості.

ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДАХ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ СУДОМ

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 грудня 2016 року відкрито касаційне провадження у справі, ухвалою від 26 квітня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що набрав чинності 15 грудня 2017 року, далі - ЦПК України) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду у лютому 2018 року.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом підлягають застосуванню правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року), відповідно до яких рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Верховний Суд перевірив у межах доводів касаційної скарги правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив такі висновки.

Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 02 березня 2016 року ОСОБА_4 звернувся до начальника ГУ МВС України в Херсонській області із заявою, в якій повідомив керівництво, що ОСОБА_3, який є працівником поліції, «займається незаконним виловом риби з браконьєрами ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8» та «кришує браконьєрів».

На підставі зазначеної заяви проведено службову перевірку, в результаті перевірки встановлено, що відомості, викладені у зверненні ОСОБА_4, щодо можливої причетності старшого оперуповноваженого в ОВС УЗЕ в Херсонській області майора поліції ОСОБА_3 до незаконного вилову водних живих ресурсів, не знайшли свого підтвердження.

Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі

Статтею 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань.

Разом із тим відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Таким чином, праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов'язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.

Статтею 201 ЦК України передбачено, що честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством.

Главою 22 ЦК України визначено перелік особистих немайнових прав фізичної особи, серед яких і право на повагу до гідності та честі (стаття 297 ЦК України) та право на недоторканність ділової репутації (стаття 299 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи, є сукупність таких обставин: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Під поширенням інформації необхідно розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Поширенням інформації також є вивішування (демонстрація) в громадських місцях плакатів, гасел, інших творів, а також розповсюдження серед людей листівок, що за своїм змістом або формою порочать гідність, честь фізичної особи або ділову репутацію фізичної чи юридичної особи.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

У пункті 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» роз'яснено, що відповідно до статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Відповідно до статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. Суди повинні мати на увазі, що у випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації.

У випадку звернення особи із заявою до правоохоронних органів судам необхідно враховувати висновки, викладені у Рішенні Конституційного Суду України від 10 квітня 2003 року N 8-рп/2003 (справа про поширення відомостей). Разом з тим наявність у такому зверненні завідомо неправдивих відомостей, а також у разі встановлення, що для звернення особи до вказаних органів не було жодних підстав і було викликано не наміром виконати свій громадський обов'язок або захистити свої права, свободи чи законні інтереси, тягне відповідальність, передбачену законодавством України.

Як встановлено судом апеляційної інстанції, заява відповідача до начальника ГУ МВС України в Херсонській області про прийняття до уваги та вжиття заходів до працівника поліції ОСОБА_5 з приводу зайняття ним незаконним виловом риби мала на меті її перевірку уповноваженими на це законом іншими посадовими особами та є реалізацією ним конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, а не поширенням недостовірної інформації.

При цьому позивач не довів, що зазначена заява до правоохоронного органу мотивована цілеспрямованими діями на приниження його честі, гідності та ділової репутації.

З огляду на наведене суд апеляційної інстанції правильно визначив як характер правовідносин, так і норми права, якими вони мають бути врегульовані.

Доводи касаційної скарги щодо того, що суд апеляційної інстанції неправильно застосував норми матеріального права та Рішення Конституційного Суду України, спростовуються встановленими судом обставинами та не знайшли свого підтвердження.

Статтями 10, 60 ЦПК України 2004 року визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, Верховний Суд дійшов переконання, що суд апеляційної інстанції розглянув спір з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Керуючись статтями 389, 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Херсонської області від 31 жовтня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді А. С. Олійник

С. О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик