КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

16 грудня 2019 року м.Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді: Суханової Є.М.,

суддів: Лівінського С.В., Сержанюка А.С.

за участю секретаря: Климчук Т.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 10 липня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про виселення без надання іншого житлового приміщеннята визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням.

ВСТАНОВИЛА:

В листопаді 2018 року позивач звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про виселення без надання іншого житлового приміщення.

Свої вимоги обґрунтовував, тим, що 23 травня 2016 року ОСОБА_1 , за договором дарування квартири, укладеного з ОСОБА_4 , зареєстрованому у реєстрі під номером 931, прийняв у власність квартиру (частка 1/1) № НОМЕР_1 , загальною площею 57,7 кв.м., що знаходиться в будинку АДРЕСА_1 .

Вказує, що права власності на трикімнатну ізольовану квартиру номер АДРЕСА_2 підтверджують той юридичний факт, що він є єдиним законним власником даного об`єкту нерухомості, оскільки мав на час укладення і виконання договору дарування квартири від 23.05.2018 року повний обсяг цивільної дієздатності та повноважень в реалізації свого права володіння, розпорядження і користування квартирою.

Не зважаючи на данні обставини, у вказаній квартирі АДРЕСА_2 , зареєстровані та мешкають відповідачі, в наслідок чого він позбавлений можливості вільно користуватися та розпоряджатися своїм майном, у зв`язку з перешкодами, які створені у результаті протиправних дій відповідачів, тобто відповідачі проживають за адресою: АДРЕСА_3 без правових підстав, користуються квартирою та добровільно звільняти її не збираються.

Просив виселити та визнати відповідачів такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_2 .

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 10 липня 2019 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про виселення без надання іншого житлового приміщення - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції апелянт ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, посилаючись на те, що воно винесене з порушенням норм процесуального та матеріального права, з неповним та всебічним дослідженням всіх обставин справи та невідповідності висновків суду обставинам справи.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги, посилаються на те, що судом першої інстанції було порушено його права власності на спірну квартиру, крім того, не взято до уваги, що відповідачі мали право проживати у спірній квартирі зі згоди попереднього власника.

Вказує, що після припинення права власності у його попереднього власника, припиняється і право на проживання у даній квартирі у осіб, яким було надана згода на таке проживання попереднім власником.

Зазначає, що не надавав згоди відповідачам на проживання у спірній квартирі.

Просив, скасувати рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 10 липня 2019 року та постановити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у розгляді справи, перевіривши матеріали справи, в порядку, передбаченому статтею 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За правилами ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Судом першої та апеляційної інстанції було встановлено, що 23 травня 2016 року ОСОБА_1 , за договором дарування квартири, укладеного з ОСОБА_4 , зареєстрованому у реєстрі під номером 931, прийняв у власність квартиру (частка 1/1) № НОМЕР_1 , загальною площею 57,7 кв.м., що знаходиться в будинку АДРЕСА_1 , даний договір посвідчений Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кравченком О.В.

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 23.05.2016 року позивачу на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_4 .

Відмовляючи в задоволені позовних вимог позивача ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про виселення без надання іншого житлового приміщення, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивачем не надано доказів, які б свідчили про наявність будь-яких перешкод у володінні та користуванні квартирою, які б могли бути підставою для виселення відповідачів зі спірної квартири, оскільки виселення колишніх членів сім`ї у зв`язку з припинення сімейних відносин з власником квартири не позбавляє останніх права користуватися займаним приміщенням та не є підставою для їх виселення з цього жилого приміщення без надання іншого житлового приміщення.

З такими висновками колегія суддів погоджується, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства виходячи з наступного.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. сторони мають право обгрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

При цьому, згідно ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Так, відповідно до статті 9 ЖК України, ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Згідно ч. 1 ст. 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

У відповідності до ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Як вбачається з матеріалів справи, щовідповідачі постійно проживають у квартирі АДРЕСА_4 , яка належить на праві власності позивачу, у встановленому законом порядку вселились туди як члени сім`ї, зареєстрували своє місце проживання у ній. Доказів протилежного матеріали справи не містять.

Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Колегія суддів, встановивши дійсні обставини справи, ставиться критично до доводів апелянта, що відповідач не являється членом його сім`ї, а відповідно не має права на спільне проживання із позивачем, оскільки відповідач є його рідним братом та з дозволу попереднього власника спірної квартири, а саме їхньої матері у встановленому законом порядку вселився у квартиру АДРЕСА_2 , як член сім`ї, набув право користування житловим приміщенням та зареєстрував своє місце проживання у ній.

Європейський суд з прав людини в своєму рішенні у справі "Кривіцька та Кривіцький проти України" від 02 грудня 2010 року зазначав, що поняття "житло" не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було в законному порядку встановлене, а залежить від фактичних обставин, а саме - існування достатніх і тривалих зв`язків із конкретним місцем. Утрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання в право на житло.

Відповідно до роз`яснень, викладених у пунктах 10, 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК УPCP), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Наймачеві або членові його сім`ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо). Наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред`явлення позову про це. На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресування кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).

Враховуючи вище викладене, колегія суддів вважає, що одночасний розгляд позовних вимог про виселення без надання іншого житлового приміщення та визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, житловим законодавством не передбачено.

Отже, колегія суддів виходячи з засад розумності, виваженості та справедливості, погоджується з обґрунтованим висновком суду першої інстанції, щодо наявних підстав для відмови у задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про виселення без надання іншого житлового приміщення та визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням.

Відповідно до положень ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Тому, викладені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Висновки суду відповідають обставинам справи, які судом установлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 10 липня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів до суду касаційної інстанції.

Головуючий: Є.М. Суханова

Судді: С.В. Лівінський

А.С. Сержанюк