Справа №461/1239/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 квітня 2019 року м.Львів

Галицький районний суд міста Львова

в складі:

головуючого судді Юрківа О.Р.,

секретаря судового засідання Чорненької К.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в місті Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації за місцем проживання,-

ВСТАНОВИВ:

позивач звернулася до суду із позовом до відповідача за захистом своїх прав. Позовні вимоги мотивує тим, що вона є власником кооперативної квартири № 30 у буд. 114 на вулиці Тарнавського у м. Львові. За адресою квартири зареєстрований син - відповідач у справі. При цьому ОСОБА_2 не проживає в квартирі протягом 15 років, з моменту виїзду закордон. Просить суд визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування квартирою та зняти з реєстрації за місцем проживання.

Позивач в судове засідання не прибула. Представником позивача подано письмову заяву в якій просить здійснювати розгляд справи без їхньої участі, позовні вимоги підтримують у повному обсязі, просять такі задовольнити.

Відповідач у судове засідання не прибув, хоча повідомлений належним чином про дату, час та місце розгляду справи. До суду надійшла письмова заява відповідача, в якій він зазначає, що він понад 15 років проживає закордоном, втратив інтерес до вказаного житла та проти задоволення вказаного позову не заперечує.

Дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов слід задовольнити частково виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником кооперативної квартири АДРЕСА_1, про що свідчить реєстраційне посвідчення серії КММ №000747.

Відповідно до довідки з місця проживання про склад сімї, виданої житлово-будівельним кооперативом «Черемош» №7 від 06.02.2019 року, у даній квартирі проживають: ОСОБА_1 (власник) та ОСОБА_2 (син).

Відповідно до актів про не проживання особи за місцем реєстрації (16.07.2018 року, 15.10.2018 року, 06.02.2019 року), складеними комісією у складі голови ЖБК «Черемош» ОСОБА_3, сусідів ОСОБА_4 (кв.31) та ОСОБА_5 (кв.35) ОСОБА_2, у звязку з виїздом за кордон на постійне місце проживання, в період з 2004 року по даний час за вказано адресою не проживає.

Разом з тим, ОСОБА_2 у 2004 році виїхав за кордон (США) на постійне місце проживання, і з цього часу за вказаною адресою не проживає. Дане твердження підтверджується:

- копією закордонного паспорту ОСОБА_2 з відміткою виїзду за кордон у 2004 році;

- копією «тимчасової карти резидента» (PERMANENT RESIDENT CARD) від 05.04.2004 року виданої на імя ОСОБА_2.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Аналіз наведених норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

За нормами ст. 150 ЖК Української РСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 156 цього Кодексу, члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до ст. 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Виходячи з того, що Закон України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, повязані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких повязані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, предявивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою.

Таким чином, оцінюючи докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що відповідач добровільно залишив приміщення хоча перешкод у користуванні житлом йому не чинилось, не проживає у ньому понад один рік без поважних причин, не цікавиться житлом, не оплачує та не утримує його, не зберігає майна та речей, практично втратив з ним зв'язок, тому позов слід задовольнити частково.

Суд відмовляє в задоволенні позовних вимог в частині зняття з реєстрації місця проживання відповідача за адресою м. Львів, вул. Тарнавського, 114/30, оскільки на думку суду, вимога про зняття з реєстрації випливає із позовної вимоги про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Така вимога буде реалізовуватись в порядку виконання рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та не потребує додаткового зазначення в рішенні суду.

Керуючись ст.ст. 5, 12, 19, 81, 141, 258-259, 263-265 ЦПК України, 16, 319 ,321 ЦК України, ст.ст. 9,71,72 ЖК України, суд

ВИРІШИВ:

позов задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, таким, що втратив право користування квартирою №30 в буд. 114 на вул. Тарнавського у місті Львові.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 30 днів з дня його оголошення до Львівського апеляційного суду. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя О.Р. Юрків