Справа № 310/9969/18
2/310/798/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 грудня 2019 рокум. Бердянськ

Бердянський міськрайонний суд Запорізької області у складі судді Полянчука Б.І., при секретарі Панченко Л.І., розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Осипенківської сільської ради про визнання права власності,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 , Осипенківської сільської ради про визнання права власності в якому зазначив, що він є власником 1/3 частини житлового будинку АДРЕСА_1 Власником 2/3 частин зазначеного житлового будинку, на підставі договору купівлі-продажу від 15.10.2018 року, реєстровий № 2551, є ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , З дозволу дружини померлого співвласника, з грудня 1993 року він постійно, відкрито користується 2/3 частинами будинку, у зв`язку з чим просив визнати за ним право власності за набувальною давністю

У судовому засіданні представник позивач ОСОБА_4 позовні вимоги підтримала і просила їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з`явилась, про час та місце слухання справи повідомлена належним чином.

Представник відповідача Осипенківської сільської ради в судове засідання не з`явився без поважних причин, про час та місце судового засідання повідомлений належним чином, що підтверджується розпискою про вручення судової повістки. На адресу суду сільським головою Осипенківської сільської ради направлено клопотання про розгляд справи за відсутності представника.

З`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно (а.с. 10) ОСОБА_1 належить на праві приватної спільної часткової власності 1/3 частина житлового будинку з належними до нього господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 .

На підставі договору купівлі-продажу від 15.10.1988 року (а.с. 11), посвідченого державним нотаріусом Бердянської районної нотаріальної контори, реєстровий номер 2551, власником 2/3 частин житлового будинку АДРЕСА_2 є ОСОБА_5 .

Зазначена інформація щодо співвласників спірного житлового будинку підтверджується відповіддю директора Комунального підприємства з технічної інвентаризації Бердянської міської ради № 487 від 09.07.2018 року (а.с. 15).

Відповідно до статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з положеннями частин першої та четвертої статті 344 Цивільного кодексу України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 Цивільного кодексу України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 Цивільного кодексу України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

Проте не будь-який об`єкт може бути предметом такого набуття права власності. Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним.

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 Цивільного кодексу України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності добросовісність заволодіння майном.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.

Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини третьої статті 344 Цивільного кодексу України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 Цивільного кодексу України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі.

Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у Цивільному кодексі України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років.

Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду.

Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

Саме таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18).

У постанові від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. За висновком Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Велика Палата Верховного Суду, враховуючи зазначене про умови набуття права власності за набувальною давністю, не знайшла підстав для відступу від наведених висновків Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, оскільки за змістом частини першої статті 344 Цивільного кодексу України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном на певних правових підставах, які в подальшому відпали, подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Адже володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності, оскільки у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке немає власника або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, що придбане добровільно набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Добросовісність заволодіння ОСОБА_1 2/3 частинами домоволодіння по АДРЕСА_1 та відкрите, безперервне володіння ним більше десяти років знайшло своє підтвердження в судовому засіданні.

Так, згідно довідки № 2554 від 04.09.2018 року, виданої виконавчим комітетом Осипенківської сільської ради Бердянського району Запорізької області (а.с. 16), ОСОБА_1 проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

У Акті встановлення місця проживання та періоду проживання особи від 11.09.2018 року (а.с. 17), складеного виконавчим комітетом Осипенківської сільської ради, зазначено, що ОСОБА_1 проживає з грудня 1993 року по теперішній час у будинку АДРЕСА_1 , здійснює догляд за всім будинком, а саме: побудував прибудову, провів капітальний ремонт, сплачує за комунальні послуги, використовує присадибну ділянку, тобто добросовісно, відкрито, безперервно володіє всім будинком.

ОСОБА_1 укладено договори на постачання комунальних послуг до спірного будинку, а саме 20.08.2010 року з «Запоріжгаз» про надання населенню послуг з газопостачання (а.с. 22), з ВАТ «Запоріжжяобленерго» про користування електричною енергією (а.с. 23).

Крім того, добросовісність заволодіння спірним майном та відкрите, безперервне володіння ним більше десяти років підтверджується актами перевірки димових та вентиляційних каналів (а.с. 24-26), гарантійним талоном (а.с. 27), рахунками та квитанціями про сплату комунальних послуг позивачем (а.с. 28-35) та поясненнями свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_7

Про добросовісність заволодіння ОСОБА_1 житловим будинком АДРЕСА_1 свідчить також те, що 2/3 частини житлового будинку передано йому саме у власність, а не у володіння чи користування, про що зафіксовано у розписці (а.с.18). Зазначеної розпискою, а також інформацією з Бердянської державної нотаріальної контори від 09.03.2019 № 527/02-14, підтверджується, що попередній власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, на це майно не претендують інші особи, воно отримано за таких обставин и з таких підстав, які дозволяють позивачу вважати, що вони є достатніми для отримання права власності.

Враховуючи викладене, суд вважає, що існують підстави для задоволення позовних вимог в повному об`ємі, оскільки позивачем доведено, що він добросовісно заволодів спірним майном та відкрито, безперервно володіє ним більше десяти років

Керуючись ст.ст. 141,259,263-265,280-282,273,354 ЦПК України, ст. 344 ЦК України, суд.

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 ) право власності за набувальною давністю на 2/3 частини житлового будинку АДРЕСА_1 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено в день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений у разі пропуску з інших поважних причин.

Суддя