ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/616/19 Справа № 209/2078/15-ц Суддя у 1-й інстанції - Лобарчук О.О. Суддя у 2-й інстанції - Лаченкова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 березня 2019 року

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - Лаченкової О.В.

суддів - Варенко О.П., Свистунової О.В.

при секретарі - Кошара О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 05 квітня 2018 року

по справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства "ВіЕйБі Банк" про визнання кредитного договору виконаним в повному обсязі, про визнання позикодавця таким, що виконав свої зобов'язання в повному обсязі, зобов'язати Публічне акціонерне товариство "ВіЕйБі Банк" повернути правовстановлюючі документи, визнання припиненим іпотечного договору, -

ВСТАНОВИЛА:

В травні 2015 року до Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області надійшов позов ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства "ВіЕйБі Банк" про визнання кредитного договору виконаним в повному обсязі, про визнання позикодавця таким, що виконав свої зобов'язання в повному обсязі, зобов'язати Публічне акціонерне товариство "ВіЕйБі Банк" повернути правовстановлюючі документи, визнання припиненим іпотечного договору.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 05 квітня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства "ВіЕйБі Банк" про визнання кредитного договору виконаним в повному обсязі, про визнання позикодавця таким, що виконав свої зобов'язання в повному обсязі, зобов'язати Публічне акціонерне товариство "ВіЕйБі Банк" повернути правовстановлюючі документи, визнання припиненим іпотечного договору - відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 05 квітня 2018 року по справі №209/2078/15-ц за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства "ВіЕйБі Банк" про визнання кредитного договору виконаним в повному обсязі, про визнання позикодавця таким, що виконав свої зобов'язання в повному обсязі, зобов'язати Публічне акціонерне товариство "ВіЕйБі Банк" повернути правовстановлюючі документи, визнання припиненим іпотечного договору та ухвалити нове рішення, яким визнати кредитний договір №19/в від 13.06.2007 року укладений між ВАТ "ВіЕйБі Банк" та ОСОБА_1 виконаним в повному обсязі; визнати позикодавця, ОСОБА_1, рішенням суду як такого, що виконав свої фінансові зобов'язання перед ПАТ "ВіЕйБі Банк" у повному обсязі; зобов'язати ПАТ "ВіЕйБі Банк" повернути ОСОБА_1 документи на нерухоме майно - будинок, переданих згідно акту приймання-передачі документів від 13.06.2007 року, а саме: договір купівлі-продажу житлового будинку, що укладений 13.06.2007 року, витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно, витяг з Державного реєстру правочинів, технічний паспорт на житловий будинок; визнати припиненим іпотечний договір №19 від 13.06.2007 року укладений між ВАТ "ВіЕйБі Банк" та ОСОБА_1

Відзивів на апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" на рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 05 квітня 2018 року від інших учасників справи до суду не надходило.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 13 червня 2007 року між Відкритим акціонерним товариством «Всеукраїнський Акціонерний Банк» (правонаступник: Публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський Акціонерний Банк») та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № 19/в, згідно з умовами якого ВАТ «ВіЕйБі Банк» надав Позичальнику грошові кошти у сумі 12000,00 доларів США, що складає в еквівалент 60600,00 гривень за курсом НБУ на момент укладення цього договору, зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 13% річних, з терміном по 12 червня 2017 року (том 1 а.с.8-11).

13 червня 2008 року між ВАТ «ВіЕйБі Банк» та ОСОБА_1 було укладено іпотечний договір, згідно з умовами якого іпотекодавець з метою забезпечення належного виконання зобов'язання, що випливає з кредитного договору передає, а іпотекодержатель приймає в іпотеку і на умовах, визначених договором, нерухоме майно, а саме: житловий будинок зі всіма об'єктами функціонально пов'язаними з цим нерухомим майном, загальною площею 50,1 кв.м., житловою площею 35,1 кв.м., що знаходиться за адресою: Дніпропетровська область, м. Дніпродзержинськ, провулок 2-й Алчевського, будинок 112 (том 1 а.с.12-15)

В зв'язку зі збільшенням розміру процентної ставки 28 листопада 2008 року між ВАТ «ВіЕйБіЮанк» та ОСОБА_1 було укладено додатковий договір № 2 до Кредитного Договору № 19/в від 13 червня 2007 року. (том 1 а.с.16).

13 червня 2007 року між ОСОБА_1 та ВАТ «ВіЕйБі Банк», в особі начальника відділення №3 Дніпропетровської філії відкритого акціонерного товариства Всеукраїнський Акціонерний Банк, Войченко Наталі Олександрівни, було складено акт приймання-передачі документів, для відповідального зберігання оригіналів документів (том 1 а.с.24).

Позивачем ОСОБА_1 до матеріалів справи надано свої розрахунки по заборгованості за кредитним договором, згідно яких, як він вважає, заборгованість перед банком відсутня (том 1 а.с.27).

Згідно копій договорів страхування вбачається, що житловий будинок, який знаходиться за адресою: Дніпропетровська область, м. Дніпродзержинськ, провулок 2-й Алчевського, будинок 112, за період з 2007 року по 2012 рік був добровільно застрахований (том 1 а.с. 30-56).

Згідно виписки по особовим рахункам з 13.06.2007 року по 26.02.2009 року вбачається, що вихідний залишок за кредитним договором дорівнює 9936,37 доларів США, що еквівалентно - 76510,05 грн. (том 1 а.с.102).

Станом на 18.06.2015 року ОСОБА_1 має заборгованість за тілом та відсотками за кредитом в розмірі 2214,27 доларів США, в гривневому еквіваленті по курсу НБУ на дату розрахунку 21.05.2015 року складає 50884,25 гривень (том 1 а.с.148-151).

Між ОСОБА_1 та ВАТ «ВіЕйБі Банк» 12 червня 2007 року був укладений договір банківського рахунку №24943, поточний рахунок НОМЕР_1 та 13 червня 2007 року був укладений договір банківського рахунку №24961, поточний рахунок НОМЕР_1 (том 1 а.с. 164-170).

30 грудня 2015 року по справі було призначено судово-почеркознавчу експертизу.

Згідно листа Київського науково-дослідного інституту судових експертиз від 16.08.2016 року № 13228-16 ухвала суду від 30.12.2015 року про призначення судової почеркознавчої експертизи у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ПАТ "ВіЕйБі Банк" була залишена без виконання експертиза, про що 15.07.2016 року складено повідомлення про неможливість надання висновку судово-почеркознавчої експертизи №1757/1758/16-32, а відповідне експертне провадження закрито (том 2 а.с.22).

В матеріалах справи знаходяться платіжні документи, згідно яких вбачається, що ОСОБА_1 здійснював повернення кредитних коштів згідно кредитного договору № 19/в від 13 червня 2007 року (том 2 а.с. 158-206).

Таким чином судом встановлено, що між позивачем та відповідачем виникли зобов'язальні правовідносини в зв'язку з укладенням кредитного договору.

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідносини , в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Відповідно до ч.1 ст. 1054 ЦК України. За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ч.1.2 ст. 1055 ЦК України Кредитний договір укладається у письмовій формі.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У відповідності до ч. 1ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив зобов'язання, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Щодо позовних вимог про повернення ОСОБА_1 документів на нерухоме майно - будинок, переданих згідно акту приймання-передачі документів, від 13.06.2007р., а саме: договору купівлі-продажу житлового будинку, що укладений 31 серпня 2007 року, витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно, витяг з Державного реєстру правочинів, технічний паспорт на житловий будинок, то в цій частині суд правомірно відмовив в задоволенні по наступним підставам.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Тобто, право Іпотекодержателя одержати задоволення за рахунок предмета іпотеки виникає у разі невиконання боржником (Іпотекодавцем) своїх зобов'язань.

Статетю 526 ЦК України визначено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Частинами першою, другою статті 590 ЦК України визначено порядок дій заставодержателя (іпотекодержателя) щодо захисту свого права у разі, коли основне зобов'язання не буде виконано у встановлений строк (термін). У такому разі заставодержатель набуває право звернення до суду з позовною заявою про звернення стягнення на предмет застави.

За змістом статті 11 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець (майновий поручитель) несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов'язання в межах вартості предмета іпотеки.

Підстави припинення іпотеки передбачено статтею 17 Закону України «Про іпотеку», до яких зокрема належать: припинення основного зобов'язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її.

Також згідно зі статтею 49 Закону України «Про іпотеку» якщо іпотекодержатель не скористався правом, передбаченим частиною першою цієї статті, за результатами третіх прилюдних торгів, іпотека може бути припиненою за рішенням суду.

Закон України «Про іпотеку» є спеціальним законом щодо врегулювання правовідносин з приводу іпотечного майна, а положення статті 17 цього Закону містить виключний перелік підстав припинення іпотеки, аналогічний із закріпленим у статті 593 ЦК України.

Частиною другою статті 12 ЦК України передбачено, що нездійснення особою своїх цивільних прав не є підставою для їх припинення, крім випадків, установлених законом.

Таким чином, якщо кредитор не скористався своїм правом на задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки в строки, передбачені Законом України «Про виконавче провадження», це не є підставою для припинення іпотеки.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1, суд першої інстанції дійшов до правильного висновку, що не встановлено факту виконання основного зобов'язання, що згідно з положеннями Закону України «Про іпотеку» є однією з підстав припинення іпотеки, а також не встановлено і інших обставин, передбачених ст. 17 Закону України «Про іпотеку», які б давали підстави для припинення кредитного договору № 19/в та договору іпотеки.

Приведені в апеляційній скарзі доводи про те, що жодних додаткових договорів з відповідачем не укладав та відповідно до розрахунку виплачених на користь відповідача сум позивач повністю виконав всі зобов'язання за договором в повному обсязі, є безпідставними та необґрунтованими, оскільки суперечать наявним в матеріалах справи доказам.

Крім того, ухвалою Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 15 березня 2016 року по справі призначена судова почеркознавча експертиза, однак у зв'язку з відсутністю оригіналів досліджуваних документів, які необхідні для вирішення питання при проведенні почеркознавчої експертизи матеріали цивільної справи №209/2078/15-ц повернуті без виконання.

Отже, як вбачається з додаткових договорів, що містяться в матеріалах справи, укладених між ВАТ «ВіЕйБі Банк» та ОСОБА_1 у графі "підпис" містить підпис ОСОБА_1, доказів того, що цей підпис виконано не позивачем матеріали справи не містять.

Також, позивач не був позбавлений права заявити клопотання про призначення повторної експертизи, проте від вчинення вказаних дій, які передбачені процесуальним законом, утримався.

При цьому, слід звернути увагу, що справа перебувала в провадження суду першої інстанції з травня 2015 року, позивачта його представник брали участь при її розгляді та мали можливість вказати доводи, на які вони посилаються, заперечення та подати докази. Також позивач не позбавлений можливості подати докази до суду апеляційної інстанції, проте даним правом ОСОБА_1 не скористався.

Доводи апелянта про те, що при винесенні рішення суд першої інстанції проігрорував наявність відкритого кримінального провадження, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки відповідно до статті 62 Конституції України, статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Ніхто не зобов'язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину.

У частинах першій, другій та п'ятій статті 17 КПК України зазначено, що особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов'язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Поводження з особою, вина якої у вчиненні кримінального правопорушення не встановлена обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, має відповідати поводженню з невинуватою особою.

Презумпцію невинуватості необхідно розглядати в загально правовому і процесуальному значеннях. Як загально правова вимога вона визначає положення особи в суспільстві. Хоча цей принцип сформульований як кримінальний процесуальний, однак його дія виходить за рамки лише кримінального процесу. Презумпція невинуватості - об'єктивне право положення. Це вимога закону, звернена до всіх громадян, посадових осіб, державних і громадських організацій, до суспільної думки в цілому. Такої позиції дотримується і Європейський Суд з прав людини, що у своєму рішенні від 10 лютого 1995 року у справі «Аллене де Рібермон проти Франції» підкреслив, що сфера застосування принципу презумпції невинуватості є значно першою: він обов'язковий не лише для кримінального суду, який вирішує питання про обґрунтованість обвинувачення, а й для всіх інших органів держави.

Приведені в апеляційній скарзі інші доводи про те, що суд не дав оцінки наданих ним доказам не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування чи зміни рішення в оскаржуваній частині - не встановлено, а тому апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду в оскаржуваній частині - без змін.

Відповідно до ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1- залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 05 квітня 2018 року- залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді О.П.Варенко

О.В. Свистунова