РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 січня 2019 року м. Мукачево Справа №303/6032/18

2/303/108/19

номер рядка с.з. - 45

Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області

у складі: головуючого - судді Кость В.В.

секретар судового засідання Немеш Г.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження в м. Мукачево цивільну справу

за позовом ОСОБА_1 б/б в особі представника ОСОБА_2

до відповідачів (1): ОСОБА_3 в інтересах неповнолітніх дітей: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6;

(2): ОСОБА_7 в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_8

треті особа: (1) Центр надання адміністративних послуг виконавчого комітету Мукачівської міської ради;

(2) орган опіки та піклування виконавчого комітету Мукачівської міської ради

про визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням,

За участю:

представника позивача - ОСОБА_2 (у судових засіданнях 16-17.01.2019);

представника відповідача (2) - ОСОБА_9 (у судовому засіданні 16.01.2019);

представника третьої особи (2) - ОСОБА_10 (у судовому засіданні 16.01.2019);

відповідача (1) - ОСОБА_3. (у судовому засіданні 17.01.2019);

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 б/б в особі представника ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до відповідачів про визнання їх таким, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 (надалі - Квартира).

Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що Квартира належить на праві приватної власності позивачу. Відповідачі зареєстровані у вказаній Квартирі, але там не проживають, а також не є родичам позивача. Реєстрація відповідачів у Квартирі порушує права позивача як власника майна та спричиняє проблеми зі сплати надмірних комунальних послуг. За наведених обставин, вважає, що є всі підстави для визнання відповідачів такими, що втратили право на користування вищевказаною Квартирою.

Нормативно - правовою підставою для задоволення позовних вимог вказані приписи ст. 391, 405 Цивільного кодексу України.

Ухвалою Мукачівського міськрайонного суду від 19 листопада 2018 року залучено до участі у справі в якості третьої особи без самостійних вимог на стороні відповідачів - орган опіки та піклування виконавчого комітету Мукачівської міської ради.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила їх задоволити з підстав, викладених в позовній заяві.

Відповідач ОСОБА_3 подала до суду відзив на позов, у якому зазначила, що позов не визнає, з посиланням на те, що позивач є її бабусею та любить її, а також її дітей.

Відповідач ОСОБА_11 також подала до суду аналогічний за змістом відзив, у якому вказала, що є правнучкою позивача і позбавлена можливості користуватися спірним майном.

Представник відповідача (2) в задоволенні позову просив відмовити, оскільки задоволення позовних вимог може вплинути на права дітей.

Уповноважений представник третьої особи (1) надіслав до суду клопотання про розгляд справи без його участі, винесення рішення залишив на розсуд суду.

Представник органу опіки та піклування в судовому засіданні заперечила відносно можливості задоволення позовних вимог.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши подані по справі доказові матеріали, суд констатує наступне.

Згідно з наявними у справі доказовими матеріалами (Витяг з реєстру прав власності на нерухоме майно від 18.05.2012 року №34187797, Витяг про державну реєстрацію прав від 17.05.2012 року № 34159330, а.с. 10,1 1) Квартира належить на праві приватної власності ОСОБА_1.

Відповідачі зареєстровані у Квартирі, що підтверджується даними будинкової книги (а.с. 15-16) та листами Центру надання адміністративних послуг виконавчого комітету Мукачівської міської ради від 29 жовтня 2018 року (а.с. 34, 35, 36, 37,38, 39).

Факт відсутності по місцю реєстрації відповідачів з 2013 року підтверджується актом від 19.09 2018 року №95 (а.с. 17).

Приймаючи до уваги вищевказані фактичні обставини справи суд виходить з того, що згідно зі ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною першою ст. 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За змістом п. 3 частини другої ст. 15 Цивільного кодексу України, одним із способів захисту порушеного права є припинення дії, яка порушує право.

За загальним правилом, у разі порушення цивільного права чи інтересу, у особи виникає право на застосування конкретного способу захисту, який залежить від виду порушення та від наявності між сторонами зобов'язальних правовідносин. Тобто, особа обирає саме той спосіб захисту, який відповідає характеру порушення її права чи інтересу.

Відповідно до ст. 20 Цивільного кодексу України право на захист особа здійснює на свій розсуд.

У ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 р. № 3477-ІV передбачено, що «при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права».

Виходячи з міжнародно-правових зобов'язань держави, положень ст. 8 Конституції та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), яка відповідно до вимог ч. 1 ст. 9 Конституції ратифікована Законом від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», дотримання принципу верховенства права є однією з підвалин демократичного суспільства.

Так, у частині першій ст. 1 Першого протоколу до Конвенції «Захист власності» передбачено, що «кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права».

З огляду на вказане, право власності кожної фізичної і юридичної особи, неурядової організації й групи приватних осіб, повинне поважитися.

З положеннями частини першої ст. 1 Першого протоколу до Конвенції в повній мірі кореспондуються і приписи частин першої та другої ст. 321 Цивільного кодексу України, якими, зокрема передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Приписами частини першої ст. 316 Цивільного кодексу України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно з частиною першою ст. 318 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (ст. 391 Цивільного кодексу України).

Частиною другою п. 15 пленуму Верховного Суду України від 01.11.96 №9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що ст. 33 Конституції гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.

Таким чином, гарантуючи захист власності, закон надає власнику законодавчу можливість вимагати усунення будь-яких порушень його прав.

Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 Цивільного кодексу України та передбачають правомочності щодо використання житла для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Відповідно до ст. 29 Цивільного Кодексу України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає.

Судом встановлено, що малолітні діти: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 проживають разом з ОСОБА_3, а малолітня дитина ОСОБА_8 разом з ОСОБА_7.

Таким чином, саме на відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_7 покладається обов'язок забезпечити можливість реєстрації своїх дітей за їх фактичним місцем проживання. В той же час, позивачка ОСОБА_1 б/б такого обов'язку не має.

Разом з тим, Квартира не перебувала у власності ні дітей, ні їх батьків. Позивач також не мала офіційного статусу опікунів чи піклувальників дітей. Факт того, що діти, разом з матір'ю зареєстровані у спірній Квартирі, не є свідченням наявності у них права користування спірною Квартирою.

При цьому відповідачами не надано будь-яких доказів того, що в разі визнання малолітніх дітей такими, що втратили право користування Квартирою, їх права будуть порушені будь-яким способом.

Обставини по справі на предмет їх відповідності вказаним вище положенням законодавства свідчать про те, що реєстрація відповідачів у Квартирі, за умови документально підтвердженого права власності позивача на даний об'єкт нерухомості, перешкоджає йому вільно володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном. При цьому вказані правомочності є абсолютними, непорушними та гарантованими законом.

Отже, вимога за предметом позову у повній мірі відповідає законодавчо встановленому способу захисту порушеного права (ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу України), яке не визнається відповідачами.

Як встановлено судовим розглядом справи, позивач є власником Квартири, тому має право на власний розсуд розпоряджатися своєю власністю згідно з положеннями ст. 318 Цивільного кодексу України, в тому числі і щодо вирішення питань стосовно можливості проживання в ній інших осіб.

Волевиявлення власника майна за предметом позовних вимог спрямоване на визнання відповідачів та їх дітей такими, що втратили право користування жилим приміщенням. Такі вимоги слід вважати правомірними, оскільки вони в повній мірі узгоджується з тими правомочностями, які передбачається цивільно-правовим інститутом права приватної власності (ст.ст. 316, 318 Цивільного кодексу України).

Поряд з цим, будь-яких фактичних даних, які б свідчили про позбавлення позивача права власності на Квартиру, чи наявності у відповідачів права на користування ним, матеріали справи не містять. У позивача виникають незручності щодо вільного володіння своїм майном через те, що в Квартирі зареєстровані відповідачі. Доводи відповідачів належними та допустимими доказами не підтверджені.

Враховуючи вищевказані обставини справи, з огляду на їх узгодженість з нормами Конституції України, позовні вимоги про визнання відповідачів та їх дітей такими, що втратили право користування Квартирою підлягають задоволенню.

Судові витрати по справі у сумі 704,80 грн. (а.с. 1) підлягають стягненню з відповідачів відповідно до частин першої-другої статті 141 Цивільного процесуального кодексу України.

На підставі наведеного та керуючись статтями 8, 41, 124, 129, 1291 Конституції України, ст.ст. 2, 3, 10, 12, 13, 76-81, 89, 258, 259, 263-265, 273, 354 Цивільного процесуального кодексу України, Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області

УХВАЛИВ:

1. Позов ОСОБА_1 б/б в особі представника ОСОБА_2 - задоволити.

2. Визнати ОСОБА_3, ОСОБА_7, ОСОБА_12, ОСОБА_8, ОСОБА_5, ОСОБА_6 такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 Закарпатської області.

3. Стягнути з ОСОБА_3, яка діє в інтересах неповнолітніх дітей: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 на користь ОСОБА_1 б/б суму 352,40 (триста п'ятдесят дві гривні 40 коп.) у відшкодування витрат по сплаті судового збору.

3.1. Стягнути з ОСОБА_7, яка діє в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_8 на користь ОСОБА_1 б/б суму 352,40 (триста п'ятдесят дві гривні 40 коп.) у відшкодування витрат по сплаті судового збору.

4. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

5. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

6. Позивач: ОСОБА_1 б/б (ІНФОРМАЦІЯ_1, АДРЕСА_2, ІПН НОМЕР_1).

Представник позивача: ОСОБА_2 (АДРЕСА_3).

Відповідачі: (1): ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_2, АДРЕСА_1) в інтересах неповнолітніх дітей: ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_5;

(2): ОСОБА_7 (ІНФОРМАЦІЯ_6, АДРЕСА_1) в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_7.

Представник відповідача (2): ОСОБА_9 (АДРЕСА_4);

Треті особи: (1) Центр надання адміністративних послуг виконавчого комітету Мукачівської міської ради (89600, м. Мукачево, пл. Духновича, 2, ).

(2) орган опіки та піклування виконавчого комітету Мукачівської міської ради (89600, м. Мукачево, пл. Духновича, 2, ).

Суддя В.В. Кость

Повний текст рішення суду виготовлено та підписано 17.01.2019.