КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний номер справи № 759/2294/16
Головуючий у суді І інстанції - Миколаєць І.Ю.
Апеляційне провадження № 22-ц/824/318/2019
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Яворського М.А.,

суддів: Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

за участю секретаря Удовиченко В.В.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 09 серпня 2018 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» до ОСОБА_3, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,-

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2016 року ПАТ «Універсал Банк» (надалі - Банк) звернулось до суду із вказаним позовом, який мотивувало тим, що між Банком та ОСОБА_3 12 листопада 2007 року було укладено кредитний договір №004-2900/840-0452, відповідно до умов якого Банк зобов'язався надати останньому кредитні кошти у розмірі 77 000 доларів США, а ОСОБА_3 зобов'язався повернути наданий кредит не пізніше 01 листопада 2037 року та сплатити за користування проценти у розмірі 12,45% річних. Також договором встановлено, що за користування кредитом понад встановлений в договорі строк, встановлюється підвищена процентна ставка на рівні 37,35%.

Також зазначається, що так як ОСОБА_3 не виконував належним чином взяті на себе зобов'язання, то 07 грудня 2012 року між ним та Банк було укладено додаткову угоду до кредитного договору №004-2900/840-0452, відповідно до якої в період часу з 07 грудня 2012 року по 31 травня 2013 року включно встановлено базову процентну ставку в розмірі 7,5% річних, за користування кредитом понад встановлений строк нараховується базова підвищена процентна ставка на рівні 15,5% річних, а з 01 червня 2013 року по 30 листопада 2013 року встановлено базову процентну ставку в розмірі 10,00% річних, за користування кредитом понад встановлений строк нараховується базова підвищена процентна ставка на рівні 18,00%.

В подальшому було укладено додаткову угоду 08 серпня 2013 року, відповідно до якої в період часу з 08 серпня 2013 року по 31 липня 2014 року включно встановлено базову процентну ставку в розмірі 7,5% річних, за користування кредитом понад встановлений строк нараховується базова підвищена процентна ставка на рівні 15,5% річних, а з 01 серпня 2014 року встановлено базову процентну ставку в розмірі 12,76% річних, за користування кредитом понад встановлений строк нараховується базова підвищена процентна ставка на рівні 20,76%.

Також було укладено додаткову угоду 21 жовтня 2014 року, відповідно до якої в період часу з 21жовтня 2014 року по 31 березня 2015 року включно встановлено базову процентну ставку в розмірі 5,13% річних, за користування кредитом понад встановлений строк нараховується базова підвищена процентна ставка на рівні 13,13% річних, а з 01 квітня 2015 року встановлено базову процентну ставку в розмірі 12,76% річних, за користування кредитом понад встановлений строк нараховується базова підвищена процентна ставка на рівні 20,76%.

Позивач зазначає, що виконав всі взяті на себе зобов'язання і надав відповідачу кредитні кошти, проте ОСОБА_3, в порушення умов кредитного договору, належним чином не виконував взяті на себе зобов'язання, в результаті чого виникла заборгованість, загальний розмір якої складає 87 578, 53 доларів США, з яких: -заборгованість по кредиту - 75 059,81 дол. США; -відсотки - 12 305,81 дол. США; - підвищені відсотки - 212,91 дол. США.

ОднакБанк просить стягнути 33 480 (тридцять три тисячі чотириста вісімдесят) доларів США 00 центів, з яких: - заборгованість по кредиту за період з 01.09.2012 року по 28.01.2016 року - 20 961,28 дол. США; - відсотки - 12 305,81 дол. США; - підвищені відсотки - 212,91 дол. США.

Для забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між Банком та ОСОБА_2 21 жовтня 2014 року було укладено договір поруки б/н.

Позивачем наголошується, що 31 липня 2015 року ним було направлено відповідачу вимогу про погашення заборгованості, а також 07 вересня 2015 року аналогічна вимога була направлена і вручена за довіреністю поручителю, проте ні ОСОБА_3, ні ОСОБА_2 не вчинили жодних дій, задля погашення заборгованості.

Враховуючи вищевикладене, ПАТ «Універсал Банк» просив стягнути солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором №004-2900/840-0452 від 12 листопада 2007 року в сумі 33 480 доларів США.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 09 серпня 2018 року позовні вимоги ПАТ «Універсал Банк» задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «Універсал Банк» заборгованість за кредитним договором № 004-2900/840-0452 від 12 листопада 2007 станом на 28 січня 2016 року в сумі 33 480 доларів США. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, яку обґрунтовувала тим, що наданий позивачем розрахунок суми заборгованості вважає таким, що складений в односторонньому порядку та не підкріплений банківськими виписками, які б могли підтвердити виконання договірних зобов'язань ОСОБА_3, а тому заявлена сума до стягнення є недоведеною. Апелянт також зазначає, що позивачем не було вказано періоду, за який утворилась заборгованість, а наданий розрахунок не містить всіх необхідних реквізитів, які встановлені нормами процесуального права й вважає, що надані до позовної заяви копії документів не завірені належним чином та не є належними і допустимими доказами у розумінні ст. 77, 78 ЦПК України.

Враховуючи вищевикладене, просила скасувати рішення Святошинського районного суду міста Києва від 09 серпня 2018 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

13 листопада 2018 року на адресу суду надійшов відзив від представника Банку Танащука М.В., відповідно до якого вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, а апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню.

При апеляційному розгляді справи представник ОСОБА_2, ОСОБА_6 підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити, оскільки банк в супереч вимогам чинного цивільного процесуального законодавства належними та допустимими доказами суму позовних вимог не довів, не зазначив що складається сума заборгованості по кредиту та за який період, а наданий у справі розрахунок суперечить фактичним обставинам справи та є фактичним припущенням суми боргу, що чинним законодавством не допускається.

Представник позивача у справі ОСОБА_7 заперечила щодо доводів апеляційної скарги та просила рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу залишити без задоволення.

При цьому зазначила, що розмір заборгованості відповідачів у справі підтверджується наданим у суді першої інстанції розрахунком, а тому додатково надавати новий розрахунок із зазначенням суми боргу по тілу кредиту в розмірі 20961,28 доларів США Банк не вбачає за необхідне.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Так, суд першої інстанції при розгляді вказаної справи встановив, що між Банком та ОСОБА_3 12 листопада 2007 року було укладено Кредитний договір № 004-2900/840-0452. Відповідно до умов кредитного договору, Банк зобов'язався надати позичальнику кредитні кошти в розмірі 77 000,00 дол. США, а ОСОБА_3 зобов'язався повернути наданий кредит у повному обсязі не пізніше 01 листопада 2037 року та сплатити за користування кредитом проценти у розмірі 12,45% річних за користування кредитом понад встановлений кредитним договором строк встановлюється підвищена процентна ставка на рівні 37,35% річних строк кредитування встановлений по 01 листопада 2037 року (а.с.6-11).

В силу того, що ОСОБА_3 не зміг належним чином виконувати взяті на себе зобов'язання, 07 грудня 2012 року між позивачем та ОСОБА_3 укладено додаткову угоду до кредитного договору № 004-2900/840-0452 від 12 листопада 2007 року, відповідно до умов якої ОСОБА_3 в період часу з 07 грудня 2012 року по 31 травня 2013 року включно встановлено базову процентну ставку в розмірі 7,5% річних, за користування кредитом понад встановлений строк нараховується базова підвищена процентна ставка на рівні 15,5% річних, а з 01 червня 2013 року по 30 листопада 2013 року встановлено базову процентну ставку в розмірі 10,00% річних (базова процентна ставка збільшена на 2,5% річних), за користування кредитом понад встановлений строк нараховується базова підвищена процентна ставка на рівні 18,00% (базова підвищена процентна ставка збільшена на 2,5% річних) (а.с.18-39).

08 серпня 2013 року між позивачем та ОСОБА_3 укладено додаткову угоду №2 до кредитного договору № 004-2900/840-0452 від 12 листопада 2007 року, відповідно до якої ОСОБА_3 в період часу з 08 серпня 2013 року по 31 липня 2014 року включно встановлено базову процентну ставку в розмірі 7,5% річних, за користування кредитом понад встановлений строк нараховується базова підвищена процентна ставка на рівні 15,5% річних, а з 01 серпня 2014 року встановлено базову процентну ставку в розмірі 12,76% річних (базова процентна ставка збільшена на 5,26% річних), за користування кредитом понад встановлений строк нараховується базова підвищена процентна ставка на рівні 20,76% (базова підвищена процентна ставка збільшена на 5,26% річних) (а.с.40-60).

21 жовтня 2014 року між Позивачем та ОСОБА_3 укладено Додаткову угоду №3 до Кредитного договору № 004-2900/840-0452 від 12 листопада 2007 року , відповідно до умов якої ОСОБА_3 в період часу з 21 жовтня 2014 року по 31 березня 2015 року включно встановлено базову процентну ставку в розмірі 5,13% річних, за користування кредитом понад встановлений строк нараховується базова підвищена процентна ставка на рівні 13,13% річних, а з 01 квітня 2015 року встановлено базову процентну ставку в розмірі 12,76% річних (базова процентна ставка збільшена на 7,63% річних), за користування кредитом понад встановлений строк нараховується базова підвищена процентна ставка на рівні 20,76% (базова підвищена процентна ставка збільшена на 7,63% річних) (а.с.61-79).

Крім того судом встановлено, що для забезпечення виконання зобов'язань ОСОБА_8 за кредитним договором № 004-2900/840-0452 від 12 листопада 2007 року між Банком та ОСОБА_2 21 жовтня 2014 року було укладено договір поруки б/н. Згідно п. 1.1. даного Договору поруки ОСОБА_2 як поручитель зобов'язалася перед кредитором боржника відповідати за невиконання ОСОБА_3 своїх зобов'язань за вище вказаним кредитним договором (а.с.80-88).

Судом при розгляді справи встановленим також, що позивач свої зобов'язання за вище вказаним кредитним договором та додатковими угодами виконав у повному обсязі, а саме - в порядку передбаченому кредитним договором видав позичальнику кредитні кошти, що підтверджується випискою по рахунку позичальника (а.с.93-94), однак відповідач ОСОБА_3 та ОСОБА_2 зобов'язання щодо повернення суми кредиту та сплати процентів за користування кредитом у строки визначенні кредитним договором та договором поруки не виконали в повному обсягу, у зв'язку з чим, позивачем 31 липня 2015 року була направлена відповідачам вимога про дострокове погашення всієї суми кредиту та належних платежів, яку було отримано ОСОБА_2 07 вересня 2015 року, ОСОБА_2 08 вересня 2015 року. (а.с.103-108 т.1). При цьому останніми ніяких дій спрямованих на погашення заборгованості за кредитним договором вчинено не було, у зв'язку з чим позивач звернувся до суду для вирішення спору.

Вирішуючи вказаний спір та задовольняючи позовні вимоги Банку, суд першої інстанції мотивував свій висновок тим, що відповідачі у справі ухиляються від виконання взятих на себе зобов'язань за кредитним договором в частині повернення суми кредиту та інших платежів, тому позовні вимоги Банку суд визнав законними та обґрунтованими.

Згідно ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення місцевого суду в повній мірі не відповідає.

Так, відповідно до статті 1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Частиною першою статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Судом встановлено, що між Банком та ОСОБА_3 12 листопада 2007 року було укладено Кредитний договір № 004-2900/840-0452. Відповідно до умов кредитного договору, Банк зобов'язався надати позичальнику кредитні кошти в розмірі 77 000,00 дол. США, а ОСОБА_3 зобов'язався повернути наданий кредит у повному обсязі не пізніше 01 листопада 2037 року та сплатити за користування кредитом проценти у розмірі визначеному вказаним кредитним договором та додатковими угодами до вказаного кредитного договору.

Також встановлено, що позивач виконав взяті на себе зобов'язання видавши відповідачу кредит, а відповідач свої зобов'язання виконав лише частково.

Так із наданого до суду першої інстанції розрахунку заборгованості по кредитному договору № 004-2900/840-0452 вбачається, що відповідачем ОСОБА_3 за період з листопада 2007 року по 28 січня 2016 року сплачено 58991,81 доларів США на виконання взятих на себе зобов'язань за вказаним кредитним договором, із яких 1940,19 доларів США позивачем зараховано на погашення тіла кредиту, а 56980,44 доларів США направлено на погашення відсотків за користування кредитом, 71,19 доларів США на погашення підвищених відсотків за користування кредитом.

Із цього ж розрахунку вбачається, що відповідач має заборгованість перед позивачем : 2673,84 доларів США по кредиту, 12305,81 доларів США заборгованості по відсотках, а також 212,91 доларів США заборгованості по підвищеним відсотках а також з врахуванням вимоги про дострокове погашення суми кредиту, заборгованість по кредиту в розмірі 72385,97 доларів США.

Відповідно до частини першої статті 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Частиною першою статті 553 ЦК України передбачено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Згідно з статтею 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки.

З метою належного виконання зобов'язань ОСОБА_8 за кредитним договором № 004-2900/840-0452 від 12 листопада 2007 року між Банком та ОСОБА_2 21 жовтня 2014 року було укладено договір поруки б/н.

Згідно п. 1.1. даного Договору поруки ОСОБА_2 як поручитель зобов'язалася перед кредитором боржника відповідати за невиконання ОСОБА_3 своїх зобов'язань за вище вказаним кредитним договором.

Із матеріалів справи вбачається, що укладаючи кредитний договір 12 листопада 2007 року Банк та ОСОБА_3 погодили графік платежів згідно до якого визначено розмір щомісячної сплати позичальником суми платежів для погашення кредитних зобов'язань. (а.с. 14-17).

За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України).

У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України).

Припинення поруки пов'язане, зокрема, із закінченням строку її чинності.

За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України).

Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов'язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (статті 251, 252 ЦК України).

Таким чином, умови договору поруки про його дію до повного припинення зобов'язань боржника не свідчать про те, що цим договором установлено строк припинення поруки в розумінні статті 251 ЦК України, тому в цьому випадку підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 цього Кодексу про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Виконання сторонами зобов'язання - це здійснення ними дій з реалізації прав і обов'язків, що випливають із зобов'язання, передбаченого договором. Отже, основне зобов'язання - це не зміст кредитного договору, а реально існуючі правовідносини, зміст яких складають права та обов'язки сторін кредитного договору.

Як установив суд, боржник ОСОБА_3 (а відтак і поручитель) узяв на себе зобов'язання повернути суму кредиту з відповідними процентами до 1 листопада 2037 року, сплачуючи її частинами (щомісячними платежами) згідно з графіком платежів.

Отже, сторони встановили не лише строк дії договору, а й строки виконання боржником окремих зобов'язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору.

Строк виконання боржником кожного щомісячного зобов'язання згідно із частиною третьою статті 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку.

Якщо умовами кредитного договору передбачено окремі самостійні зобов'язання боржника про повернення боргу щомісяця частинами та встановлено самостійну відповідальність боржника за невиконання цього обов'язку, то в разі неналежного виконання позичальником цих зобов'язань позовна давність за вимогами кредитора до позичальника про повернення заборгованих коштів повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Оскільки відповідно до статті 554 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором у тому самому обсязі, що й боржник, то зазначені правила (з урахуванням положень частини четвертої статті 559 цього Кодексу) повинні застосовуватись і до поручителя.

Зазначений правовий висновок викладений у Постанові Верховного Суду України від 29 березня 2017 року у справі №6-3087цс16.

З метою перевірки правильності нарахування суми заборгованості та відповідно і відповідальності апелянта за зобов'язаннями перед позивачем та перевірки суми нарахованої заборгованості по кредиту та нарахованим відсоткам, апеляційним судом було запропоновано позивачу надати детальний розрахунок суми заборгованості, однак останній відмовився надавати зазначений розрахунок пославшись на наявність в матеріалах справи розрахунку поданого до суду першої інстанції.

Погодитись з доводами позивача та висновком місцевого суду, в частині визначенні заборгованості по кредиту та прострочених відсотках та відповідно і відповідальності поручителя у справі ОСОБА_2 апеляційний суд не може оскільки з наданого позивачем розрахунку вбачається, що сума заборгованості по кредиту в розмірі 1940,19 доларів США та відповідно і заборгованість по процентам в сумі 12305,81 доларів США розрахована із січня 2009 року тобто більше ніж за 6 місяців до часу пред'явлення позову тобто в супереч вимогам ст. 251, 559 ЦК України, а розрахунок в межах вказаного строку щодо апелянта позивачем до суду апеляційної інстанції надано не було.

Частиною 3, 4 статтею 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Таким чином колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в частині стягнення в солідарному порядку заборгованості за кредитним договором з ОСОБА_2 як поручителя ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому в цій частині рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_2

Рішення суду першої інстанції в частині стягнення суми заборгованості за кредитним договором щодо позичальника ОСОБА_3 колегією суддів не перевіряється, оскільки останній не оскарживши його погодився із ним.

На підставі викладеного та керуючись ст. 367, 376, 381-384 ЦПК України, ст. 251,559 ЦК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 09 серпня 2018 року в частині солідарного стягнення заборгованості по кредитному договору та стягнення судових витрат із ОСОБА_2 скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.

Позов Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по кредитному договору залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 09 серпня 2018 року в частині стягнення з ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» заборгованості по кредитному договору та судових витрат залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів.

Мотивований текст постанови складено 14 лютого 2019 року.

Головуючий: М.А.Яворський

судді: Т.Ц.Кашперська

В.О.Фінагеєв