17.12.2019 Справа № 363/3030/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2019 року Вишгородський районний суд Київської області у складі:

головуючого судді Котлярової І.Ю.,

за участі секретаря Палій Л.О.

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Вишгород цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа - ОСОБА_5 про визнання садового будинку об`єктом спільної сумісної власності подружжя, визнання договорів дарування недійсними та витребування майна у добросовісного набувача, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до Вишгородського районного суду із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа - ОСОБА_5 про визнання садового будинку об`єктом спільної сумісної власності подружжя, визнання договорів дарування недійсними та витребування майна у добросовісного набувача. В обґрунтування своїх вимог зазначила, що 17.09.1998 року між нею та ОСОБА_2 було зареєстровано шлюб. За час перебування у шлюбі ними було збудовано садовий будинок АДРЕСА_1 з господарськими будівлями та спорудами в садовому товаристві « АДРЕСА_2 175,4 кв.м., АДРЕСА_2 , на земельній ділянці площею 0,0245 гектара з цільовим призначенням для ведення садівництва, кадастровий номер :38:108:0111. Дана обставина підтверджується тим, що відповідно до технічного паспорта на зазначений будинок, який був виготовлений КП «Вишгородським бюро технічної інвентаризації», 22.08.2007 року, рік побудови будинку 2007 рік. Зазначила, що станом на 22.08.2007 року, коли позивач та ОСОБА_2 перебували в шлюбі, садовий будинок був повністю збудований та готовий до експлуатації. Державна реєстрація права власності на садовий будинок була здійснена лише 17.05.2011 року. Вказала, що за спільні грошові кошти під час перебування в шлюбі придбавались будівельні матеріали, обладнання, з яких було збудовано садовий будинок з господарськими спорудами, що був повністю збудований та готовий до експлуатації станом на 22 серпня 2007 року. Вважає, що спірний садовий будинок з господарськими спорудами був набутий нею та відповідачем ОСОБА_2 у спільну сумісну власність за час шлюбу. Вважає, що земельна ділянка, на якій знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, в разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям, та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою, переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди. Шлюб між позивачем та ОСОБА_2 було розірвано 07.12.2007 року. Згодом позивачу стало відомо, що 01.12.2011 року ОСОБА_2 перебуваючи у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 подарував їй зазначений садовий будинок та земельну ділянку, на якій розташований даний будинок. Зазначає, що вона не надавала письмової згоди відповідачу щодо укладення ним договору дарування садового будинку та земельної ділянки на користь ОСОБА_3 , тому є всі підстави для визнання зазначених договорів недійсними. 02.02.2017 року ОСОБА_3 в свою чергу подарувала спірний садовий будинок та земельну ділянку своїй дочці ОСОБА_4 , таким чином станом на 31.07.2017 року власником спірного майна є ОСОБА_4 . Зауважує, що ОСОБА_3 не мала права на укладення договору дарування цього майна своїй дочці ОСОБА_4 , а тому садовий будинок з господарськими будівлями і спорудами та земельна ділянка підлягають витребуванню від останньої, як від добросовісного набувача. На підставі викладеного звернулась до суду та після уточнення позовних вимог просила суд визнати садовий будинок АДРЕСА_1 та АДРЕСА_3 в АДРЕСА_2 , на земельній ділянці площею 0,0245 гектара з цільовим призначенням для ведення садівництва, кадастровий номер :38:108:0111, об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ; визнати недійсним договір дарування садового будинку, укладений 01.12.2011 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідченого приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Київської області Семенюк Т.В. за реєстровим № 2364; визнати недійсним договір дарування земельної ділянки, укладений 01.12.2011 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідченого приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Київської області Семенюк Т.В. за реєстровим № 2368; витребувати від добросовісного набувача ОСОБА_4 садовий будинок АДРЕСА_1 з господарськими будівлями та спорудами в садовому товаристві « АДРЕСА_2 175,4 кв.м., АДРЕСА_2 Осещина та земельну ділянку площею 0,0245 гектара з цільовим призначенням для ведення садівництва, кадастровий номер :38:108:0111, яка розташована за адресою: Київська область, Вишгородський район, Хотянівська сільська рада, садівницьке товариство АДРЕСА_2 , номер АДРЕСА_1 , в спільну сумісну власність ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Позивач та її представник в судове засідання не з`явилися, від представника в черговий раз до суду надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, у зв`язку із його зайнятістю в іншому судовому процесі. Будучи присутнім у судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримував та просив про їх задоволення із викладених у позові підстав.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, про місце, день та час розгляду справи був повідомлений належним чином, причини неявки суду не відомі. Крім того, відповідачем ОСОБА_2 до суду було подано відзив, в якому він повністю визнав той факт, що спірний садовий будинок набутий з позивачем, як подружжям, за час перебування в шлюбі та будівництво садового будинку станом на 22.08.2007 року вже було завершене, тобто такий об`єкт нерухомого майна, як садовий будинок був створений.

Відповідач ОСОБА_3 та її представник в судове засідання не з`явилися, від представника до суду надійшла заява про розгляд справи за їх відсутності, щодо клопотання представника позивача про відкладення розгляду справи заперечує, вказала, що в матеріалах справи вже наявні всі докази. У задоволенні позовних вимог просила відмовити. Крім того, відповідачем ОСОБА_3 до суду було подано відзив, в якому вона вважає позов безпідставним та необґрунтованим, виходячи з того, що на день розірвання шлюбу спірний садовий будинок був самочинним будівництвом, право власності на нього у позивачки не виникло, а тому він не міг увійти до складу спільної сумісної власності подружжя. Зауважує, що в такому випадку обов`язковість надання письмового дозволу позивача на відчуження спірного садового будинку та земельної ділянки не передбачено законом. Крім того, зауважує, що надані позивачкою докази не свідчать про її участь у будівництві житлового будинку, оскільки не підтверджують понесення витрат на будівництво саме цього будинку та саме позивачкою.

Відповідач ОСОБА_4 та її представник в судове засідання не з`явилися, від представника до суду надійшла заява про розгляд справи за їх відсутності, щодо позовних вимог заперечують та просять відмовити у їх задоволенні. Відповідачем ОСОБА_4 до суду було подано відзив, в якому вважає позов безпідставним та не визнає його в повному обсязі. Підтримує заперечення, викладені у відзиві ОСОБА_3 та доповнює їх тим, що в матеріалах справи витребуваної судом у приватного нотаріуса, яка посвідчувала договір дарування будинку та земельної ділянки від 01 грудня 2011 року, міститься заява ОСОБА_2 про те, що спірний садовий будинок з погосподарськими будівлями та спорудами не є спільною сумісною власністю, а є його особистою приватною власністю, оскільки в зареєстрованому шлюбі та у фактичних шлюбних відносинах не перебував на момент набуття права власності. Позивачем не надано суду жодного належного та допустимого доказу на підтвердження своїх доводів участі у створенні майна у певному відсотковому відношенні.

В свою чергу, позивачем подано до суду відповідь на відзив, в якому вона просить врахувати пояснення ОСОБА_2 , а також надані суду чеки та накладні на придбання будівельних товарів, які були використані на будівництво спірного садового будинку. Зауважує, що станом на серпень 2007 року спірний будинок був повністю збудований та готовий до експлуатації. В ньому були проведені всі оздоблювальні роботи, під`єднанні всі комунікації і до моменту його узаконення не було здійснено будь-яких ремонтних робіт, переобладнань, прибудов тощо, тобто він знаходився повністю в такому стані, як на день розірвання шлюбу між позивачем та ОСОБА_2 .

Третя особа ОСОБА_5 в судове засідання не з`явилася, про місце, день та час розгляду справи була повідомлена належним чином, причини неявки суду не відомі.

Суд враховуючи вимоги ст. 210 ЦПК України, щодо строків розгляду справи, вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін. Клопотання представника позивача щодо чергового відкладення розгляду справи, суд вважає безпідставним, оскільки за приписами ст. 223 ЦПК України, повторна неявка позивача та її представника, які належним чином були повідомлені, не перешкоджає розгляду справи за їх відсутності. Крім того, представником позивача до клопотань про відкладення розгляду справи та до матеріалів справи, жодних доказів на підтвердження поважності причин неявки в судові засідання у зв`язку із зайнятістю в інших судових процесах, надано не було.

Суд заслухавши пояснення сторін та їх представників, свідків, дослідивши письмові матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов наступного.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. У ст.12 ЦПК України, говориться, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ч. 2 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Розглядаючи позов суд має встановити фактичні обставини справи, виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог

Встановлено судом і підтверджується матеріалами справи, що 17 вересня 1998 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено шлюб, зареєстрований відділом реєстрації актів громадянського стану Мінського району м. Києва, актовий запис № 1239 (т. 1 а.с.10).

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва 07 серпня 2006 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 шлюб було розірвано. Рішення набрало законної сили 18.08.2006 року. Як вбачається з рішення суду, сторони особисто були присутні в судовому засіданні. Під час розгляду вказаної справи було з`ясовано, що протягом шести місяців сторони не ведуть спільне господарство та проживають окремо. З часу припинення шлюбних відносин та часу знаходження позову в суді примирення між сторонами не відбулось. Кожна із сторін не вважає можливим збереження сім`ї.

Згідно з частиною 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

З технічного паспорту на садовий (дачний) будинок, виготовленого станом на 22.08.2007 року, вбачається, що він був збудований у 2007 році (т. 1 а.с. 12-20).

Судом встановлено, що спірний садовий будинок АДРЕСА_1 з господарськими будівлями та спорудами в садовому товаристві « АДРЕСА_2 175,4 кв.м., АДРЕСА_2 , на час перебування в шлюбі з ОСОБА_1 не був зданий в експлуатацію, право власності не було оформлено. На час розірвання шлюбу в серпні 2006 року ОСОБА_1 на частку в майні подружжя не претендувала, питання щодо визнання права власності на частку в незавершеному будівництві не ставила. Із її позовної заяви вбачається, що остання претензій матеріального характеру до ОСОБА_2 не має.

З копій квитанцій, фіскальних та товарних чеків, видаткових накладних на придбання будівельних матеріалів вбачається, що всі вони були придбані ОСОБА_2 в основному з 10.08.2006 року по 25.04.2007 року, коли шлюб вже було розірвано. Як вбачається з матеріалів справи позивачкою не надано суду жодного платіжного документу на купівлю будівельних матеріалів під час перебування в шлюбі з ОСОБА_2 , не зазначено жодної підрядної організації, з якою в неї був укладений договір на будівельні роботи в той період.

Відповідно до ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Враховуючи положення ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Доказами в розумінні ч. 1 ст. 76 ЦПК України, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

У даній справі предметом спору є вимоги про визнання спірного майна спільною сумісною власністю подружжя, виходячи з презумпції рівності часток подружжя у майні, а не вимоги про визнання права на частку у майні внаслідок певної участі у зведенні новоствореного майна. У такому спорі позивач, в разі заперечення обставин іншими учасниками, має доводити ступінь участі у створенні майна у певному відсотковому відношенні. Проте позовних вимог щодо визначення частки у праві власності у спірному житловому будинку, відповідно до частки вкладу позивачки у його будівництво ОСОБА_1 не заявлялося, як і не було надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження розміру такого вкладу.

Суд критично ставиться до визнання позовних вимог відповідачем ОСОБА_2 , оскільки, як сам він зазначає, 30.06.2017 року його не пустили до будинку, який він подарував ОСОБА_3 ще 01.12.2011 року, з якою на той час перебував у зареєстрованому шлюбі. Крім того, позовні вимоги, які визнаються ОСОБА_2 , не підтверджуються належними і достовірними доказами по справі.

Суд не погоджується, з викладеною представником позивача ОСОБА_6 у відповіді на відзив позицією, щодо обставин набуття позивачем та ОСОБА_2 у спільну сумісну власність за час шлюбу спірного садового будинку, з урахуванням визнання позовних вимог останнім. Суд зауважує, що право дозволити сторонам не доводити обставини, є правом суду. Якщо той чи інший факт визнають сторони, але проти нього заперечують інші учасники, які беруть участь у справі, або дають пояснення, які спростовують визнання певного факту, то такий факт підлягає доказуванню.

Позивач, як на правову підставу визнання об`єктом спільної сумісної власності на спірний будинок, посилається на частину 2 ст. 331 ЦК України, відповідно до якої право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту завершення будівництва. Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно, відповідно до закону, підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Проте визначальним у цьому спорі є не момент прийняття спірного будинку до експлуатації та отримання правовстановлюючого документу на нього, а час будівництва будинку та джерела походження коштів, за які його набуто.

Як було встановлено судом, на день розірвання шлюбу право власності на спірний садовий будинок ні позивач ні відповідач ОСОБА_2 не набули.

Тому, до позовних вимог не застосовується ч. 1 ст. 60 СК України, яка передбачає, що майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до рішення Оболонського районного суду м. Києва від 07 серпня 2006 року, шлюб між сторонами було розірвано у 2006 році, в той час як спірний будинок був збудований та придатний до експлуатації у 2007 році, а право власності на нього було зареєстровано в травні 2011 року, а земельна ділянка приватизована в 2010 році.

Позивач не спростувала вказані обставини належними та допустимими доказами. За таких обставин, судом не вбачається підстав для задоволення вимог позову про визнання права спільної сумісної власності на спірний будинок.

Судом також не приймаються до уваги і доводи представника позивача про те, що визнання права власності на частину будинку тягне за собою перехід права власності на аналогічну частину земельної ділянки на підставі наступного.

Так, до вказаних правовідносин не може застосовуватись ст. 120 ЗК України, оскільки земля отримана у власність ОСОБА_2 шляхом використання свого права на приватизацію, а спірний будинок, на той час не мав статусу завершеного будівництва та право власності, ні за ким не зареєстровано. Разом з тим, відповідно до положень ст.ст. 81, 116 ЗК України, окрема земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу у приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Як вбачається з державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯД № 907121, виданого управлінням земельних ресурсів у Вишгородському районі на підставі розпорядження Вишгородської районної державної адміністрації від 20 листопада 2008 року № 846, ОСОБА_2 є власником земельної ділянки площею 0,0245 га (245 кв.м.). Акт зареєстровано в книзі реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за номером 88 від 22 січня 2010 року. Речові права третіх осіб (обмеження прав на землю) відсутні. У вказаному державному акті зазначено, що у разі виникнення права спільної власності до акту додається «список співвласників земельної ділянки». Відповідно до вказаного в списку ОСОБА_1 не зазначена в якості співвласника на земельну ділянку, що також підтверджує право особистої приватної власності відповідача ОСОБА_2 на земельну ділянку.

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_7 пояснив, що знайомий з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 . Бачив як ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у період з 2006 по 2007 роки будували спірний будинок. В будинок він не заходив. Яким чином будували пояснити не зміг.

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_8 пояснив, що знайомий з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 В будинок не заходив, бачив, що будинок будується, а до 2006 року на цій земельній ділянці був якийсь вагончик.

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_9 пояснив, що знайомий з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 В будинок не заходив, бачив, що будинок будувався з 2006 року, керували будівництвом ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_10 пояснила, що знайома зі сторонами, як сусідка по дачі. В будинок не заходила, бачила, що будинок будувався з 2005 по 2008 роки, точно не пам`ятає.

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_3 пояснила, що знайома з ОСОБА_2 з кінця 2006 року. В серпні 2006 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було розірвано. Пояснила, що ОСОБА_1 до будівництва спірного будинку ніякого відношення не мала. Після розлучення спільного господарства ОСОБА_1 з ОСОБА_11 не вели.

Як вбачається з матеріалів справи, пояснення свідків як з боку позивача, так і з боку відповідача різняться між собою та свідчать на користь кожної із сторін відповідно. В даному випадку пояснень свідків недостатньо. Достовірність показань свідка також може залежати від того, за яких умов він сприймав, запам`ятовував, а також відтворював події, свідком яких він був.

Враховуючи викладене, суд вважає, що вимоги позивача щодо визнання садового будинку АДРЕСА_1 з господарськими будівлями та спорудами в садовому товаристві АДРЕСА_2 175,4 кв.м., АДРЕСА_2 , на земельній ділянці площею 0,0245 гектара з цільовим призначенням для ведення садівництва, кадастровий номер :38:108:0111, об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 не обґрунтовані та задоволенню не підлягають.

Щодо позовних вимог про визнання недійсним договору дарування садового будинку, укладеного 01.12.2011 року між ОСОБА_11 та ОСОБА_3 , посвідченого приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Київської області Семенюк Т.В. за реєстровим № 2364 та визнання недійсним договору дарування земельної ділянки, укладеного 01.12.2011 року між ОСОБА_11 та ОСОБА_3 , посвідченого приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Київської області Семенюк Т.В. за реєстровим № 2368, суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасників правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання наслідків, що обумовлені ним.

Згідно зі статтею 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Частини перша та третя статті 215 ЦК визначають, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно з наведеними нормами, для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорювання правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним як способу захисту є усталеним у судовій практиці (постанова Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 280/2134/14-ц).

Відсутність згоди одного із співвласників на розпорядження нерухомим майном є підставою визнання правочину, укладеного іншими співвласниками щодо розпорядження спільним майном, недійсним. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Враховуючи, що відповідно до ст. 328 ЦК України набуття права власності це певний юридичний механізм, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми встановлює, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув права власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку визначеному ст. 392 ЦК України.

З урахуванням цих норм, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. Суд повинен установити чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси особи і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

При цьому позов може бути задоволений лише у випадку встановлення факту порушення, невизнання або оспорювання відповідачем (відповідачами) прав, свобод чи інтересів позивача. Якщо такого факту не встановлено, позов не підлягає задоволенню.

Позивачем не надано, а судом не здобуто, доказів набуття спірного будинку та земельної ділянки у спільну сумісну власність подружжя. Саме по собі визнання відповідачем ОСОБА_2 цього факту, не може бути підставою для задоволення цієї вимоги.

З досліджених судом доказів вбачається протилежне - садовий будинок був збудований ОСОБА_11 в 2007 році, а земельна ділянка приватизована в 2010 році, в той час, коли шлюбні стосунки з позивачкою вже було розірвано.

Отже, у справі встановлено, що спірне новостворене майно було набуте ОСОБА_11 не у шлюбі з позивачкою ОСОБА_1 , а вже після його розірвання.

На момент укладення договорів дарування сторони договору домовились щодо всіх істотних умов, які відображені у тексті договорів, їхнє волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі, було спрямовано саме на настання юридичних наслідків у вигляді набуття права власності ОСОБА_3 на будинок та на земельну ділянку шляхом їх дарування. У оспорюваних договорах зазначено, що вони не є фіктивними та удаваними.

Враховуючи презумпцію правомірності правочину, визначену ст. 204 ЦК України, суд відмовляє у задоволенні вимоги про визнання недійсним договору дарування садового будинку, укладеного 01.12.2011 року між ОСОБА_11 та ОСОБА_3 , посвідченого приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Київської області Семенюк Т.В. за реєстровим № 2364 та визнання недійсним договору дарування земельної ділянки, укладеного 01.12.2011 року між ОСОБА_11 та ОСОБА_3 , посвідченого приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Київської області Семенюк Т.В. за реєстровим № 2368.

Оскільки позовні вимоги ОСОБА_1 про витребування від добросовісного набувача ОСОБА_4 садового будинку АДРЕСА_1 з АДРЕСА_4 будівлями та спорудами в садовому товаристві АДРЕСА_2 кв.м., АДРЕСА_2 , та земельну ділянку площею 0,0245 гектара з цільовим призначенням для ведення садівництва, кадастровий номер :38:108:0111, яка розташована за адресою: Київська обл., Вишгородський район, Хотянівська сільська рада, садівницьке АДРЕСА_2 , номер ділянки АДРЕСА_1 , в спільну сумісну власність ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , відповідно до положень ст. 388 ЦК України є похідними та залежать від вирішення позовних вимог про визнання договорів дарування будинку та земельної ділянки недійсними, у задоволенні яких судом відмовлено, то суд вважає, що в цій частині вимоги позову також не підлягають задоволенню.

Отже, оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також їх достатності та взаємному зв`язку, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову у повному обсязі з підстав його необґрунтованості та недоведеності.

Щодо заяви представника відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_12 про застосування строків позовної давності, то суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Так, за змістом статей 256, 261 ЦК України, позовна давність є строком пред`явлення позову особою, право якої порушене, а сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Перш ніж застосовувати позовну давність, суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду.

У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що судом при розгляді даної справи не встановлено порушення прав та охоронюваних законом інтересів позивача, та в позові відмовлено у повному обсязі по суті, в зв`язку з його необґрунтованістю та недоведеністю, а відтак в задоволенні клопотання представника відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_12 про застосування до позовних вимог строку позовної давності слід відмовити.

Відповідно до ч. 9 ст. 158 ЦПК України у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову.

Таким чином, у відповідності до ст.158 ЦПК України, слід скасувати заходи забезпечення позову, застосовані відповідно до ухвали Вишгородського районного суду Київської області від 29.08.2017 року, а саме накладений арешт та заборона відчуження садового будинку з господарськими спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_2 , та належить ОСОБА_4 .

Керуючись ст. ст. 141, 158, 223, 259, 263265 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа - ОСОБА_5 про визнання садового будинку об`єктом спільної сумісної власності подружжя, визнання договорів дарування недійсними та витребування майна у добросовісного набувача відмовити.

Заходи забезпечення позову, застосовані відповідно до ухвали Вишгородського районного суду Київської області від 29.08.2017 року, а саме накладений арешт та заборона відчуження садового будинку з господарськими спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_2 , та належить ОСОБА_4 скасувати.

Повний текст рішення суду виготовлений 27 грудня 2019 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення через Вишгородський районний суд Київської області.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_5 ).

Відповідачі: ОСОБА_2 ( АДРЕСА_6 ), ОСОБА_3 ( АДРЕСА_7 ), ОСОБА_4 ( АДРЕСА_7 ).

Третя особа: ОСОБА_5 ( АДРЕСА_8 ).

Головуючий суддя - І.Ю.Котлярова