Справа № 478/447/18 Доповідач в апеляційній інстанції Лисенко П.П.
Провадження № 22-ц/812/61/19
П О С Т А Н О В А

іменем України

14 січня 2019 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого Лисенка П.П.,

суддів: Галущенка О.І., Серебрякової Т.В.,

із секретарем судового засідання - Андрієнко Л.Д.,

з участю:

прокурора - Цвікілевич Н.В.,

представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_2 рішення Казанківського районного суду Миколаївської області, яке ухвалене о 15 годині 03 хвилин, 22 жовтня 2018 року, у приміщенні Казанківського районного суду Миколаївської області, під головуванням судді Томашевського О.О., у цивільній справі за позовом заступника керівника Баштанської місцевої прокуратури, який діє в інтересах Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області до ОСОБА_2 про дострокове розірвання договору оренди земельної ділянки та повернення земельної ділянки у розпорядження держави,

у с т а н о в и л а :

29 березня 2018 року заступник керівника Баштанської місцевої прокуратури, в інтересах держави, в особі Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області (далі ГУ Держгеокадастр) пред'явив позов до ОСОБА_2 про дострокове розірвання договору оренди земельної ділянки, укладеного 01 вересня 2016 року між ГУ Держгеокадастру та ОСОБА_2, зареєстрований 12 вересня 2016 року за № 16391260, та повернення її у розпорядження держави.

Позов обґрунтовував наступним.

20 квітня 2016 року наказом ГУ Держгеокадастру № 14-3079/14-16-СГ відповідачу надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду із земель сільськогосподарського призначення державної власності, що знаходиться в межах території Скобелівської сільської ради Казанківського району Миколаївської області із видом угідь для сінокосіння і випасання худоби, без зміни цільового призначення.

Наступним наказом ГУ Дергеокадастру від 29 квітня 2016 року за № 14-3711/14-16-СГ ОСОБА_2, згідно розробленого проекту землеустрою, передано в користування (оренду) земельну ділянку з кадастровим номером НОМЕР_1 площею 57,3457 га пасовищ. Нормативно грошова оцінка якої, затверджена рішенням VII сесії 7 скликання Казанківської районної ради № 64/7 від 01 липня 2016 року, становить 225 751 гривню 67 копійок.

01 вересня 2016 року між ГУ Держгеокадастру та ОСОБА_2 укладено договір оренди вищезазначеної земельної ділянки, за умовами якого, перший передав в оренду останньому земельну ділянку загальною площею 54,3457 га пасовищ, для сінокосіння та випасання худоби, строком на 7 років, з внесенням орендної плати у розмірі 8% від нормативно грошової оцінки земельної ділянки та зареєстрований Державним реєстратором Новобузької міської ради Миколаївської області за № 16391260.

28 грудня 2017 року між сторонами укладено додаткову угоду до договору оренди від 01 вересня 2016 року, в якій нормативно грошова оцінка наданої в оренду ОСОБА_2 земельної ділянки змінилася і склала 1 064 129 гривень 35 копійок, а також змінено вид використання земельної ділянки.

При проведені перевірки, відповідно до наказів № 84-ДК та № 421-ДК «Про здійснення державного контролю за дотриманням земельного законодавства, використанням та охороною земель усіх категорій і форм власності», старшим державним інспектором ГУ Держгеокадастру виявлено, що пасовище, яким користується ОСОБА_2, розоране та у 2017 році засіяно соняшником. За цим фактом складено відповідний акт про порушення від 06 вересня 2017 року та додано фотознімки.

08 вересня 2017 року ГУ Держгеокадастру було визначено розмір шкоди завданий державі на видано припис, відповідно до якого, ОСОБА_2 у 30-ти денний термін повинен усунути порушення земельного законодавства.

21 жовтня 2017 року було розпочато кримінальне провадження стосовно даного факту та внесено відомості до реєстру кримінальних проваджень за № 0000121.

12 березня 2018 року державним інспектором було проведено повторну перевірку з питання виконання припису, в ході якої встановлено, що відповідач не усунув порушення земельного законодавства.

Посилаючись на те, що відповідач, самостійно змінив вид цільового використання земельної ділянки в межах категорії земель сільськогосподарського призначення та через нецільове використання земельної ділянки були завдані втрати бюджету за її оренду, які складають приблизно 100 000 гривень, заступник керівника Баштанської місцевої прокуратури просив:

-достроково розірвати договір оренди земельної ділянки від 01 вересня 2016 року, укладений між ГУ Держгеокадастру та ОСОБА_2, який зареєстрований 12 вересня 2016 року за № 16391242;

-зобов'язати відповідача повернути у розпорядження держави земельну ділянку загальною площею 57,3457 га, кадастровий номер НОМЕР_1, яка знаходиться в межах території Скобелівської сільської ради Казанківського району Миколаївської області;

-стягнути судовий збір на користь прокуратури Миколаївської області.

Рішення Казанківського районного суду Миколаївської області від 22 жовтня 2018 року позовні вимоги заступника керівника Баштанської місцевої прокуратури задоволено в повному обсязі.

Не погодившись з зазначеним рішенням, ОСОБА_2 оскаржив його в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі, посилаючись на те, що висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Скаргу обґрунтовував невідповідністю висновків суду нормам чинного цивільного законодавства.

Від заступника керівника Баштанської місцевої прокуратури Миколаївської області надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому висловлені заперечення щодо доводів апеляційної скарги, зокрема щодо недоведеності факту розорювання спірної земельної ділянки та вирощування на ній соняшника, вони спростовуються наявними у справі доказами.

Апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду 1 інстанції - без змін, оскільки суд постановив його у відповідності з нормами матеріального та процесуального права.

Так, задовольняючи позов заступника керівника Баштанської місцевої прокуратури, суд першої інстанції вважав, що позивачем підтверджено наданими та дослідженими в суді доказами встановлено факт нецільового, в порушення умов укладеного договору оренди землі, використання відповідачем земельної ділянки, що є підставою для припинення права користування земельною ділянкою шляхом розірвання договору оренди землі.

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду, погоджується з обставинами та правовідносинами, встановленими судом І інстанції, вважає їх вірними, обґрунтованими й законними.

За Конституцією України, ст. 4 ЦПК України та ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожній особі, як фізичній так і юридичній, а також державі гарантовано судовий захист їх інтересів.

Відповідно до статей 1, 3 ЦК України, 2, 4, 12-13, 367 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення, в порядку позовного, наказного та окремого провадження, цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

Кожна особа, а у встановлених законом випадках, органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України і обраний позивачем.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

При цьому, суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, для чого роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і допомагає здійсненню їхніх прав.

Відповідно до статей 12, 78, 81, 263 ЦПК України та постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» - рішення суду у цивільній справі, як найважливіший акт правосуддя, покликаний забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини і наповнити реальністю принцип верховенства права, повинен ухвалюватися за неухильного додержання вимог чинного процесуального законодавства про його законність і обґрунтованість.

Рішення визнається законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільно-процесуального законодавства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд бере до уваги, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при рівності прав щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Враховуючи принцип безпосередності судового розгляду цивільних справ, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення.

Суд оцінює докази відповідно до вимог статей 77 - 78, ч.ч. 3-4 ст. 82, 89 ЦПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть вважатися встановленими в цивільній справі, якщо такі засоби доказування відсутні.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

При цьому, згідно із статтею 81 ЦПК України, обов'язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.

Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач - для відхилення його заперечень проти позову, а, відповідно, для задоволення вимог позивача.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Для цього він досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

При цьому, апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Якщо поза увагою доводів апеляційної скарги залишилась очевидна незаконність або необґрунтованість рішення суду першої інстанції у справах окремого провадження, апеляційний суд перевіряє справу в повному обсязі.

Перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення суд апеляційної інстанції виходить з повноважень суду апеляційної інстанції, визначених статтею 374 ЦПК України, і відповідних їм підстав щодо перегляду судових рішень в апеляційному порядку, передбачених статтями 375, 383 ЦПК України.

Зокрема, він повинен з'ясувати: чи враховані судом першої інстанції при ухваленні рішення всі факти, що входять до предмета доказування; чи підтверджені обставини (факти), якими мотивовано рішення, належними й допустимими доказами та чи доведені вони; чи відповідають висновки суду встановленим фактам; чи дотримано та чи правильно застосовані норми матеріального й процесуального права.

Оскаржене рішення суду І інстанції у повній мірі відповідає виписаному.

Главою 58 Цивільного кодексу України, зокрема ч. 2 ст. 759 ЦК України вказує, що законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди).

Частиною 2 ст. 792 ЦК України визначено, що відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом.

Частиною 8 ст. 93 ЗК України передбачено, що відносини, пов'язані з орендою землі, регулюються законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 93 ЗК України право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності.

Договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства (ст. 13 Закону України «Про оренду землі»).

Згідно із положеннями ст. 15 Закону України «Про оренду землі» істотними умовами договору оренди землі є, зокрема, об'єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки); умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної

ділянки.

Відповідно до п. «а» ч. 1 ст. 96 ЗК України землекористувачі зобов'язані забезпечувати використання землі за цільовим призначенням та за свій рахунок приводити її у попередній стан у разі незаконної зміни її рельєфу, за винятком випадків незаконної зміни рельєфу не власником такої земельної ділянки.

Статтею 35 Закону України «Про охорону земель» передбачено, що власники і землекористувачі, в тому числі орендарі, земельних ділянок при здійсненні господарської діяльності зобов'язані: дотримуватися вимог земельного та природоохоронного законодавства України; забезпечувати використання земельних ділянок за цільовим призначенням та дотримуватися встановлених обмежень (обтяжень) на земельну ділянку.

Відповідно до ч. 1-3 ст. 37 цього ж закону власники та землекористувачі, в тому числі орендарі, земельних ділянок зобов'язані здійснювати заходи щодо охорони родючості ґрунтів, передбачені цим Законом та іншими нормативно-правовими актами України.

Використання земельних ділянок способами, що призводять до погіршення їх якості, забороняється.

На землях сільськогосподарського призначення може бути обмежена діяльність щодо: вирощування певних сільськогосподарських культур, застосування окремих технологій їх вирощування або проведення окремих агротехнічних операцій; розорювання сіножатей, пасовищ.

В силу ч. 1 ст. 24 Закону України «Про оренду землі» орендодавець має право вимагати від орендаря використання земельної ділянки за цільовим призначенням згідно з договором оренди.

Орендар земельної ділянки має право самостійно господарювати на землі з дотриманням умов договору оренди землі (ч. 1 ст. 25 Закону України «Про оренду землі»).

Відповідно до ч. 2 ст. 25 Закону України «Про оренду землі» орендар земельної ділянки зобов'язаний виконувати встановлені щодо об'єкта оренди обмеження (обтяження) в обсязі, передбаченому законом або договором оренди землі.

Згідно із ст. 1 Закону України «Про землеустрій» цільове призначення земельної ділянки - це використання земельної ділянки за призначенням, визначеним на підставі документації із землеустрою у встановленому законодавством порядку.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 18 ЗК України до земель України належать усі землі в межах її території, в тому числі острови та землі, зайняті водними об'єктами, які за основним цільовим призначенням поділяються на категорії. Категорії земель України мають особливий правовий режим.

Землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії: а) землі сільськогосподарського призначення; б) землі житлової та громадської забудови; в) землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; г) землі оздоровчого призначення; ґ) землі рекреаційного призначення; д) землі історико-культурного призначення; е) землі лісогосподарського призначення; є) землі водного фонду; ж) землі промисловості, транспорту, зв'язку, енергетики, оборони та іншого призначення (ст. 19 ЗК України).

Відповідно до п.п. 1.2, 1.4 Класифікації видів цільового призначення земель, затвердженої наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 23 липня 2010 р. № 548, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 01 листопада 2010 р. за № 1011/18306 (далі - Класифікація), код та цільове призначення земель застосовуються для забезпечення обліку земельних ділянок за видами цільового призначення у державному земельному кадастрі. КВЦПЗ визначає поділ земель на окремі види цільового призначення земель, які характеризуються власним правовим режимом, екосистемними функціями, видом господарської діяльності, типами забудови, типами особливо цінних об'єктів.

Частиною 5 ст. 20 ЗК України передбачено, що види використання земельної ділянки в межах певної категорії земель (крім земель сільськогосподарського призначення та земель оборони) визначаються її власником або користувачем самостійно в межах вимог, встановлених законом до використання земель цієї категорії, з урахуванням містобудівної документації та документації із землеустрою.

Земельні ділянки сільськогосподарського призначення використовуються їх власниками або користувачами виключно в межах вимог щодо користування землями певного виду використання, встановлених статтями 31, 33-37 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1-4 ст. 22 ЗК України землями сільськогосподарського призначення визнаються землі, надані для виробництва сільськогосподарської продукції, здійснення сільськогосподарської науково-дослідної та навчальної діяльності, розміщення відповідної виробничої інфраструктури, у тому числі інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції, або призначені для цих цілей.

До земель сільськогосподарського призначення належать: а) сільськогосподарські угіддя (рілля, багаторічні насадження, сіножаті, пасовища та перелоги); б) несільськогосподарські угіддя (господарські шляхи і прогони, полезахисні лісові смуги та інші захисні насадження, крім тих, що віднесені до земель лісогосподарського призначення, землі під господарськими будівлями і дворами, землі під інфраструктурою оптових ринків сільськогосподарської продукції, землі тимчасової консервації тощо).

Землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування: а) громадянам - для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва; б) сільськогосподарським підприємствам - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва; в) сільськогосподарським науково-дослідним установам та навчальним закладам, сільським професійно-технічним училищам та загальноосвітнім школам - для дослідних і навчальних цілей, пропаганди передового досвіду ведення сільського господарства; г) несільськогосподарським підприємствам, установам та організаціям, релігійним організаціям і об'єднанням громадян - для ведення підсобного сільського господарства; ґ) оптовим ринкам сільськогосподарської продукції - для розміщення власної інфраструктури.

Як визначено ст. 34 ЗК України, громадяни можуть орендувати земельні ділянки для сінокосіння і випасання худоби. Органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування можуть створювати на землях, що перебувають у власності держави чи територіальної громади, громадські сіножаті і пасовища.

При цьому, орендар повинен довести, що має потребу у таких землях, на доказ чого надає наявність у нього певної кількості, в залежності від площі земельної ділянки, яка виділяється, кількості худоби

Системний аналіз положень вищевказаних норм дозволяє дійти висновку, що земельні ділянки, віднесені до однієї і тієї ж категорії, можуть використовуватися за різними видами цільового призначення, які характеризуються власним правовим режимом, екосистемними функціями, видом господарської діяльності тощо, та визначені у Класифікації.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом 1 інстанції, спірна земельна ділянка за кадастровим номером: НОМЕР_1, загальною площею 57,3457 га, належить до державної форми власності, знаходиться на території Скобелевської сільської ради Казанківського району Миколаївської області, та яку віднесено до категорії земель сільськогосподарського призначення, за видом використання: для сінокосіння і випасання худоби, цільове призначення: А.01.08. (а.с. - 128-133).

Згідно наказу ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області від 20 квітня 2016 року за № 14-3079/14-16-СГ, відповідачу було надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою та технічної документації щодо земельної ділянки наданої в оренду із цільовим призначенням - для сінокосіння і випасання худоби (а.с. - 52) .

Рішенням Казанківської районної ради від 14.07.2017 року № 176/14 було затверджено технічну документацію з нормативної грошової оцінки земельної ділянки, загальною площею 57,3457 га для сінокосіння і випасу худоби. Визначено нормативно грошову оцінки земельної ділянки в розмірі 1 064 129,35 грн.

01 вересня 2016 року між ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області та ОСОБА_2 був укладений договір оренди землі, який зареєстрований 12 вересня 2016 року за № 16391242.

Відповідно до умов договору, визначених в п. 1, 2, 7, 9, 13, 14, орендодавець надає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку пасовищ, для сінокосіння і випасання худоби, загальною площею 57,3457 га, кадастровий номер НОМЕР_1, із земель сільськогосподарського призначення державної власності, яка знаходиться на території Скобелівської сільської ради Казанківського району Миколаївської області. Нормативно грошова оцінка якої, на момент укладення договору становить 189 051 гривня 32 копійки.

Зазначений договір укладений на 7 років. Обчислення розміру орендної плати за земельні ділянки державної або комунальної власності здійснюється з урахуванням їх цільового призначення та коефіцієнтів індексації, визначених законодавством, за затвердженими Кабінетом Міністрів України формами, що заповнюються під час укладання або зміни умов договору оренди чи продовження його дії. Умови використання земельної ділянки, визначені в п. 13 договору оренди землі, згідно якого земельна ділянка передається в оренду для сінокосіння і випасання худоби (а.с. -21-25).

28 грудня 2017 року між ГУ Держгеокадастру та відповідачем було укладено додаткову угоду до договору оренди землі від 01.09.2016 року, де сторони домовились внести зміни до пунктів 2 та 4 договору, виклавши їх зміст в наступній редакції:

«2. В оренду передається земельна ділянка в межах території Скобілівської сільської ради Казанківського району Миколаївської області загальною площею 57,3457 га, у тому числі 57,3457 га рілля для сінокосіння і випасання худоби. Кадастровий номер земельної ділянки: НОМЕР_1.»

«4. Нормативна грошова оцінка земельної ділянки з кадастровим номером НОМЕР_1 на дату укладання угоди складає 1 064 129,35 грн.».

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права № 109871159 від 04.01.2018 року, додаткову угоду було зареєстровано в реєстрі із визначенням складу угідь, які передаються відповідачу в оренду у виді рілля, площею 57,3457 га з цільовим призначенням: для сінокосіння і випасання худоби (а.с. - 181, 182) .

Таким чином, відповідач отримав в користування земельну ділянки сільськогосподарського призначення для сінокосіння і випасання худоби. При цьому, доказів тому, що в нього є достатньо, для відведення такої кількості землі, худоби він не надав.

Так, за приписами ч. 5 ст. 20, ст. 34 ЗК України земельна ділянка для сінокосіння і випасання худоби може використовуватися лише у межах вказаного виду використання, тобто відповідач зобов'язаний був використовувати земельну ділянку виключно як пасовище, тобто в межах виду користування, передбаченого умовами договору.

Натомість, як встановлено судом, спірна земельна ділянка використовувалася відповідачем як рілля (факт засівання земельної ділянки соняшником) тобто без зміни категорії цільового призначення земельної ділянки, однак, з порушенням (зміною) виду її цільового використання в межах однієї категорії.

За таких обставин, відповідачем порушено умови договору, якими обумовлено використання земельної ділянки орендарем виключно як пасовища для вирощування багаторічних трав, випасання худоби та встановлено пряму заборону на її розорювання для вирощування зернових сільськогосподарських культур, які кореспондується з приписами ст. 25 Закону України «Про оренду землі» та закріплює обов'язок орендаря земельної ділянки виконувати встановлені щодо об'єкта оренди обмеження в обсязі, передбаченому законом та договором.

При цьому факт розорювання земельної ділянки та засівання її зерновою культурою - соняшником підтверджується матеріалами проведеної державним інспектором ГУ Держгеокадастру Кушнєр Н.О. 06 вересня 2017 р. перевірки дотримання вимог земельного законодавства.

Підстави та умови розірвання договору регулюється наступними нормами законодавства.

Відповідно до ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Згідно з п. «ґ» ч.1 ст. 141, ст. 143 Земельного кодексу України підставою припинення права користування земельною ділянкою є використання земельної ділянки не за цільовим призначенням. Примусове припинення прав на земельну ділянку здійснюється у судовому порядку у разі використання земельної ділянки не за цільовим призначенням.

Згідно із ч.ч. 3, 4 ст. 31 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі може бути розірваний за згодою сторін. На вимогу однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірваний за рішенням суду в порядку, встановленому законом. Розірвання договору оренди землі в односторонньому порядку не допускається, якщо інше не передбачено законом або цим договором.

Як передбачено ч. 1 ст. 32 Закону України «Про оренду землі», на вимогу однієї із сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обов'язків, передбачених статтями 24 і 25 цього Закону та умовами договору, в разі випадкового знищення чи пошкодження об'єкта оренди, яке істотно перешкоджає передбаченому договором використанню земельної ділянки, а також на підставах, визначених Земельним кодексом України та іншими законами України.

Таким чином, відповідачем порушено умови договору оренди (п. 2, 13-15, 29 Договору) щодо виду цільового використання земельної ділянки (сінокосіння та випасання худоби), яким передбачено обмеження використання відповідачем спірної земельної ділянки - не допускати розорювання цієї земельної ділянки для вирощування зернових та просапних культур.

Враховуючи положення умов п. 34-35 договору оренди землі, в яких сторони узгодили, що підставою припинення договору є, зокрема, допущення відповідачем порушень, вказаних у п. 11.4 Договору, суд обґрунтовано дійшов висновку про наявність підстав для його розірвання.

Заперечуючи проти вимог прокурора, відповідач вказував, що додатковою угодою від 28 грудня 2017 року до договору оренди від 01 вересня 2016 року внесено зміни, на підставі яких він використовує земельну ділянку. Ці ж аргументи на спростування висновків суду щодо доведеності позову викладені відповідачем в апеляційній скарзі.

Проте перевірка відповідності використання земельної ділянки відповідно до актів обстеження та припису була здійснена у вересні 2017 року, якою було виявлено порушення та складено припис, а додаткова угода укладена лише 28 грудня 2017 року.

Тобто, на момент виявлення порушень, земельна ділянка повинна була використовуватися за цільовим призначеннями зазначеним у договорі оренди від 01 вересня 2016 року, а саме як пасовище для сінокосіння та випасання худоби.

Положеннями ст. 629 ЦК України передбачена обов'язковість договору для виконання сторонами, а тому сторони мають безумовно дотримуватись умов, визначених укладеним між ними договором до тих пір, доки такі умови відповідним чином не будуть змінені або відмінені сторонами.

Сторонами договору оренди землі визначено не тільки обов'язок орендаря використовувати орендовану земельну ділянку за цільовим призначенням, а й вид такого використання - виключно для сінокосіння, вирощування багаторічних трав, випасання худоби.

Доводи відповідача про те, що інспектор ГУ Держгеокадастру, при здійсненні перевірки, не повідомив його про свої дії, та на те, що оглянута була інша земельна ділянка, яка у власності інших осіб та засіяна соняшником, не є підставою для скасування оскарженого рішення та не можуть вплинути на правильність висновків суду, оскільки зазначений акт порушення і припис не оскаржувався відповідачем, а інших належних та допустимих доказів ним не надано, хоча за процесуальним законом, то є її обов'язком. Більше того, дії спеціаліста ГУ Держгеокадастру вчинені у повній відповідності з відомчими нормативними актами, які не суперечать чинному земельному законодавству.

Відповідно до ст. 34 Закону України «Про оренду землі» у разі припинення або розірвання договору оренди землі орендар зобов'язаний повернути орендодавцеві земельну ділянку на умовах, визначених договором.

За таких обставин, позовні вимоги про розірвання договору оренди землі та повернення земельної ділянки в розпорядження держави, суд також правильно вважав такими, що підлягають задоволенню.

З урахуванням викладеного, колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду, яке ухвалено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Казанківського районного суду Миколаївської області від 22 жовтня 2018 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий П.П.Лисенко

Судді: О.І.Галущенко

Т.В. Серебрякова

_______________________________________________________________ _

Повний текст постанови складено 16 січня 2019 року.