Постанова
Іменем України

13 лютого 2019 року

м. Київ

провадження №22-ц/824/1683/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Мазурик О.Ф. (суддя-доповідач),

суддів: Махлай Л.Д., Кравець В.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційні скарги Міністерства інфраструктури України, в інтересах якого діє ОСОБА_1 , та Державного підприємства «Морський торговельний порт Усть-Дунайськ»

на рішення Шевченківського районного суду м. Києва

в складі судді Савицького О.А.

від 18 жовтня 2018 року

у справі №761/21008/18 Шевченківського районного суду м. Києва

за позовом ОСОБА_2

до Міністерства інфраструктури України, Державного підприємства «Морський торговельний порт Усть-Дунайськ»

про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

В С Т А Н О В И В:

В червні 2018 року ОСОБА_2 , посилаючись на те, що його з порушенням трудового законодавства звільнено з роботи з підстав, передбачених пунктом 5 частини 1 статті 41 КЗпП України, звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Міністерства інфраструктури України (далі Міністерство), Державного підприємства «Морський торговельний порт Усть-Дунайськ» (далі ДП «Морський торговельний порт Усть-Дунайськ», Підприємство) про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що звільнення його з підстав, передбачених п. 5 ч. 1 ст. 41 КЗпП України є неправомірним. Зазначив, що положеннями цієї норми визначено, що трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний у випадку припинення повноважень посадових осіб. Вказав, що визначена норма характеризується юридичною невизначеністю, внаслідок чого неможливо встановити коло посадових осіб, а також випадки та підстави (причини) припинення їх повноважень. Вважав, що оскільки зміни до статті 41 КЗпП внесено на підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо захисту прав інвесторів», то дана норма може застосуватися лише щодо посадових осіб господарських товариств, тоді як ДП «Морський торговельний порт Усть-Дунайськ» таким не являється, оскільки створене та функціонує у формі державного підприємства. Крім цього, позивач, як на підставу скасування наказу та поновлення його на роботі вказував на те, що наказ було видано в період тимчасової непрацездатності.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 18 жовтня 2018 року позов задоволено.

Визнано неправомірним та скасовано наказ Міністерства інфраструктури України №31-О від 02 травня 2018 року про звільнення ОСОБА_2 з посади виконуючого обов`язки директора ДП «Морський торговельний порт Усть-Дунайськ».

Поновлено ОСОБА_2 на посаді виконуючого обов`язки директора ДП «Морський торговельний порт Усть-Дунайськ».

Стягнуто з ДП «Морський торговельний порт Усть-Дунайськ» на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 114 954,84 грн. Вирішено питання про судові витрати.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, відповідачі звернулися до суду з апеляційними скаргами, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, судом неповно зясовано обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідачі свої апеляційні скарги обґрунтовували тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що положення п. 5 ст. 41 КЗпП України не поширюється на правовідносини, які виникли під час розірвання трудового договору між уповноваженим органом управління державного підприємства (Міністерство) та посадовою особою (директором) цього підприємства.

Вказували, що факт звільнення позивача з порушенням норм трудового законодавства не доведено позивачем, а тому у суду були відсутні правові підстави для задоволення позову.

Крім цього, відповідач Міністерство інфраструктури України в обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначав, що при ухваленні рішення судом не взято до уваги, що ОСОБА_2 не проходив конкурсний відбір на зайняття посади директора Підприємства та контракт з ним не укладався. Позивач обов`язки директора виконував тимчасово на період до прийняття рішення уповноваженим органом управління.

Зазначав також, що важливим є та обставина, що судом першої інстанції поновлено позивача на посаді, якої не існує, а саме на посаді виконуючого обов`язків директора ДП «Морський торговельний порт Усть-Дунайськ», яка не передбачена структурою керівництва Підприємства.

За наведених обставин просили скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 18.10.2018 та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову у повному обсязі.

Заперечуючи проти апеляційних скарг, позивач подав відзив, посилаючись на те, що доводи апеляційних скарг є безпідставними та необґрунтованими, а тому не підлягають до задоволення.

Вказував, що ухвалюючи рішення, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що п. 5 ч. 1 ст. 41 КЗпП України поширюється на посадових осіб господарських товариств, які є спеціальними суб`єктами і щодо яких може бути застосована вказана норма, тоді як ДП «Морський торговельний порт Усть-Дунайськ» не є господарським товариством.

Висновок про неправомірність застосування п. 5 ч. 1 ст. 41 КЗпП України для звільнення посадової особи підприємства, яке не є господарським товариством викладений в постанові Верховного Суду від 16.01.2018 у справі №760/9269/15ц.

Вважав, що доводи апеляційних скарг, що суб`єктний склад сторін дозволяє застосовувати положення п. 5 ч. 1 ст. 41 КЗпП України, є необґрунтованими.

Зазначав, що є безпідставними доводи апеляційної скарги Міністерства про відсутність конкретизації в рішенні суду щодо стягнутої суми за час вимушеного прогулу.

За наведених обставин просив апеляційні скарги відповідачів залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

За приписами ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційних скарг, законність та обґрунтованість рішення суду в межах апеляційного оскарження, та вимог, що заявлялися в суді першої інстанції, дійшла висновку, що апеляційні скарги підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що наказом Міністерства інфраструктури України від 31 січня 2017 року №6-О «Про керівника державного підприємства «Морський торговельний порт Усть-Дунайськ» Швидченка В.І. призначено виконуючим обов`язки директора Підприємства з 02 лютого 2017 року на період до прийняття відповідного рішення уповноваженим органом управління (т. 1, а.с. 12-13).

Вказаний наказ видано на підставі письмової заяви позивача від 25.01.2017, адресованої державному секретарю Міністерства Галущаку А.Е., в якій ОСОБА_2 просив призначити його виконуючим обов`язки директора ДП «Морський торговельний порт Усть-Дунайськ» на період до прийняття відповідного рішення уповноваженим органом управління.

Згідно наказу Міністерства інфраструктури України від 02 травня 2018 року №31-О «Про керівника державного підприємства «Морський торговельний порт Усть-Дунайськ» припинено повноваження ОСОБА_2 з виконання обов`язків директора ДП «Морський торговельний порт Усть-Дунайськ» та звільнено 02.05.2018, відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 41 КЗпП України (т. 1. а.с. 14-15).

Задовольняючи позовні вимоги про скасування наказу та поновлення на роботі, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не є спеціальним суб`єктом (посадовою особою), за приписами п. 5 ч. 1 ст. 41 КЗпП України можливо звільнити лише керівника (посадову особу) господарського товариства, тоді як ДП «Морський торговельний порт Усть-Дунайськ» не є господарським товариством.

Проте, колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції та вважає його неправильним, враховуючи наступне.

Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо захисту прав інвесторів» від 13 травня 2014 р. № 1255-VII, який набрав чинності 1 червня 2014 р. (далі Закон № 1255), доповнив пунктом 5 ст. 41 КЗпП, а саме: крім підстав, передбачених ст. 40 КЗпП, трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний також у разі припинення повноважень посадових осіб.

Колегія суддів погоджується з доводами позивача, викладеними у позовній заяві, що у законодавстві про працю визначення поняття «посадова особа» відсутнє.

Однак, для заповнення цієї прогалини Державною інспекцією України з питань праці надано роз`яснення від 24.07.2014 , в якому йдеться про таке.

До категорії «посадових осіб» у розумінні п. 5 ст. 41 КЗпП України можна віднести, зокрема, категорію працівників, визначених як «посадові особи» в статті 2 Закону України «Про державну службу», в статті 2 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування», та як «службові особи» у примітці до статті 364 Кримінального кодексу України.

На думку цього органу, терміни «посадова особа» та «службова особа» є синонімічними.

До останніх, відповідно до абз. 1 п. 1 примітки до ст. 364 Кримінального кодексу України, зокрема належать: особи, які обіймають постійно або тимчасово на підприємствах, установах або організаціях незалежно від форми власності посаду, пов`язану з виконанням організаційно-розпорядчих або адміністративно-господарських функцій, або виконують такі функції за спеціальним повноваженням.

Посадовими (службовими) особами вважаються особи, які постійно, тимчасово чи за спеціальним повноваженням здійснюють функції представників влади чи місцевого самоврядування, а також обіймають постійно чи тимчасово в органах державної влади, органах місцевого самоврядування, на державних чи комунальних підприємствах, в установах чи організаціях посади, повязані з виконанням організаційно-розпорядчих чи адміністративно-господарських функцій, або виконують такі функції за спеціальним повноваженням, яким особа наділяється повноважним органом державної влади, органом місцевого самоврядування, центральним органом державного управління із спеціальним статусом, повноважним органом чи повноважною особою підприємства, установи, організації.

Посадова особа наділена певним обсягом повноважень і в їх межах має право вчиняти дії, що породжують, змінюють або припиняють конкретні правовідносини (наприклад, право прийняття та звільнення працівників, застосування дисциплінарних чи адміністративних стягнень тощо).

При цьому, згідно з роз`ясненнями, що містяться в п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про хабарництво» від 26 квітня 2002 р. №5, до осіб, які здійснюють організаційно-розпорядчі обов`язки, можуть належати керівники вищої та середньої ланки підприємства, що здійснюють керівництво трудовим колективом в цілому або його окремими підрозділами, ділянками роботи тощо (керівники підприємств, філій, начальники цехів, відділів, їх заступники, бригадири, виконроби, майстри тощо).

Адміністративно-господарські обов`язки передбачають наявність повноважень з управління і розпорядження майном підприємства, забезпечення контролю за господарськими операціями.

З аналізу наданого роз`яснення вбачається, що особа є посадовою не лише тоді, коли вона здійснює відповідні функції або виконує обов`язки постійно, а й у разі, коли здійснює їх тимчасово.

Крім того, поняття «посадова особа» розкрито в ГК України у відношенні посадових осіб підприємств, в тому числі заснованих на державній формі власності (державних підприємств).

Зокрема, відповідно до ст. 63 ГК України одним із видів підприємств є державне підприємство, що діє на основі державної власності (абзац 5 ч. 1 ст. 63 ГК України).

Згідно з частиною третьою статті 65 ГК України керівник підприємства, головний бухгалтер, член наглядової ради (у разі її утворення), виконавчого органу та інших органів управління підприємства відповідно до статуту є посадовими особами цього підприємства. Статутом підприємства посадовими особами можуть бути визнані й інші особи.

Згідно Статуту ДП «Морський торговельний порт Усть-Дунайськ» в новій редакції, яка зареєстрована 16.09.2013, (далі Статут) ДП «Морський торговельний порт Усть-Дунайськ», є державним унітарним підприємством і діє як державне комерційне підприємство, засноване на державній власності, підпорядковане Державному департаменту морського і річкового транспорту та входить до сфери управління Міністерства транспорту та зв`язку України (Уповноважений орган управління) (т. 1, а.с. 171-178).

Відповідно до ст. 6 Статуту ДП «Морський торговельний порт Усть-Дунайськ» директор здійснює управління Портом та самостійно в межах своєї компетенції вирішує питання діяльності Порту, за винятком тих, що віднесені Статутом до компетенції Уповноваженого органу управління та інших органів управління.

На підставі вище викладеного можна дійти висновку, що особа, яка обіймає посаду директора Порта, здійснює організаційно-розпорядчі обов`язки, а тому є посадовою особою.

Колегія суддів погоджується з доводами, викладеними в апеляційних скаргах, що суд дійшов помилкового висновку, що п. 5 ч. 1 ст. 41 КЗпП України не поширюється на правовідносини, які виникли під час розірвання трудового договору між уповноваженим органом управління державного підприємства (Міністерство) та посадовою особою (директором) цього підприємства.

Так, правові форми участі держави у цивільних відносинах встановлено ст. 167 ЦК України.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 167 ЦК України держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин. Держава може створювати юридичні особи публічного права (державні підприємства, навчальні заклади тощо) у випадках та в порядку, встановлених Конституцією України та законом.

Крім того, держава може створювати юридичні особи приватного права (підприємницькі товариства тощо), брати участь в їх діяльності на загальних підставах, якщо інше не встановлено законом (ч. 3, ст. 167 ЦК України), а відповідно до Параграфа 1 Глави 8 ЦК України різновидом підприємницьких товариств є господарські товариства.

Відповідно до ст. 62 ГК України підприємство - самостійний суб`єкт господарювання, створений компетентним органом державної влади або органом місцевого самоврядування, або іншими суб`єктами для задоволення суспільних та особистих потреб шляхом систематичного здійснення виробничої, науково-дослідної, торговельної, іншої господарської діяльності в порядку, передбаченому цим Кодексом та іншими законами.

Відповідно до ч. 1 ст. 57 ГК України установчими документами субєкта господарювання є рішення про його утворення або засновницький договір, а у випадках, передбачених законом, статут (положення) суб`єкта господарювання.

В установчих документах повинні бути зазначені найменування суб`єкта господарювання, мета і предмет господарської діяльності, склад і компетенція його органів управління, порядок прийняття ними рішень, порядок формування майна, розподілу прибутків та збитків, умови його реорганізації та ліквідації, якщо інше не передбачено законом (ч. 2 ст. 57 ГК України).

За приписами ч. 2 ст. 82 ГК України установчі документи господарського товариства повинні містити відомості про вид товариства, предмет і цілі його діяльності, склад засновників та учасників, склад і компетенцію органів товариства та порядок прийняття ними рішень, включаючи перелік питань, з яких необхідна одностайність або кваліфікована більшість голосів, інші відомості, передбачені статтею 57 цього Кодексу.

Згідно п. 3.1. ст. 3 Статуту ДП «Морський торговельний порт Усть-Дунайськ» є юридичною особою. Права й обов`язки юридичної особи Порт набуває з дня його державної реєстрації, яка здійснюється відповідно до вимог законодавства.

Пунктом 7.1. ст. 7 Статуту визначено, що основним узагальнюючим показником фінансових результатів господарської діяльності Порту є прибуток.

Ураховуючи наведені обставини та положення закону, колегія суддів приходить до висновку, що ДП «Морський торговельний порт Усть-Дунайськ» є створеною державою юридичною особою приватного права, яке здійснює господарську діяльність з метою отримання прибутку та діє на підставі Статуту, що згідно положень ГК України є установчим документом господарських товариств.

Однак, ухвалюючи рішення суд першої інстанції неповно встановив обставини, не застосував норми матеріального права, які підлягали застосуванню, у зв`язку з чим дійшов помилкового висновку про те, що положення п. 5 ст. 41 КЗпП України не поширюється на правовідносини, які виникли під час розірвання трудового договору між уповноваженим органом управління державного підприємства (Міністерство) та посадовою особою (директором) цього підприємства.

При цьому, суд першої інстанції також не врахував, що позивач перебував на посаді виконуючого обов`язки директора ДП «Морський торговельний порт Усть-Дунайськ» на період до прийняття відповідного рішення уповноваженим органом управління, тобто займав посаду тимчасово на певний період, про що йому було відомо.

Колегія суддів відхиляє доводи позивача, викладені у відзиві на апеляційну скаргу, що у справі, що переглядається підлягає застосуванню правовий висновок, викладений в постанові Верховного Суду від 16.01.2018 у справі №760/9269/15ц щодо неправомірності застосування п. 5 ч. 1 ст. 41 КЗпП України для звільнення посадової особи підприємства, яке не є господарським товариством, оскільки предметом позову у справі, що розглядалася судом касаційної інстанції було поновлення на посаді у спеціалізованому комунальному підприємстві, яке не господарським товариством. А у справі, що переглядається, предметом є поновлення на посаді у державному унітарному підприємстві, створеному з метою отримання прибутку.

Доводи позивача, що його звільнено під час тимчасової непрацездатності, є необґрунтованими.

Відповідно до ч. 3 ст. 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.

Як вбачається з матеріалів справи, а саме з листка непрацездатності (серія АДЖ №507296), що з 03 травня по 11 травня 2018 року ОСОБА_2 перебував на лікарняному, внаслідок чого був звільнений від роботи. В даному листку непрацездатності зазначено стати до роботи 12.05.2018 (т. 1, а.с. 16).

Згідно листка непрацездатності (Серія АГШ №571790) ОСОБА_2 в період з 14.05.2018 по 21.05.2018 перебував на лікарняному, внаслідок чого був звільнений від роботи.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_2 вказував на те, що він був непрацездатним 02.05.2018, у зв`язку з чим наказ про звільнення від 02.05.2018 є незаконним, так як виданий в період тимчасової непрацездатності працівника.

За приписами ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України).

Дослідження доказів це безпосереднє сприйняття і вивчення судом в судовому засіданні інформації про фактичні дані, представленої сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, за допомогою передбачених в законі засобів доказування на підставі принципів усності та безпосередності. Предметом доказування у кожній справі є факти, які становлять основу заявлених вимог і заперечень проти них або мають інше значення для правильного розгляду справи і підлягають встановленню для прийняття судового рішення.

Таким чином, аналіз наведених положень закону приводить до висновку, що позивач повинен довести обставини його непрацездатності та неможливості виконувати роботу в день видачі наказу про звільнення (02.05.2018).

Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до частини 2 статті 76 ЦПК України ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно з ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Положеннями ч. 2 ст. 78 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

З матеріалів справи вбачається, що позивач на підтвердження обставини тимчасової непрацездатності 02.05.2018 надав виписку Форми №027/о.

Аналізуючи вказаний документ, колегія суддів виходить з наступного.

Інструкцією щодо заповнення форми первинної облікової документації № 027/о «Виписка із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого», яка затверджена наказом Міністерства охорони здоров`я України №110 від 14.02.2012 року та зареєстрована в Міністерстві юстиції України 28 квітня 2012 року за №682/20995 (далі Інструкція) визначено, що ця Інструкція визначає порядок заповнення форми первинної облікової документації №027/о «Виписка із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого» (далі - форма №027/о).

Пунктом 2 Інструкції передбачено, що Форма №027/о заповнюється лікарями закладів охорони здоров`я, які надають амбулаторно-поліклінічну допомогу, при направленні хворого на консультацію в інші заклади охорони здоров`я, на стаціонарне лікування та лікарями стаціонарів при виписці або у випадку смерті.

Згідно з п. 6, 7, 8 Інструкції у довідці Форми №027/о вказуються: повний клінічний діагноз основного захворювання, супутні захворювання та ускладнення, які виникли під час стаціонарного (амбулаторного) лікування; короткий анамнез, стан при направленні, діагностичні дослідження, перебіг хвороби, проведене лікування; необхідні лікувальні і трудові рекомендації, а для працюючих осіб і терміни тимчасової непрацездатності.

У відповідності до пункту 10 Інструкції Форма №027/о призначена для взаємообміну інформацією амбулаторно-поліклінічних і стаціонарних закладів охорони здоров`я щодо діагнозу, перебігу захворювання, стану хворого при направленні (виписці), проведенні досліджень в інших закладах охорони здоров`я, лікування, диспансерного спостереження та інших рекомендацій хворому.

Форма №027/о видається на руки хворому або пересилається поштою протягом трьох днів чи передається безпосередньо в заклад охорони здоровя, який направляв хворого (п. 11 Інструкції).

Відповідно до пунктів 1.1. та 1.2. Інструкції про порядок видачі документів, що засвідчують тимчасову непрацездатність громадян, яка затверджена наказом Міністерства охорони здоров`я 13.11.2001 №455 та зареєстрована в Міністерстві юстиції України 04.12.2001 за №1005/6196, тимчасова непрацездатність засвідчується листком непрацездатності. Видача інших документів про тимчасову непрацездатність забороняється, крім випадків, обумовлених пунктами 1.13 (видача документів про тимчасову непрацездатність іноземцям) , 2.7 (видача документів про тимчасову непрацездатність особам, направленим фельдшером здоров пункту під час робочої зміни), 2.16 (видача документів про тимчасову непрацездатність студентам), 2.17 (довідка довільної форми, яка видається з приводу встановлення причинного зв`язку захворювання з умовами праці, перелік яких затверджується Кабінетом Міністрів України; за направленням слідчих органів, прокуратури і суду), 2.18 (видача довідки у довільній формі особам, які проходять обстеження за направленням військових комісаріатів, особам, які проходять додаткове наркологічне обстеження, особам, які проходять діагностичне обстеження), 2.19 (особам, які самостійно звернулись по консультативну допомогу, видається довідка довільної форми за підписом лікуючого лікаря, засвідченим печаткою лікувально-профілактичного закладу, з обов`язковим зазначенням часу проведеної консультації), 2.20 (особам, які перебувають під арештом та проходять судово-медичну експертизу листок непрацездатності не видається), 3.4 (якщо дитина продовжує хворіти), 3.16 (для догляду за хворим старше 14 років), 6.6 (жінкам, які не підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню, видається довідка форми №147/о).

Згідно п. 2.5 Інструкції про порядок видачі документів, що засвідчують тимчасову непрацездатність громадян, яка затверджена наказом Міністерства охорони здоров`я 13.11.2001 №455 та зареєстрована в Міністерстві юстиції України 04.12.2001 за №1005/6196, листок непрацездатності у разі захворювання, травми, в тому числі й побутової, видається в день установлення непрацездатності, крім випадків лікування в стаціонарі.

З аналізу вказаних положень закону вбачається, що тимчасова непрацездатність може засвідчуватися лише листком непрацездатності, а видача інших документів про тимчасову непрацездатність забороняється.

Як зазначалось вище позивачем на підтвердження обставин втрати тимчасової непрацездатності надано виписку Форми №027/о від 02.05.2018, яка видана Вилківською міською лікарнею.

З даної виписки Форми №027/о вбачається, що ОСОБА_2 направлено до лікаря аритмолога-кардіолога на консультацію для вирішення про проведення катетерної абляції (т. 1, а.с. 17-18).

У даній виписці відсутні будь-які відомості щодо встановлення позивачу на 02.05.2018 тимчасової непрацездатності з видачею листка непрацездатності та його номеру. У виписці також відсутні відомості, що за вказаних в ній обставин ОСОБА_2 не може виконувати роботу.

Надана позивачем виписка Форми №027/о не відповідає пункту 2.19. Інструкції про порядок видачі документів, що засвідчують тимчасову непрацездатність громадян, оскільки не містить обов`язкових реквізитів, а саме часу проведеної консультації.

Крім цього, згідно вищевказаних положень Інструкції щодо заповнення форми первинної облікової документації № 027/о «Виписка із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого», яка затверджена наказом Міністерства охорони здоров`я України №110 від 14.02.2012 року та зареєстрована в Міністерстві юстиції України 28 квітня 2012 року за №682/20995, виписка Форми №027/о не є довідкою, яка засвідчує тимчасову непрацездатність.

Отже, матеріали справи не містять належних доказів, які засвідчують тимчасову непрацездатність ОСОБА_2 в день видачі наказу про звільнення 02.05.2018.

Ураховуючи наведені обставини та положення закону, колегія суддів приходить до висновку про те, що ОСОБА_2 звільнено з роботи з дотриманням трудового законодавства, а тому відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог про скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі.

Оскільки позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є похідними від вимог про скасування наказу та про поновлення на роботі, в задоволенні яких відмовлено, то відсутні і правові підстави для стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Враховуючи те, що суд неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, неправильно застосував норми матеріального права, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового про відмову в задоволенні позову.

На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374, 376, 383, 384, 389 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги Міністерства інфраструктури України, в інтересах якого діє ОСОБА_1 , та Державного підприємства «Морський торговельний порт Усть-Дунайськ» задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 18 жовтня 2018 року скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_2 до Міністерства інфраструктури України, Державного підприємства «Морський торговельний порт Усть-Дунайськ» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Повний текст постанови складено 13 лютого 2019 року.

Головуючий О.Ф. Мазурик

Судді Л.Д. Махлай

В.А. Кравець