Дата документу 05.02.2019 Справа № 320/553/16-ц
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2019 року

м. Запоріжжя

Єдиний унікальний № 320/553/16

Провадження №22-ц/807/843/19

Запорізькій апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Кримської О.М. (суддя-доповідач),

суддів: Дашковської А.В., Бєлки В.Ю.,

за участю секретаря судового засідання Волчанової І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 15 листопада 2018 року в складі судді Редько О.В. в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, треті особи - Перша Київська державна нотаріальна контора, приватний нотаріус Гарасюта Олеся Володимирівна, про визнання заповіту недійсним,

В С Т А Н О В И В :

У січні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1, треті особи - Перша Київська державна нотаріальна контора, приватний нотаріус Гарасюта О.В., про визнання заповіту недійсним.

В обґрунтування позовної заяви зазначала, що ІНФОРМАЦІЯ_5 року померла її родичка ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка 11.06.2015 року склала заповіт на ім'я ОСОБА_2.

Після смерті ОСОБА_4 позивачка звернулась до першої Київської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини. Однак, у листопаді 2015 року позивач від нотаріальної контори отримала листа, згідно якого ОСОБА_4 заповіла все своє майно іншій особі.

Із витягу зі спадкового реєстру №41640467 віл 29.09.2015 року позивачці стало відомо, що ОСОБА_4 склала новий заповіт 17.07.2015 року, тобто за тиждень до смерті. Пізніше позивачу стало відомо, що заповіт складений на ім'я ОСОБА_1

Вважає, складений заповіт на ім'я ОСОБА_1 недійсним, оскільки на момент вчинення оскаржуваного заповіту ОСОБА_4 хворіла на онкологічне захворювання, отримувала відповідне лікування, що у свою чергу, спричинило її нездатність усвідомлювати наслідки своїх дій та керувати ними.

Посилаючись на вказані обставини, просила суд визнати недійсним заповіт від 17 липня 2015 року, складений ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_6 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гарасютою О.В., зареєстрований в реєстрі за №321.

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 15 листопада 2018 року позов задоволено.

Визнано недійсним заповіт від 17 липня 2015 року, складений ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_5 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гарасютою О.В., зареєстрований в реєстрі за № 321.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що ОСОБА_2 не надала належних доказів на підтвердження доводів щодо порушення її прав, пов'язаних із оспорюваним правочином.

Вказує, що проведеною у справі посмертною судово-психіатричною експертизою не зроблено висновку про абсолютну неспроможність ОСОБА_4 на момент вчинення заповіту розуміти значення своїх дій та керувати ними, а лише стверджується про те, що захворювання заповідача істотно впливало на її здатність усвідомлювати свої дії й керувати ними, а тому заповіт не можна визнати недійсним на підставі ч.1 ст. 225 ЦК України. Крім того, допитані під час судових засідань в суді першої інстанції свідки пояснювали суду, що померла ОСОБА_4 до самої смерті знаходилася в цілком адекватному стані, її мова була пов'язаною, судження не плутаними, вона цілком розуміла, що відбувається, та повною мірою усвідомлювала значення своїх дій та керувала ними.

Обгрунтовуючи порушення норм процесуального права ОСОБА_1 зазначає, що під час ухвалення оспорюваного рішення суд не врахував правових позицій Верховного Суду, що призвело до порушення та невірного застосування норм матеріального права.

Від представника ОСОБА_2 - адвоката ОСОБА_5 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вказано, що наявність родинних стосунків із спадкодавцем не входить до предмету доказування у цій справі, оскільки у випадку скасування оспорюваного заповіту від 17.07.2015 року, набуває чинності попередній заповіт від 11.06.2015 року, складений на користь позивачки. Висновок експертів за результатами посмертної судово-психіатричної експертизи, проведеної у справі, дає обґрунтовані підстави вважати, що ОСОБА_4 не усвідомлювала значення своїх дій при складені оскаржуваного заповіту, що є самостійною підставою для визнання його недійсним та цілком відповідає положенням ст. 225 ЦК України. Вважає, що суд першої інстанції при повному дотримання процесуального закону надав об'єктивну та правильну оцінку доказам у справі, у тому числі, показам свідків. Судові рішення касаційної інстанції, на які посилається особа, яка подала апеляційну скаргу, містять висновки щодо інших фактичних обставин, що виключає застосування зазначених рішень для вирішення цієї справи.

Від Першої Київської державної нотаріальної контори надійшла заява про розгляд справи за відсутності представника нотаріальної контори.

Позивач ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_1 приймають участь в судовому засіданні через своїх представників.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Задовольняючи позовні вимоги про визнання заповіту недійсним, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості вказаних вимог, які підтверджені належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами.

Колегія суддів не погоджується із таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Статтею 12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із положеннями ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_5 року померла ОСОБА_4, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 (т.1 а.с.86).

До складу спадкового майна входить квартира АДРЕСА_1, що підтверджується копією договору дарування частини квартири від 11.03.2004 року та копією свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 17.10.2008 року (т.1 а.с.99-100).

Згідно із заповітом, складеним ОСОБА_4 11.06.2015 року, остання заповіла належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_1 - 2/3 частини та ОСОБА_2 - 1/3 частину, все інше майно, де б воно не було та з чого б воно не складалось і, взагалі, все те, що їй буде належати на день смерті і на що вона за законом матиме право заповіла ОСОБА_1 (т.2 а.с.60).

17.07.2015 року ОСОБА_4 склала новий заповіт, відповідно до якого заповіла належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_1 Названий заповіт є предметом даного спору (т.1 а.с.94).

Із заявами про прийняття спадщини до Першої Київської державної нотаріальної звернулися: 05.08.2015 року - ОСОБА_1 та 07.10.2015 року - ОСОБА_2 (т.1 а.с.85, 106).

Листом №9208/01-30 від 07.11.2015 року Перша Київська державна нотаріальна контора повідомила ОСОБА_2 про те, що вона не є спадкоємцем щодо майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_5 року ОСОБА_4, у зв'язку з тим, що померла залишила заповіт на все майно на іншу особу (т.1 а.с.107).

ОСОБА_2, як особа, чиї права на спадкування за попереднім заповітом від 11.06.2015 року були порушені внаслідок вчинення оспорюваного правочину, звернулася до суду з позовом про визнання недійсним заповіту від 17.07.2015 року, посилаючись на норми ст. 225 ЦК України, а саме, що ОСОБА_4 на момент вчинення оскаржуваного заповіту хворіла на онкологічне захворювання. що спричинило її нездатність усвідомлювати наслідки своїх дій та керувати ними.

Частиною третьою статті 203 ЦК України встановлено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно із положеннями статті 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Відповідно до частини другої статті 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Згідно із приписами статті 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

У контексті викладеного слід розуміти, що підставою для визнання правочину недійсним відповідно до частини першої статті 225 ЦК України, має бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Як зазначено у п.16 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року, правила ст. 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї із сторін. Справи про визнання правочину недійсним із тих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів.

Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити перш за все на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Підставою для визнання правочину недійсним за статтею 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Зазначена правова позиція, викладена у постановах Верховного Суду України від 28 вересня 2016 року № 6-1531цс16, від 29 лютого 2012 року № 6-9цс12 та у постанові Верховного Суду від 14 листопада 2018 року № 61-5896св18.

Під час розгляду справи у суді першої інстанції за клопотанням представника позивача ухвалою суду від 21.06.2017 року було призначено посмертну судово-психіатричну експертизу, на вирішення якої поставлено наступне питання: чи усвідомлювала ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, на час укладання заповіту, тобто на 17.07.2015 значення своїх дій та чи могла керувати ними у зв'язку зі станом здоров'я? (т.1, а.с.243-244).

Згідно висновку судово-психіатричного експерта №581 від 08.11.2017 року, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4 на час укладання заповіту 17.07.2015 року виявляла ознаки психічного розладу у вигляді органічного емоційно-лабільного (астенічного) розладу помірно-вираженого ступеню внаслідок ракової інтоксикації, обумовлено раком сліпої кишки, раком лівої маткової труби з больовим та адинамічним синдромами. На період, що цікавить суд, змін в інтелектуально - мнестичній сфері, ознак порушеної свідомості, хворобливого сприйняття навколишнього не відмічено. Тому, на час укладання заповіту 17.07.2015 року ступінь психічних розладів був такий, що істотно впливав (обмежував) на її здатність розуміти значення своїх дій і керувати ними. (т.2 а.с.12-21).

Таким чином, в проведеній посмертній судово-психіатричні експертизі не зроблено категоричного висновку про абсолютну неспроможність ОСОБА_4 розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними в момент складання нею заповіту, що саме по собі не є підставою для визнання складеного заповіту недійсним з підстав передбачених ч.1 ст. 225 ЦК України.

В основу проведення посмертної судово-психіатричної експертизи №581 від 08.11.2017 року, крім медичних документів, які містять відомості щодо обставин перебування ОСОБА_4, 1950 р.н на лікуванні, комісія враховувала матеріали даної цивільної справи, показання свідківОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, які були допитані в суді першої інстанції та які зазначали про адекватний стан спадкодавця.

Додаткових матеріалів експерти не зажадали від учасників справи та суду.

Апеляційним судом встановлено, що висновком експертизи не встановлено абсолютну неспроможність ОСОБА_4 в момент складення нею заповіту розуміти значення своїх дій та керувати ними, а лише стверджено, що існуючі в той час порушення істотно впливали на її здатність усвідомлювати значення своїх дій і керувати ними, що саме по собі не є підставою для визнання складеного в такому стані заповіту недійсним з підстав, передбачених частиною першою статті 225 ЦК України.

Отже, обставини, з якими закон пов'язує застосування частини першої статті 225 ЦК України не знайшли свого підтвердження, оскільки підставою для визнання правочину недійсним може бути лише абсолютна неспроможність особи у момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій і керувати ними, тому колегія суддів приходить до висновку про відмову у задоволенні позову.

Інших доказів, які б свідчили про те, що ОСОБА_4 під час складання заповіту 17.07.2015 року не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, в матеріалах справи не міститься.

Оскільки рішення суду першої інстанції ухвалено судом з порушенням вимог матеріального та процесуального права, воно підлягає в силу положень п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у позові.

У відповідності до ч. 1 ст. 141 ЦПК України з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню сплачений останньою судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 1 057 грн 21 коп. (т.2 а.с.137).

Керуючись ст.ст. 374, 377, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 15 листопада 2018 року в цій справі скасувати та прийняти постанову наступного змісту:

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1, треті особи - Перша Київська державна нотаріальна контора, приватний нотаріус Гарасюта Олеся Володимирівна, про визнання заповіту недійсним залишити без задоволення.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 1 057 грн 21 коп. (одна тисяча п'ятдесят сім гривень 21 коп.)

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 13 лютого 2019 року.

Головуючий О.М. Кримська

Судді: А.В.Дашковська

В.Ю. Бєлка